cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jelgavas avīze
1775. gadā laikraksta izdošanu ar jaunu nosaukumu "Jelgavas Zinātniskā un politiskā avīze" (Mitauische Gelehrte und Politische Zeitung, 1775-1776), "Jelgavas Politiskā avīze" (Mitauische Politische Zeitung, 1777—1784), tad "Jelgavas mēnešraksts" (Mitauische Monatsschrift, 1784—1785) un "Jelgavas avīze", pārņēma Pētera akadēmija, un par redatoru iecēla retorikas profesoru Johanu Nikolaju Tīlingu, pēc tam latīņu valodas un literatūras profesoru Matīsu Frīdrihu Vatsonu (1778—1805).
1811. gadā laikrakstu pārdēvēja par "Vispārējo vācu avīzi Krievijai" (Allgemeine deutsche Zeitung für Rußland ), bet 1832. gadā atkal par "Jelgavas avīