cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Normans Lokjers
Dzīvesgājums
Dzimis Ragbi, Vorikšīrā. Kādu laiku strādāja par ierēdni kara ministrijā. Apprecējās un apmetās Vimbldonā, kur kļuva par astronomu - amatieri, īpaši interesējoties par Saules astronomiju. Vēlāk kļuva par Saules fizikas observatorijas direktoru Kensingtonā. Nodarbojoties ar spektroskopiju, 1868. gadā ievēroja nezināmas izcelsmes Saules spektra līniju. Jaunatklāto elementu viņš nosauca par hēliju no grieķu valodas vārda helios (Saule). Vienlaicīgi pētot Saules aptumsumu Indijā šo elementu atklāja Pjērs Žansēns. Hēlijs uz Zemes tika atklāts desmit gadus vēlāk. Pēc aiziešanas pensijā 1911. gadā Lokjers apmetās Devonā, kur ierīkoja astronomisko observatoriju. Turpat Devonā arī miris.
Acuši Janagisava
Acuši Janagisava (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Piena ceļš (dziesma)
"Piena ceļš" jeb "Fināla dziesma" ir viena no Imanta Kalniņa astoņām dziesmām ar Māras Zālītes vārdiem, kuru viņš 1985. gadā komponēja Gunāra Pieša spēlfilmai „Sprīdītis” pēc tāda paša nosaukuma Annas Brigaderes lugas motīviem. Māra Zālīte filmas fināldziesmā izmantotajam dzejolim bija izvēlējusies nosaukumu „Kur zaļa zāle, tumša nakts”, ietverot populārās latviešu tautasdziesmas rindas par tumšu nakti, zaļu zāli.
Acuši Janagisava
Nacionālā izlase
!Kopā||58||17
Piena ceļš (dziesma)
Spēlfilmai „Sprīdītis” Imants Kalniņš uzrakstīja arī citus skaņdarbus, piemēram, „Sīkstulis un kalpone”, „Sprīdītis dodas pasaulē”, „Zeltītes dziesma”, „Vecmāmiņas dziesma”, „Meža māte paskaidro sprungulīša spēku” un „Velna dziesma”, tomēr vienīgi „Fināla dziesma” uzsāka no filmas neatkarīgu dzīvi koncertos un ieskaņojumos. Ar nosaukumu „Piena ceļš” dziesma izdota 2 CD „Skaņu filma kino simtgadei” (1996).
2018. gadā "Piena ceļš" ieguva 18. vietu Radio SWH organizētajā LVtop100 aptaujā. 2018. gada 8. jūlijā dziesma izskanēja koncertā “Zvaigžņu ceļā”, ar kuru noslēdzās XXVI Vispārējie latviešu Dziesmu un XVI Deju svētki.
Goba (Arālītes pieteka)
Goba (arī Gobas strauts, lejtecē - Gobāja) ir Arālītes kreisā krasta pieteka Jēkabpils novadā.
Iztece uz ziemeļiem no Lielā Aknīstes purva. Tek rietumu-dienvidrietumu virzienā. Ietek Arālītē pie Kungudruvām. Augštecē Gobu šķērso valsts autoceļš P74 (Siliņi—Aknīste).
Atziedi, dvēsele!
"Atziedi, dvēsele!" ir Raimonda Paula dziesma ar Leona Brieža vārdiem.
Tā ieskaņota 1981. gada nogalē Mirdzas Zīveres un Emīla Dārziņa speciālās mūzikas vidusskolas zēnu kora izpildījumā. Šī pati instrumentālā fonogramma izmantota Allas Pugačovas ieskaņotajā dziesmas krievu valodas versijā "Радуйся". Himniskais skaņdarbs, kaut arī netika pieteikts "Mikrofona aptaujai", ātri kļuva klausītāju iemīļots. 2018. gadā "Atziedi, dvēsele!" ieguva 19. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
Otto Ozols
Otto Ozols (dzimis kā Mārtiņš Barkovskis ) ir latviešu žurnālists un rakstnieks.
Ozols strādājis LTV literatūras un mākslas raidījumu redakcijā par režisora asistentu. Viņš bijis arī pirmās neatkarīgās televīzijas NTV5 Ziņu dienesta izveidotājs, tur darbojies kopā arī ar Ilvu Liepiņu.
Politiskā darbība
2019. gadā ar otro numuru bija iekļauts Latvijas Reģionu apvienības kandidātu sarakstā Eiropas parlamenta vēlēšanām, bet no LRA saraksta netika ievēlēts neviens deputāts.
Meddle
Meddle ir sestais angļu progresīvā roka grupas Pink Floyd albums, kas izdots 1971. gada 30. oktobrī. Ierakstīts vairākās studijās Londonas apkārtnē, ieskaitot "Abbey Road Studios" un "Morgan Studios". Albuma ierakstīšanas sesijas bija grupai diezgan neraksturīgas, jo bez jebkāda muzikāla materiāla un idejas par albuma skanējumu un muzikālo virzību tās tika veidotas pēc principa, ka dziesma rodas dažādu improvizāciju ceļā, un tieši tā radās 23 minūtes garā dziesma Echoes.
Albums saņēma pārsvarā labas kritiķu atsauksmes un piedzīvoja komerciālu veiksmi Lielbritānijā, taču Amerikas Savienotajās Valstīs pārsvarā palika nepamanīts.
Jaņčena
Jaņčena (zh, ) ir prefektūras līmeņa municipalitāte Ķīnas austrumos, Dzjansu provincē. Izvietojusies provinces austrumos Dzeltenās jūras krastā. Robežojas ziemeļrietumos ar Liaņjuņganu, rietumos — ar Huaiaņu, Jandžou un Taidžou, bet dienvidos — ar Naņtunu.
Vēsture
Pilsētas nosaukums nozīmē ‘Sāls pilsēta’, kas saistīts ar tai apkārt esošajiem sāls ieguves laukiem, kas šeit praktizēts jau kopš Rietumu Haņu dinastijas laikiem no 2. gadsimta p.m.ē., kad tika izveidots Jaņdu (盐渎, Yándú) apriņķis. 411. gadā tas tika pārdēvēts par Jaņčenu.
Tievknābja kuitala
Tievknābja kuitala (Numenius tenuirostris) ir sloku dzimtas (Scolopacidae) tārtiņveidīgais putns, kurš, iespējams, mūsdienās ir izmiris. Tas ligzdo Sibīrijas taigā, bet ziemo Vidusjūras reģionā. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Izplatība un sugas statuss
Tievknābja kuitala ir ļoti reti sastopama putnu suga. Tai ir piešķirts īpaši apdraudētas sugas statuss, un, lai arī valda uzskats, ka tās kopējā populācija ir līdz 50 īpatņiem, iespējams, suga mūsdienās ir izmirusi vai tuvākajā laikā izmirs, tādējādi kļūstot par nākamo izmirušo Eiropā dzīvojošu putna sugu pēc milzu alka izmiršanas 1852. gadā.
Tievknābja kuitala 19. gadsimtā bija regulāra ieceļotāja Rietumeiropā, kur tā bija viens no medījuma putniem. Tomēr 20. gadsimta pirmajā ceturksnī (no 1914. gada līdz 1924. gadam ) bijusi zināma tikai viena ligzdošanas vieta — ziemeļos no Omskas (Taras rajonā, 57°N 74°E). Kopš šī laika nav atrasta neviena cita tievknābja kuitalas ligzdošanas vieta, neskatoties uz neatlaidīgiem meklējumiem.
Ziemot putns devās uz Vidusjūras reģionu gan Eiropas dienvidos, gan Ziemeļāfrikā, arī Irākas dienvidos, Persijas līča ziemeļu piekrastēs un Omānā, reizēm ieklejojot Rietumeiropā, Kanāriju un Azoru salās, Kanādā un Japānā. Pēdējais tievknābja kuitalas novērojums tradicionālajās ziemošanas vietās (Marokā) veikts 1997.—1998. g. ziemā. 1995. gadā tika novēroti 20 īpatņi Itālijā, 1998. gadā viens jauns putns Anglijā (Nortamberlendā).
Pēdējie pārliecinošie novērojumi sugai bijuši Ungārijā 2001. gada aprīlī, 2003. gada jūlijā 4 īpatņiem Donavas deltā, 2004. gada augustā 6 īpatņiem arī Donavas deltā. Pavisam pēdējais novērojums sugai bijis 2006. gadā Albānijā, kad tika redzēts viens putns. Lai gan šad un tad pienāk ziņas par sugas novērošanu, tomēr gadījumi nav fiksēti fotogrāfijās, tādēļ tie netiek pieņemti par droši pierādītiem gadījumiem.
Par galveno iemeslu putna izmiršanā būtu minama Vidusjūras reģiona iedzīvotāju tradīcija medīt jebkādu sugu kuitalas. Otrs iemesls varētu būt piemērotu ziemošanas teritoriju samazināšanās, lai gan purvainās ligzdošanas teritorijas Sibīrijas taigā joprojām ir neskartas un drošas. Iespējams, putni sākuši ligzdot citās vietās, areālam novirzoties uz Kazahstānas ziemeļiem.
Latvijā
Latvijā bijis zināms viens tievknābja kuitalas datēšanas gadījums, kad 1926. gada rudenī Vecgulbenē ticis nošauts viens īpatnis, tomēr šis gadījums nav uzskatāms par pārliecinoši pierādītu — iegūtais eksemplārs nav saglabājies, noteikšanas pazīmju apraksts nav publicēts, taksidermista putnu noteikšanas prasmes arī nav zināmas. Mūsdienās suga izslēgta no Latvijas putnu saraksta.
Izskats
Tievknābja kuitala ir vidēji liela kuitala. Tās ķermeņa garums ir 36—41 cm, spārnu izplētums 80—92 cm, svars 255—360 g. Apspalvojums pelēkbrūni raibumots: mugura un kakla aizmugure tumša, toties kakla priekšpuses un pavēderes raibumi izceļas uz gaiša fona, zemaste un spārnu apakšas baltas. Arī uz muguras balts, nosmailots virsastes laukums. Galva tumša ar gaišām svītrām virs acīm. Vairošanās sezonas laikā uz sāniem veidojas tumši, sirds formas lāsveida raibumi, kādi nav raksturīgi pārējām kuitalām. Knābis garš, liekts, slaids, ļoti tievu, smalku knābja galu. Abi dzimumi izskatās vienādi, bet mātītes lielākas un ar garāku knābi. Jaunie putni līdzīgi pieaugušajiem, bet uz to sāniem tumšās svītras un lāsveida raibumiņi veidojas pēc pirmās ziemas.
Līdzīgas sugas
Savvaļā tievknābja kuitala ir viegli sajaucama gan ar augumā lielāko parasto kuitalu, gan lietuvaini, kurš ir apmēram vienā lielumā ar minēto sugu. Salīdzinot ar kuitalu, tievknābja kuitala kopumā ir ne tikai mazāka, bet arī gaišāka, baltāka, knābis tai ir īsāks, slaidāks un pie knābja pamatnes taisnāks. Arī apspalvojuma tumšie raibumiņi kuitalai ir garenāki, bet tievknābja kuitalai apaļāki. Toties tumšā galva atgādina lietuvaiņa galvas izskatu, tomēr pēdējam ir divas tumšas joslas pāri galvai, savukārt tievknābja kuitalai josla ir centrāla, kā arī tumšie laukumi no gaišajiem nodalās ar izteiktu kontrastu un konkrētām robežām. Kopumā tās vispamanāmākā pazīme savvaļā ir tievknābja kuitalas gaišums.
2022. gada UCI Pasaules tūre
2022. gada UCI Pasaules tūre ir sacensību sērija, kurā iekļautas 33 šosejas riteņbraukšanas sacensības. Sezona sākās ar UAE Tour atklāšanas posmu 22. februārī un noslēgsies ar Tour of Guangxi noslēdzošo posmu 18. oktobrī. Šī ir četrpadsmitā sezona 2009. gadā UCI izveidotajai sacensību sērijai šādā formātā.
Sacensības
2022. gada sacensību kalendārs sākotnēji tika paziņots 2021. gada rudenī.
Ogres novada ģerbonis
Ogres novada ģerbonis tika izveidots, par pamatu ņemot Ogres valstspilsētas ģerboni.
Heraldiskais apraksts
Sudraba laukā trīs melnas priedes pēdā balstās uz zilas viļņotas sijas; zila pavedienapmale.
Priedes simbolizē Ogres apkārtnes priežu mežus, savukārt zilā viļņotā sija simbolizē Ogres upi.
Dienvidu gludvalis
Dienvidu gludvalis jeb dienvidu gludais valis (Eubalaena australis) ir viena no trijām polāro vaļu dzimtas (Balaenidae) sugām. Tam ir liela galva, kas ir apmēram viena ceturtā daļa no visa ķermeņa garuma. Sastopams Dienvidu puslodē — Dienvidu, Atlantijas, Indijas un Klusajā okeānā. Kopējā dienvidu gludvaļa populācijā mūsdienās ir apmēram 10 000 īpatņi, katru gadu, kopš vaļu medības ir aizliegtas, tai pieaugot par apmēram 7%.
Izplatība
Vasaras periodā dienvidu gludvalis uzturas Dienvidu okeānā, barojoties tuvāk Antarktīdas krastiem. Ziemas periodā tas migrē ziemeļu virzienā uz vairošanās vietām. Šajā periodā to var novērot gar Argentīnas, Brazīlijas, Čīles, Urugvajas, Peru, Tristana da Kuņas salu, Namībijas, Mozambikas, Dienvidāfrikas, Madagaskaras, Austrālijas un Jaunzēlandes krastiem.
Izskats
Dienvidu gludvalis ir liela auguma valis. Ķermeņa garums ir apmēram 15 metri, svars vidēji 47 t. Tomēr lielākie īpatņi sasniedz 17,5–18 m garumu, bet to svars var būt līdz 80—90 t. Tādējādi dienvidu gludvalis ir mazākais no visām trijām gludvaļu sugām.
Vaļa ķermenis ir spēcīgs ar gludu, ļoti tumši pelēku vai melnu ādu, platu muguru un bez muguras spuras. Reizēm uz vēdera ir balti raibumi. Daži īpatņi piedzimst balti, un tādi saglabājas arī pieaugot. Galva milzīga, kas aizņem apmēram vienu ceturto daļu ķermeņa garuma, mutes dobums plats un arkveidā izceļas uz augšu. Katrā mutes pusē aug 230—390 elastīgas plātnītes, katra apmēram 2 metrus gara. Dienvidu gludvalim ir lielākie sēklinieki no visiem dzīvniekiem pasaulē. Katrs no tiem sver 500 kg. Tādēļ zinātnieki uzskata, ka spermas daudzumam ir noteicošā nozīme konkurences cīņā par mātītes uzmanību.
Dienvidu gludvaļa raksturīgākā pazīme, līdzīgi kā citiem gludvaļiem, ir gaišie, cietie izaugumi uz galvas. Ādas izaugumi var sasniegt 10 centimetru augstumu, tos veido vaļu utu kolonijas. Šie izaugumi attīstās galvenokārt uz bārdas, apakšējā žokļa vai pie elpošanas atverēm, un tiek dēvēti par cepurītēm.
Līdzīgas sugas
Ārēji dienvidu gludvalis ir ļoti līdzīgs ziemeļu puslodē dzīvojošiem gludvaļiem — ziemeļu gludvalim un Japānas gludvalim. Tos var atšķirt tikai pēc nelielām galvaskausa atšķirībām. Salīdzinot ar ziemeļu radiniekiem, dienvidu gludvalim uz galvas virsmas var būt mazāki izaugumi, toties tie ir izteiktāki uz lūpām. Šo izaugumu bioloģiskā nozīme nav saprotama, lai gan populārākā hipotēze ir aizsardzība pret ienaidniekiem.
Uzvedība
Dienvidu gludvalis uzturas galvenokārt seklos piekrastes ūdeņos, tuvu ūdens virsmai. Tas ir ziņkārīgs un labprāt novēro cilvēkus, daudz biežāk ar tiem cenšoties komunicēt, nekā tā ziemeļu radinieki (ziemeļu gludvalis un Japānas gludvalis). Dienvidu gludvaļiem ir raksturīgs peldēšanas veids, ko sauc par burāšanu. Valis virs ūdens izslien plato astes spuru, uztverot tajā kā burā vēju, un tur to samērā ilgu laika sprīdi, pagrozot pa labi un kreisi. Valda uzskats, ka gludvaļi šādā veidā rotaļājas un izklaidējas. Dienvidu gludvalis labprāt komunicē ar citām vaļu sugām, īpaši ar kuprvali un delfīniem.
Dienvidu gludvalis parasti peld samērā lēni (2,7—4,2 km/h ), uzturot nepārtrauktu peldēšanu ilgāk kā 24 stundas. Īsās distancēs tas peld ievērojami ātrāk, sasniedzot ātrumu vairāk kā 15 km/h. Raksturīga ūdens strūklu izšļākšana tipiskajā V burta veidā, tai reizēm sasniedz piecu metru augstumu. Vaļi ūdens virspusē uzturas 5—10 minūtes, ieelpo reizi minūtē, pēc tam uz 10—20 minūtēm ienirst ūdenī. Starplaiki starp ieelpošanas brīžiem nav regulāri. Ienirstot gludvalis paceļ gaisā astes vai sānu spuru un ar to skaļi uzsit pa ūdeni. Pārošanās laikā tēviņš tādā veidā informē par savu atrašanās vietu. Īpaši svarīgi tas ir vējainā laikā, kad grūtāk ir sadzirdēt balsi. Gludvaļu balsis ir pulsējoša dudināšana, kas atgādina ērģeļu skaņas, sprauslāšana, šņākšana un īpašas čerkstošas skaņas. Kopumā skaņas pulsa garums ir apmēram 1,4 sekundes un skaņa ir zemāka kā 500 Hz.
Dienvidu gludvaļiem ir raksturīga pieķeršanās savai dzimšanas vietai. Īpaši tā ir izteikta tēviņiem, kuri ievēro samērā nemainīgus migrēšanas ceļus. Mātītes savā piedzimšanas vietā atgriežas apmēram ik pēc 3 gadiem, kas sakrīt ar pārošanās periodu.
Barība
Dienvidu gludvaļa pamatbarība ir planktons, kas sastāv no vēžveidīgo kāpuriem un airkājvēžiem. šai sugai galvenokārt var novērot divus barošanās veidus — pirmais paņēmiens ir barošanās uz ūdens virsmas, kad valis ar planktonu piesātinātā vidē nesteidzīgi peld gar ūdens virspusi ar plaši atvērtu muti, uzņemot un filtrējot caur bārdu ūdeni; otrais paņēmiens ir barošanās zem ūdens, ienirstot 10—20 metru dziļumā un peldot caur blīvu planktona mākoni ar atvērtu muti. Gludvalim ir ļoti liela mute, tomēr šaurs barības vads. Tas aprij apmēram 1200 litru barības dienā.
Der Spiegel
Der Spiegel (no vācu valodas — 'spogulis') ir viens no vadošajiem Vācijas iknedēļas žurnāliem. Tā kopējais metiens pārsniedz vienu miljonu eksemplāru, kas šo izdevumu padara par lielāko šāda tipa izdevumu Vācijā un visā Eiropā. Žurnāls iznāk Hamburgā kopš 1947. gada. Der Spiegel galvenokārt piedāvā informāciju par politiku. Kā lielākajam šāda tipa žurnālam Vācijā tam ir bijusi un joprojām ir būtiska ietekme uz politiskajiem procesiem šajā valstī. Der Spiegel ir viens no kontinentālās Eiropas ietekmīgākajiem žurnāliem.
Dienvidu gludvalis
Vairošanās
Dienvidu gludvaļi ir poligāmi, un mātīte sapārojas ar vairākiem tēviņiem (līdz septiņiem vai astoņiem ). Gludvaļa matīte dzimumbriedumu sasniedz 5—6 gadu vecumā, bet pirmo reizi sapārojas apmēram 8—10 gadu vecumā (ķermeņa garumam sasniedzot 13—16 metrus), sapārošanās periodam notiekot laikā no jūnija līdz novembrim (starp 20° un 30° dienvidu paralēlēm). Tēviņu bars ielenc mātīti un izrāda tai maigu un graciozu uzmanību. Tēviņi to baksta un berzējas gar viņas ķermeni ar galvu, vienlaikus paklapējot ar sānu spurām vai asti. Kopumā pārošanās ilgst apmēram 1—2 stundas, pēc tam tēviņi mātīti atstāj. Pārošanās ir ļoti mierīga un starp tēviņiem nav novērojama agresivitāte.
Grūtniecības periods ilgst 11—12 mēnešus. Piedzimst viens mazulis, kas ir apmēram 5—6 metrus garš un kas sver 1000–1500 kg. Dzemdībām mātīte izvēlas mierīgu vietu seklākā un norobežotākā līcī, kur to netraucē zobenvalis un lielā baltā haizivs. Ja vaļi netiek iztraucēti, tie vienā vietā uzturas vairākas nedēļas. Mazulis piedzimst zem ūdens, taču uzreiz pēc piedzimšanas tas paceļas ūdens virspusē, lai pirmo reizi ieelpotu gaisu. Māte ar mazuli parasti uzturas uz ūdens virsmas vai ļoti tuvu virsmai. Kad vaļi atpūšas, to elpa un ūdens strūkla no nāsīm tikpat kā nav redzama, tādēļ tumšie ķermeņi jūras viļņos ir grūti pamanāmi. Māte mazuli zīda ar pienu apmēram 4—6 mēnešus, bet abi ir kopā līdz nākamajai grūtniecībai, kuru intervāls vidēji ir 3 gadi, bet var būt 2—6 gadi. Divu gadu intervāls novērojams, ja mazulis iet bojā. Reizēm var novērot, ka gludvaļu mātīte pieņem audzināšanā bez mātes palikušu svešu mazuli.
Lai arī nav īsti zināms, cik ilgi dzīvo dienvidu gludvalis, valda uzskats, ka tā vecums var pārsniegt 100 gadu robežu.
Aizsardzība
Dienvidu gludvalis pagātnē ir bijis viens no visvairāk medītiem vaļiem, jo to nomedīt bija salīdzinoši viegli. Valis peld ļoti lēnam, un tā kā tam ir ļoti daudz tauku pēc nogalināšanas tas nenogrimst. 1936. gadā tika pieņemts likums par šī dzīvnieka aizsardzību.
Tacuhiko Kubo
Tacuhiko Kubo (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||32||11
Pape Gejs
Pape Alasane Gejs (fr, dzimis ) ir Francijā dzimis Senegālas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Senegālas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2020. gada Gejs pārstāv Francijas futbola 1. līgas komandu Marseille.
Iepriekš Gejs ir spēlējis Francijas komandā Le Havre un Spānijas komandā Sevilla.
Senegālas futbola izlases rindās debitējis 2021. gadā. Ar izlasi uzvarējis 2021. gada Āfrikas Nāciju kausā. Piedalījies arī 2022. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Senegāla
Rīgas dome (2013—2017)
2013. gadā ievēlētā Rīgas dome bija Rīgas pilsētas pašpārvaldes augstākā iestāde, kas darbojās līdz 2017. gada Rīgas domes vēlēšanām. Tā sastāvēja no 60 deputātiem un darbojās atjaunotajā Rātsnama ēkā Rātslaukumā 1, Vecrīgā. Rīgas domes priekšsēdētājs bija Nils Ušakovs.
2013. gada Rīgas domes vēlēšanas
Pēc 2013. gada Rīgas domes vēlēšanām Rīgas domē iekļuva deputāti no trim sarakstiem. Vislielāko vēlētāju atbalstu ieguva partiju "Saskaņas centrs" un "Gods kalpot Rīgai" saraksts.
Dzintars Ērglis
Dzintars Ērglis (dzimis 1967. gadā) ir latviešu vēsturnieks. 2014. gadā viņu iecēla par Latvijas PSR VDK zinātniskās izpētes komisijas locekli.
Dzīvesgājums
Mācījās Kolkas pamatskolā, 1985. gadā beidza mācības Rojas vidusskolā. 1992. gadā absolvēja studijas Latvijas Universitātē. Strādāja par pētnieku Latvijas Universitātes Latvijas vēstures institūtā, 2003. gadā aizstāvēja vēstures zinātņu doktora disertāciju ar monogrāfiju "Latvijas Centrālās padomes vēstures nezināmās lappuses" (2003).
Apbalvojumi
Latvijas Zinātņu akadēmijas un "Aldara" gada balva zinātnē (2004).
Skaistgalves
Skaistgalves (Calocybe) ir lapiņu sēņu ģints, kas pieder čemurpūkaiņu dzimtai. Pēc Latvijas Mikologu biedrības 2002. gada datiem, Latvijā līdz šim atrastas 7 sugas. Catalogue of Life 2021. gada beigās norāda pasaulē pavisam 48 skaistgalvju sugu.
Taksonomija
Ģints nosaukumu un zinātnisko aprakstu devuši Kīners 1938. un Donks 1962. gadā. Daļa sēņu no šīs ģints, pēc dažu autoru domām, ietilpināma 1979. gadā izveidotajā ģintī Rugosomyces, taču latviešu valodā arī šo autoru tekstos tām saglabāts skaistgalvju nosaukums. Vienlaikus Calocybe tipisko sugu latviski pēc tradīcijas dēvē nevis par skaistgalvi, bet par maija auzeni, kas praktiski neietekmē sēņotājus, taču latviski rada sistemātisku problēmu, kas 2021. gadā vēl nav tikusi novērsta. Arī pati čemurpūkaiņu dzimta no pūkainēm izdalīta tikai 1981. gadā un arī pēc tam ne visi Latvijas avoti to atzina.
Saskaņā ar MycoBank un Fungorum, Rugosomyces uzskatāms par legālu sinonīmu pamatnosaukumam Calocybe. Catalogue of Life, kas norāda Rugosomyces kā atsevišķu ģinti, iekļauj tajā tikai divas sugas, kuras Latvijā nav atrastas.
Vaska skaistgalve (Calocybe cerina), kura agrāk bija iekļauta Latvijā atrasto sarakstā, tagad tiek uzskatīta par dzeltenās skaistgalves formu, baltā skaistgalve (Calocybe leucocephala) no šī paša saraksta pārcelta uz ģinti Tricholomella.
Apraksts
Saskaņā ar 1980. gada aprakstu, skaistgalves ir dažāda izmēra cepurīšu sēnes, lielās sugas baltas, mazās krāsainas. Cepurītes forma no izliektas līdz plakanai, lapiņas parasti piestiprinātas ar zobiņu, parasti baltas, retāk krēmkrāsā. Saprofīti, aug uz trūdvielām un koksnes, retāk uz augsnes. Saskaņā ar Sugu enciklopēdijas aprakstiem, Latvijā sastopamo sugu sporas ir bezkrāsainas, gludas, relatīvi mazas, to birumraksts baltā krāsā, izņemot tagad uz citu ģinti pārcelto balto skaistgalvi.
Ģints sēnēm raksturīga liela augļķermeņu daudzuma vienlaicīga parādīšanās, nereti veido raganu riņķus. Daudzām sugām ir miltaina smarža.
Ģints tipiskā suga ir maija auzene. Ģintij Rugosomyces par tipisko sugu tika izvēlēta tumšā skaistgalve (Rugosomyces onychinus).
Izplatība
Skaistgalves kopumā ir sastopamas visos kontinentos un klimatiskajās zonās, izņemot Antarktīdu, lai gan biežāk novērotas Eiropā, atbilstoši lielākajam pētnieku skaitam tajā.
Latvijā atrastās sugas
Latvijā atrasto sugu nosaukumi norādīti pēc LMB 2002. gada saraksta ar dažiem Fungorum un Latvijas mikologu 2020. gada labojumiem.
Latvijā neatrastās sugas
Novērojumi pa kontinentiem saskaņā ar GBIF un autoru datiem 2021. gada decembrī.
Eiropā atrastās
Ar * zvaigznīti atzīmētas sugas, kuras atrastas Dienvidigaunijā vai Sāremā un tādēļ ticamas arī Latvijā.
Calocybe albella, Calocybe alpestris, Calocybe borealis, Calocybe cerinoides, Calocybe charistera, Calocybe civilis, Calocybe cyanocephala, Calocybe eborina, Calocybe favrei, Calocybe gangraenosa, Calocybe graveolens, Calocybe hebelomoides, Calocybe hymenoderma, Calocybe hypoxantha, Calocybe littoralis, Calocybe naucoria*, Calocybe obscurata, Calocybe obscurissima*, Calocybe ochracea, Calocybe phragmitis*, Calocybe pilosella, Calocybe rubrocyanea, Calocybe theiochroa, Calocybe umbrina, Rugosomyces obscuratus, Rugosomyces persicolor*.
Lietošana pārtikā
Saskaņā ar ANO pārskatu, pasaulē plaši pārtikā tiek lietota maija auzene, kuras augšanas laikā citu sēņu ir maz. Dažās valstīs bieži lieto arī balto skaistgalvi (Austrumāzijā) un C. indica (Indijā). Tomēr vairums ģints sēņu ir sīkas un neizsauc kulināru interesi, pat ja formāli ir ēdamas.
1956.—1957. gada Eiropas kausa sezona
1956.—1957. gada Eiropas kausa sezona bija Eiropas spēcīgākā futbola kl ubu turnīra 2. sezona. Sezona ilga no līdz. Finālspēle norisinājās Santiago Bernabéu stadionā Madridē.
Par Eiropas kausa uzvarētājiem otro reizi kļuva Spānijas klubs Real Madrid, kas finālā uzvarēja Itālijas klubu Fiorentina ar rezultātu 2—0.
Salīdzinājumā ar pirmo sezonu, turnīrā piedalījās sešu jaunu valstu pārstāvji: Bulgārija, Čehoslovākija, Anglija, Luksemburga, Rumānija un Turcija. Par turnīra rezultatīvāko spēlētāju kļuva Deniss Vaiolets no Manchester United.
Vordhantailenda
Vordhantailendas pētniecības stacija (en) ir Kanādas pētniecības un tūrisma atbalsta stacija Arktikā, Kutinirpākas nacionālajā parkā. Izvietojusies nelielās Vorda Hanta salas ziemeļu krastā pie Ziemeļu Ledus okeāna. Pie stacijas izveidots lidlauks ar 450 m garu grunts skrejceļu.
Vēsture
Pirmo pētniecības staciju salā ierīkoja 1957. gadā Starptautiskā Ģeofizikas gada programmas ietvaros. Pēc programmas pabeigšanas staciju līdz 1960. gadu beigām turpināja izmantot Kanādas Aizsardzības pētījumu pārvalde. 1990. gados stacija tika atjaunota un modernizēta. Pēc nacionālā parka izveidošanas 1988. gadā stacijā darbojas viens no Kanādas Parku administrācijas atbalsta punktiem. Kopš 1998. gada stacija ietilpst Lavāla Universitātes Ziemeļu pētījumu centra (Centre d'Études Nordiques) staciju tīklā.
Pētniecība
Galvenās pētījumu nozares ir glacioloģija, mikrobioloģija, ģeomorfoloģija un klimata izmaiņas akvatiskajās ekosistēmās. Stacijā ierīkotas trīs stiklšķiedras laboratoriju un dzīvojamās ēkas, kas vienlaicīgi spēj uzņemt līdz 12 cilvēkiem. Uzstādīta automātiskā meteostacija.
Dārgie pīšļi
"Dārgie pīšļi" (en) ir 2009. gada drāma, kas balstīta uz Elisas Seboldas tāda paša nosaukuma romānu. Filmas režisors, kā arī viens no producentiem un scenārija autoriem ir Pīters Džeksons. Galvenās lomas filmā atveido Sērša Runena, Marks Volbergs, Reičela Vaisa, Stenlijs Tuči, Sūzana Sarandona un Maikls Imperioli. Filmas pirmizrāde notika.
Filmas sižets notiek 1973. gadā, kad četrpadsmitgadīgo Sjūziju Selmonu nogalina viņas kaimiņš. Pēc slepkavības Sjūzija nonāk vietā starp debesīm un zemi, kur viņa vēro gan savu ģimeni, gan savu slepkavu. Sjūzijai šajā vietā jāsaprot, ko viņa vēlas vairāk — atriebties savam pāridarītājam vai to, lai viņas ģimene pēc traģēdijas atlabtu.
EUTELSAT 3B
EUTELSAT 3B ir Francijas uzņēmuma Eutelsat sakaru pavadonis. Palaists 2014. gada maijā ģeostacionārajā orbītā. Tas nodrošina sakaru un datu pārraides pakalpojumus Eiropai, Āfrikai, Vidējiem Austrumiem, Centrālāzijai un Dienvidamerikai.
Kosmisko aparātu izgatavoja EADS Astrium uz platformas Eurostar E3000 bāzes. Pavadonis apgādāts ar 51 Ku, C un Ka joslas raidītājiem.
EUTELSAT 3B palaists 21:09:59 UTC ar nesējraķeti Zenit-3SL no peldošās platformas Odyssey Klusajā okeānā, kas atradās uz ekvatora 154° rietumu garuma.
Ģeostacionāro orbītu tas sasniedza ar saviem dzinējiem. EUTELSAT 3B tika novietots ģeostacionārās orbītas punktā 3° austrumu garuma. 5. jūlijā uz to tika pārslēgti pavadoņu EUTELSAT 3D un EUTELSAT 3A kanāli. EUTELSAT 3D tika pārvietots uz pozīciju 7° A un septembrī pārdēvēts par Eutelsat 7B. Savukārt EUTELSAT 3A — uz 8° R un pārdēvēts par Eutelsat 8 West D.
Fornarīna
Fornarīna (it; zināma arī kā Jaunas sievietes portrets) ir itāļu augstākās renesanses gleznotāja Rafaēla glezna, kas tapusi starp 1518. un 1519. gadu. Tā atrodas Nacionālās antīkās mākslas galerijas kolekcijā Barberīni pilī Romā.
Ir iespējams, ka glezna bija mākslinieka studijā viņa nāves brīdī 1520. gadā un, ka to izmainīja un pēc tam pārdeva viņa asistents Džulio Romano. 16. gadsimtā glezna atradās Santafioras grāfienes, romiešu augstmanes, mājā, un pēc tam kļuva par hercoga Bonkompanji īpašumu, līdz nonāca Nacionālās antīkās mākslas galerijā, kur atrodas arī šobrīd.
Sieviete tradicionāli tiek atpazīta kā fornarina (cepēja) Margarita Luti, Rafaēla Romas mīļākā, lai arī tas ir ticis apšaubīts. Sieviete ir attēlota ar austrumnieciska stila cepuri un kailām krūtīm. Viņa veic kustību, lai nosegtu kreiso krūti ar kreiso roku; viņu izgaismo spēcīga gaisma no ārpuses. Viņas kreisajai rokai ir apsieta šaura lente ar mākslinieka parakstu, RAPHAEL URBINAS. Izteikts minējums, ka labā roka uz kreisās krūts norāda uz krūts vēzi; tas attēlots klasiskā mīlas pozā. Cits minējums ir tāds, ka viņa aizskar savu kreiso krūti, lai atgādinātu sev, ar kuru krūti viņa pēdējoreiz baroja bērnu; bērns ir no renesanses gleznotāja Rafaēla.
Ivans Soroka
Ivans Soroka (uk; dzimis ) ir ukraiņu, agrāk padomju, šaha problēmists.
Šaha kompozīcija
Savu pirmo uzdevumu Ivans Soroka sastādījis 1974. gadā. Kopš tā laika publicējis vairāk nekā 1400 dažādu žanru šaha uzdevumus, konkursos 800 no tiem ieguvuši atzinības, no tām 115 pirmās godalgas. Viņa iemīļotais žanrs ir pašmata daudzvilči. Vairākkārtējs Ukrainas čempions dažādos šaha kompozīcijas žanros.
Sekmīgi startējis pasaules čempionātos šaha kompozīcijā. Ieguvis sudraba medaļu 4. pasaules čempionātā pašmatu grupā. Pasaules čempions un sudraba medaļas ieguvējs Ukrainas komandas sastāvā pasaules šaha kompozīcijas turnīros (WCCT).
Kopš 2008. gada pašmatu nodaļas redaktors žurnālā «Проблеміст України» un šaha nodaļu redaktors Ļvivas laikrakstos «Молода Галичина», «Тиждень», «Високий замок» un «Високий замок росвордів».
Gistavs Dorē
Gistavs Dorē (dzimis, miris ) bija franču grafiķis, ilustrators un tēlnieks. Galvenokārt izmanotoja kokgrebumu un metālgrebumu. Dorē darbiem ir raksturīgs gleznieciskums, romantiska fantastika un groteska. Ļoti ievērojamas ir Dorē grāmatu ilustrācijas, piemēram, Rablē "Gargantija un Pantagriels" (1984), de Balzaka "Draiskie stāsti" (1856), Dantes "Elle" (1861), de Servantesa "Dons Kihots" (1863), "Bībele" (1866), de Ladontēna "Fabulas" (1867).
Baldones iela (Rīga)
Baldones iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Āgenskalnā. Baldones iela sākas krustojumā ar Slokas ielu un beidzas savienojoties ar Gregora ielu. Ielas garums ir 850 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu visā garumā. Posmā no Slokas ielas līdz Vīlipa ielai Baldones ielā ir divas braukšanas joslas, bet posmā no Vīlipa līdz Gregora ielai tā ir šaurāka.
Vēsture
Ielu gar atslēgu fabriku "Herminghauzs un Formans" ierīkoja fabrikas vadība, kas lūdza pilsētas valdei šo ielu nodēvēt par Slēdzeņu (Schluessel) ielu, bet valde tam nepiekrita. 1888. gadā ielai no Slokas ielas līdz Vīlipa ielai tika piešķirts nosaukums Baldones iela. 1901. gadā, pilsētas valdei piekrītot Švarcmuižas īpašniekiem, Luīzes ielu, kas bija Baldones ielas turpinājums no Vīlipa ielas līdz Gregora ielai, arī pārdēvēja par Baldones ielu.
Ielas raksturojums
Ielas garums ir 850 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu visā garumā. Posmā no Slokas ielas līdz Vīlipa ielai Baldones ielā ir divas braukšanas joslas, bet posmā no Vīlipa ielas līdz Gregora ielai tā ir šaurāka. Baldones ielā ir gan savrupmāju, gan daudzdzīvokļu namu apbūve, tāpat arī vairākas sabiedriskas celtnes (tostarp Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūras Rīgas pilsētas Kurzemes nodaļa Baldones ielā 2 un Centrālais tenisa klubs Baldones ielā 7) un rūpnieciska apbūve. Baldones ielā 1 (pie Slokas ielas) atrodas Administratīvās rajona tiesas Rīgas tiesu nams un Administratīvās apgabaltiesas tiesu nams.
Ielu savienojumi
Baldones iela ir savienota ar šādām ielām:
Jermaks
Jermaks Timofejevičs (ru; dzimis apmēram 1532. gadā (iespējams vēlāk, līdz 1542. gadam), miris ) bija kazaku atamans. Jermakam bija nozīmīga loma Krievijas viduslaiku vēsturē. Krievijas cara Ivana Bargā valdīšanas laikā tika uzsākta Sibīrijas teritoriju pievienošana Krievijai. Sibīrijas apgūšana sākās ar Jermaka ekspedīciju aiz Urālu kalniem.
Sibīrijas iekarošanas sākums
Pēc Kazaņas hanistes iekarošanas 1552. gadā Ivans Bargais vēlējās turpināt austrumu teritoriju pievienošanu Krievijai. Cars Sibīrijas teritoriju apgūšanā iesaistīja ietekmīgo tirgotāju Strogonovu dzimtu. 1570. gados Strogonovi cara uzdevumā nolīga kazaku vienības. Kazaki par savu vadoni izvēlējās Jermaku, un 1582. gadā viņš vadīja 840 kazakus uzbrukumā Sibīrijas hanistei. 26. oktobrī kaujā par hanistes galvaspilsētu Kašliku tatāru hans Kučuma tika sakauts un atkāpās uz hanistes dienvidu daļas stepēm. 1584. gada 6. augustā tatāriem izdevās sakaut Jermaka karaspēku kaujā pie Vagajas upes ietekas Irtišā. Jermaks gāja bojā tatāru uzbrukumā 1585. gadā (vai 1584. gadā), noslīkstot Irtišas upē. Tiek uzskatīts, ka viņš noslīka tāpēc, ka bija tērpts smagajās bruņās.
Vēsturiskās neskaidrības
Par Jermaka vadītajām Sibīrijas iekarošanas cīņām saglabājušās vēsturiskās liecības nav viennozīmīgas. Vēsturnieku viedokļi par notikumu aprakstu dažkārt atšķiras. Pārsvarā notikumi tiek atainoti tā, kā tie aprakstīti Strogonovu dzimtas hronikā. Tomēr vēsturnieki pētījuši arī citu laikabiedru rakstītās hronikas un vērsuši uzmanību uz atsevišķu notikumu dažādu atainojumu.
Arī par pašu Jermaku nav saglabājušās daudz ticamu liecību. Nav skaidrības arī par viņa izcelsmi. Lai gan viņu pieņemts uzskatīt par Donas kazaku, tomēr tā laika Donas kazaku vēstures aprakstos viņa vārds nav minēts. Ir liecības, ka viņš ilgus gadus pavadījis cīņu laukos un nav skaidrs, no kurienes tieši viņš ieradās, kad Strogonovi sāka organizēt kazaku vienības Sibīrijas iekarošanai. Ir hronikas, kurās Jermaks saukts arī par Volgas kazaku.
Piemiņa
Nav zināms neviens portrets, kas būtu gleznots Jermakam dzīvam esot. Mākslinieki viņu attēlojuši tikai ilgus gadus pēc viņa nāves. Viens no pazīstamākajiem darbiem ir mākslinieka Vasīlija Surikova glezna "Jermaks iekaro Sibīriju" (1895). Jermakam veltīti daudzi literārie darbi, tai skaitā Ļeva Tolstoja darbs par Jermaku, Sibīrijas iekarotāju (1899).
Novočerkaskā, Donas kazaku galvaspilsētā, Jermakam par godu uzstādīts piemineklis. Plsētas Katedrāles laukumā 1903. gada 6. maijā tika likts pamatakmens piemineklim un iesvētīta tam paredzētā vieta. Tieši pēc gada, 1904. gada 6. maijā, piemineklis tika svinīgi atklāts. Jermaka statuja atrodas uz granīta pjedestāla. Viņš attēlots ar kaujas karogu vienā rokā un pakļautā Sibīrijas valdnieka kroni otrā rokā.
1996. gadā uzņemts Krievijas televīzijas seriāls "Jermaks".
Nere (zeme)
Nere jeb Nēre bija aukštaišu apdzīvota zeme, kas 13. un 14. gadsimta hroniku tekstā. Nere kopā ar Nalsenes un Alsenes zemēm integrējusies Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā.
Nosaukums
Neres zemes vārds ir cēlies Neres upes nosaukuma. Neres zeme ziemeļos robežojusies ar Lietavas zemi, kas noprotams no 1390. gadā rakstītās „Jaunās Prūsijas hronikas”, kurā Vācu ordeņa karaspēks no Grodņas devās pāri Nerei uz Lietavu.
Teritorija
Neres zeme atradās abpus Neres upei, ziemeļos tā robežojās ar Lietavas zemi, dienvidos ar Alsenes zemi. Rietumos aiz Nevežas upes bija žemaišu Gaižuvas zeme.
Literatūra
Zabiela G., Baranauskas T., Deltuvos žemė // Eskizai, Nr. 10, Ukmergė, 1999, p. 3−8.
Takaši Fukuniši
Takaši Fukuniši (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||64||7
Handlova
Cilvēki
Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (96,14 %). Pēc reliģiskās piederības — nereliģiozi (46,10 %), katoļi (44,74 %).
Handlova ir futbolistu Karola Dobiaša (Karol Dobiaš, 1947) un Martina Škrtela (Martin Škrtel, 1984) dzimtā pilsēta.
Bosnijas baznīca
Pēc 1054. gada Lielās shizmas Eiropas kristietība sadalījās divās lielās kopienās - katolismā un pareizticībā. Bosnija atradās uz robežas starp šīm grupām. Reliģiskā ziņā abas konfesijas Bosniju kontrolēja vāji, kas radīja priekšnoteikumus neatkarīgas baznīcas radīšanai. Iesākumā Bosnijas baznīcu ietekmēja bogomili un patarēni, kas ievērojamā daudzumā ienāca Bosnijā, tomēr vēlāk tā attīstījās atsevišķi.
Par baznīcas struktūru un doktrīnu saglabājušies maz rakstīto avotu, un tie paši lielākoties ir katoļu rakstīti. Baznīcas liturģija notika baznīcslāvu valodā, izmantojot kirilicas alfabēta bosniešu variantu. Baznīcas vadītāja tituls bija "vectēvs" (djed), bet paši baznīcas locekļi sevi sauca vienkārši par kristiešiem (krstjani). Baznīcas garīgais centrs atradās Bosnijas viduslaiku galvaspilsētā Visoko, kur atradās arī baznīcas mācību iestāde. 1203. gadā Bosnijas bans Kulins un Bosnijas baznīca Zadarā atzina Romas virsvadību, tomēr realitātē turpināja neatkarīgu darbību. No 1235. līdz 1241. gadam ungāri ar pāvesta Honorija III akceptu realizēja krusta karu Bosnijā, tomēr tas beidzās bez rezultātiem, jo no austrumiem Ungārijā iebruka mongoļi.
Bosnijas baznīca pamazām beidza eksistēt līdz ar Bosnijas nonākšanu Osmaņu impērijas sastāvā. Viena no vēstures teorijām skaidro, ka mūsdienu Bosnijā relatīvi plaši ieviesās islāms, jo puslegālās Bosnijas baznīcas piekritēji un nelegālie bogomili masveidā pievērsās islāmam.
Apvienotās Karalistes premjerministru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Apvienotās Karalistes (Lielbritānijas) premjerministri kopš 1721. gada, kad tika izveidots šāds amats.
30px Lielbritānijas Karaliste (1707 — 1801) 30px
{{legend| #FF7F00 | Vigi |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #3333CC | Toriji |border=1px solid #AAAAAA}}
Ābrams Havins
Ābrams Havins (ru; —  Kijiva) bija Ukrainas šahists.
Džefs Goldblūms
Džefrijs Linns Goldblūms (en, dzimis ) ir amerikāņu aktieris un mūziķis.
Goldblūms ir vislabāk pazīstams, filmējoties 90. gadu filmās "Juras laikmeta parks" (1993) un "Neatkarības diena" (1996), kā arī to turpinājumos — "Juras laikmeta parks 2" (1997) un "Juras laikmeta pasaule: Kritusī karaliste" (2018), un "Neatkarības diena: Atdzimšana" (2016).
Savu karjeru iesācis, piedaloties filmās Invasion of the Body Snatchers (1978), The Big Chill (1983) un Into the Night (1985). Iemantojis atpazīstamību, piedaloties Deivida Kronenberga filmā "Muša" (1986), par ko viņš saņēma Saturna balvu kā labākais aktieris. Piedalījies arī tādās filmās kā "Našvila" (1975), The Adventures of Buckaroo Banzai Across the 8th Dimension (1984), "Zemes meitenes ir viegli pieejamas" (1988) The Tall Guy (1989), Deep Cover (1992), Powder (1995), "Ēģiptes princis" (1998), Cats & Dogs (2001), Igby Goes Down (2002), "Ūdensdzīve ar Stīvu Zisū" (2004), Adam Resurrected (2008), "Kā tikt pie bērna" (2010), Le Week-End (2013), "Viesnīca "Diženā Budapešta"" (2014), "Mortekajs" (2015), "Tors: Ragnarjoks" (2017) un "Suņu sala" (2018).
Spēle sākas
"Spēle sākas" (en) ir 2018. gada zinātniskās fantastikas filma, kas balstīta uz Ernesta Klaina tāda paša nosaukuma romānu. Filmas režisors un viens no producentiem ir Stīvens Spīlbergs. Galvenās lomas filmā atveido Tajs Šeridans, Olīvija Kuka, Bens Mendelsons, T. Dž. Millers, Saimons Pegs, Lena Vaite un Marks Railenss. Filmas pirmizrāde notika South By Southwest festivālā.
Filmas sižets notiek 2045. gadā, kad lielākā daļa cilvēces izmanto virtuālās realitātes programmu "OASIS", lai izbēgtu no īstās realitātes. Pusaudzis Veids Votss atklāj pavedienus uz programmā paslēptu spēli, kuras uzvarētājam tiek apsolītas "OASIS" īpašumtiesības. Veids kopā ar vairākiem sabiedrotajiem cenšas spēli pabeigt pirms to izdara liela kompānija ar Nolanu Sorento priekšgalā.
Andromedas miglājs (romāns)
"Andromedas miglājs" (ru) ir krievu rakstnieka Ivana Jefremova 1955—1956 gadā sarakstīts zinātniskās fantastikas romāns ar sociāli filozofisku ievirzi. Grāmata pirmoreiz izdota 1958. gadā. Vēlāk atkārtoti izdota daudzas reizes, kā arī tulkota dažādās valodās, ieskaitot latviešu. Latviski romāns izdots 1961. gadā (izdevusi Latvijas Valsts izdevniecība), bet vēl pirms tam, 1959. gadā, tas publicēts turpinājumos žurnālā "Zvaigzne", ar Gunāra Vīndedža zīmējumiem. Romāns pieder pie I. Jefremova autorcikla "Lielais Loks" (ru).
Sižets
Romāna darbība norisinās tālā nākotnē, laikā, kad Zeme ir vienota pasaule ar augsti attīstītu, intelektuālu, komunistisku sabiedrību. Šo laiku raksturo neparasta zinātnes un mākslas izaugsme, kosmosa pakļaušana, Zemes klimata un dabas uzlabojumi, cilvēka psiholoģijas izmaiņas.
Romānā ir vairākas sižeta līnijas, kurām nākotnes cilvēks jāparāda visā tā interešu daudzveidībā.
Pirmā sižeta līnija stāsta par zvaigžņu kuģa "Tantra" lidojumu un tā ekipāžas locekļiem. Veicis visus ekspedīcijai paredzētos uzdevumus, zvaigžņu kuģis dodas mājupceļā uz Zemi, taču tikai divu gaismas gadu attālumā no Saules tas nejauši nokļūst bīstamā agrāk nezināmas zvaigznes gravitācijas laukā. Šī zvaigzne izstaro tikai infrasarkano gaismu, romāna varoņi tādas zvaigznes dēvē par "dzelzs zvaigznēm" (tas gan nesakrīt ar šāda termina šodienas izpratni).
Ekipāža cenšas novērst katastrofu. Zvaigžņu kuģa komandieris Ergs Noors veic nosēšanos uz kādas planētas šīs zvaigznes sistēmā. Skanējot planētas virsmu, uz tās tiek atklāti vēl divi zvaigžņu kuģi. Viens no tiem ir nezināmas civilizācijas "spirāldisks", otrs — pirms daudziem gadiem pazudušais Zemes zvaigžņu kuģis "Bura". "Tantras" ekipāža sastopas arī ar noslēpumainu ienaidnieku — naidīgu vietējo dzīvības formu. Mēģinājums izpētīt "spirāldisku" cieš neveiksmi — astronavigatore Nīza Krita gūst smagu traumu, glābjot Ergu Nooru, kam uzbrucis viens no vietējiem radījumiem.
Divu pārējo sižeta līniju darbība norisinās uz Zemes. Daram Veteram, Ārējo Staciju pārzinim, tiek atklāta smaga psihiska slimība — vienaldzība pret dzīvi un darbu (depresija). Nespējot veikt savus pienākumus, viņš pieņem vēsturnieces Vedas Kongas (Veda Konga ir Erga Noora iemīļotā) piedāvājumu piedalīties arheoloģiskos izrakumos. Smagais fiziskais darbs uzlabo viņa stāvokli, bet draudzības jūtas pret Vedu Kongu pāraug mīlestībā. Neatrodot izeju no radušās situācijas (viņa iemīļotā sieviete gaida Erga Noora atgriešanos), Dars Veters dodas uz titāna raktuvēm Dienvidamerikā.
Fiziķis Rens Bozs ir izdarījis lielu atklājumu, taču tā pārbaudei nepieciešams veikt bīstamu un energoietilpīgu planetāra mēroga eksperimentu. Lielā riska dēļ viņam tiek oficiāli atteikts. Neraugoties uz aizliegumu, Mvens Mass, kas nomainījis Daru Veteru Ārējo Staciju pārziņa postenī, palīdz Renam Bozam, tādējādi veicot smagu pārkāpumu, kas tiek vērtēts kā noziegums. Eksperiments beidzas ar katastrofu: Rens Bozs ir smagi ievainots, orbitālā iekārta iznīcināta, bet brīvprātīgie, kas piedalījušies eksperimentā, gājuši bojā. Mvens Mass nožēlo savu rīcību un labprātīgi dodas izraidījumā uz Aizmirstības salu — patvērumu tiem, kas vēlas norobežoties no sabiedrības vai dzīvot kā agrākos laikos.
Lielo ezeru balkeris
Lielo ezeru balkeris ir balkeris, kas tiek ekspluatēts Ziemeļamerikas Lielajos ezeros. Lai arī Lielo ezeru balkeri tiek klasificēti kā kuģi, angļu valodā tos dēvē par laivām.
Kopš 19.gs beigām Lielo ezeru balkeri ir pārvadājuši tādas beramkravas kā kaļķakmens, dzelzsrūda, labība, akmeņogles vai sāls no raktuvēm un laukiem augšējos Lielajos ezeros uz apdzīvotajiem un industriālajiem rajoniem tālāk uz austrumiem. 2006. gadā 63 komerciālās ostas apstrādāja 173 miljonus tonnu kravas. Ziemas laikā ezeri aizsalst, tāpēc navigācijas sezona parasti neilgst visu gadu. Sū slūžas (Soo Locks - angļu val.) un Vellanda kanālu slēdz no janvāra vidus līdz marta beigām, kad lielākajai daļai kuģu tiek veiktas apkopes. Šajos mēnešos kuģu komandas uzturas krastā.
Atkarībā no to pielietojuma Lielo ezeru balkerus var dēvēt arī minot to tipu, piemēram, rūdas vai dzelzs pārvadātāji (oreboats or ironboats - angļu val.) (pārsvarā pārvadā dzelzsrūdu), līdzena klāja kuģi (straight deckers - angļu val.) (ja tie nav aprīkoti ar kravas izkraušanas ierīcēm), balkeri (pārvadā beramkravas), pakaļgala virsbūves kuģi (sternenders - angļu val.) (visas kajītes izvietotas kuģa pakaļgalā), pašizkrāvēji (aprīkoti ar kravas izkraušanas ierīcēm), garie kuģi (longboats - angļu val.) (ar slaidu siluetu), ezeru laivas (lakeboats - angļu val.) un citi.
20. gadsimta vidū ezeros tika ekspluatēti 300 Lielo ezeru balkeri, bet 21. gadsimta sākumā bija palicis mazāk par 140 aktīviem kuģiem. SS Edmund Fitzgerald nogrimšana 1975. gadā kļuva plaši zināma kā nesenākā un lielākā liela izmēra kuģa katastrofa Lielajos ezeros.
Lielo ezeru balkeru un jūras kuģu salīdzinājums
Izmantojot Sentlorensas ūdensceļu, mazākajiem Lielo ezeru balkeriem ir pieeja Atlantijas okeānam un dažiem jūras kuģiem ir pieeja ezeriem. Angļu valodā šādus jūras kuģus apzīmē ar vārdu salties. Daudzi moderni okeāna kuģi ir pārāk lieli salīdzinoši mazajām Sentlorensas ūdensceļa slūžām, tādēļ lieliem jūras kuģiem nav iespējams iet augšup pa upi tālāk par Monreālu Kvebekā.
Tā kā vienas no Sū slūžām ir lielākas par visām ūdensceļa slūžām, jūras kuģi, kuri var iziet cauri ūdensceļam, var doties uz jebkuru vietu Lielajos ezeros. Līdzīgi lielākie Lielo ezeru balkeri ir iesprostoti augšējos ezeros (Augšezers, Mičigans, Hūrons, Ēri ezers), jo tie ir pārāk lieli, lai izmantotu ūdensceļa slūžas, kuras sākas Vellanda kanālā un apiet Niagāras upi.
Jūras kuģiem ir lielāka iegrime, bet saldūdenī kuģiem piemīt mazāka peldamība, tādēļ jūras kuģus var daļēji piekraut Lielajos ezeros, papildinot kravu pēc iziešanas cauri ūdensceļam.
Kravas
Lielo ezeru balkeri, kā jau balkeri, pārvadā pārsvarā tādas beramkravas kā iežus, rūdu, sāli vai labību lielās vienlaidu tilpnēs bez vajadzības pirms tam kravu iekraut konteineros. Agrāk, lai kuģus piekrautu, bija nepieciešams izkraut dzelzceļa vagonus rūdas piestātnes un kravas izkraušanas piestātnes vajadzēja aprīkot ar izkraušanas ierīcēm, bet mūsdienu Lielo ezeru balkeri ir pašizkrāvēji, ļaujot kravu izkraut ātrāk un vairāk ostās.
Izplatītākās kravas Lielajos ezeros ir takonīts, kaļķakmens, labība, sāls, akmeņogles, cements, ģipsis, smiltis, izdedži un potašs. Liela daļa kravu nonāk tērauda ražotnēs autobūves vajadzībām. Vieglās transportēšanas dēļ šīs ražotnes izvietotas ap Lielajiem ezeriem. Citi galamērķi iekļauj ogļu elektrostacijas, šoseju departamenta sāls torņus un akmeņu piestātnes, kurās izkrauj kaļķakmeni celtniecības nozarei. Kuģi ar ASV karogu pārvadā lielāko daļu kravu, apmēram divas trešdaļas no visām kravām pēc svara. ASV kuģi pārvadā lielāko daļu dzelzs, kaļķakmens un cementa, bet Kanādas kuģi lielāko daļu potaša un gandrīz visu ezeros pārvadāto sāli un labību. Izkraušanas ostas, kuģu izmēri un juridiskie ierobežojumi lielā mērā ietekmē pārvadājamās kravas veidu. Lieli ASV kuģi pārvadā lielāko daļu ezeros pārvadātās dzelzsrūdas (79%) no ASV raktuvēm uz ASV ražotnēm. Tas atspoguļo Džonsa akta prasības, kā arī pašu nozari, kura izmanto lielus izejvielu apjomus, pati būdama koncentrēta dažās lielās ostās. Sāls un kanādiešu labība var tikt pārvadāta uz vairākām mazām ostām abās valstīs ar mazākiem, pārsvarā Kanādas kuģiem, kuri var ieiet arī Sentlorensas ūdensceļā, lai sasniegtu Kanādas ostas Monreālu un Kvebeku.
Izmērs
Lielākie kuģi ezeros ir ap 300 metrus gari vai precīzāk no 304,8 līdz 308,9 metriem gari, 32 metrus plati un ar 17 metrus augstu korpusu. Tie var pārvadāt līdz 80 120 tonnām beramkravu, lai arī to pilnu piekraušanu ietekmē ezeru ūdens līmeņi un, jo īpaši, ūdens līmeņi kanālos un ostās. Desmit šādus kuģus uzbūvēja no 1976. līdz 1981. gadam un tie visi vēl joprojām tiek ekspluatēti. Jaudīgākais no tiem ir MK Edwin H. Gott, kas tika aprīkots ar diviem Enterprise DMRV-16-4 dīzeļdzinējiem, kuri, savukārt, piedzina divas dzenskrūves. Abu dzinēju kopējā jauda sastādīja 19 500 zirgspēku jeb 14 500 kW padarot šo kuģi par jaudīgāko Lielo ezeru balkeri. Dzinēji ļāva attīstīt 13,8 mezglu (25,6 km/h) ātrumu. 2011. gadā MK Edwin H. Gott dzinēji tika nomainīti uz diviem MAK/Caterpillar 8M43C dzinējiem. Katra dzinēja jauda 9 650 zirgspēki (7 200 kW). Arī citu Lielo ezeru balkeru dzinēji ir tikuši mainīti. 308,91 m garais MK Paul R. Tregurtha ir lielākais ezeru kuģis, kas spēj pārvadāt 68 000 tonnu beramkravas.
Stewart J. Cort bija pirmais 300 metru garais kuģis, kuru sāka ekspluatēt ezeros un arī vienīgais ar tradicionāli priekšgalā novietotu stūres māju tā saucamajā Lielo ezeru stilā (lai arī visas dzīvojamās telpas ir novietotas kuģa priekšgalā, pakaļgala virsbūvē ir izkraušanas ierīce un dzinēji). Kuģi nolaida ūdenī Misisipi ar nosaukumu Hull 1173 un tas sastāvēja tikai no priekšgala un pakaļgala sekcijām (tādēļ to dēvēja arī par "resno"). No Misisipi kuģis aizgāja uz Ēri, kur to pārgrieza divās daļās un kuģa vidū iemetināja vairāk nekā 243 m garu papildus korpusa sekciju. Cits interesants 300 metru kuģis ir Presque Isle, kas ir cieši savienota velkoņa un baržas kombinācija. Presque Isle ir pasaulē lielākā velkoņa/baržas kombinācija.
Visi 300 metru kuģi ir ASV kuģi. Kanādas flotei ir jāiet uz un no lielajām Kanādas pilsētām caur Sentlorensas ūdensceļu, tādēļ Kanādas kuģu lielākais garums ir 230 m (Seawaymax izmērs). Šāda standarta garuma iemesls ir Vellanda kanāls, kurš apiet Niagāras ūdenskritumu. Slūžas ir apmēram 240 m garas, kas drošības apsvērumu dēļ ierobežo maksimālo kuģu garumu.
Cits iemesls, kāpēc nepastāv lielāki Kanādas kuģi, ir juridiska rakstura. Ezeru lielākos kuģus parasti izmanto, lai pārvadātu amerikāņu raktuvju rūdu uz amerikāņu tērauda ražotnēm. Džonsa akta dēļ Kanādas kuģi nevar pārvadāt rūdu no amerikāņu raktuvēm uz amerikāņu ražotnēm, tādēļ arī nav vajadzības pēc lielākiem kanādiešu kuģiem.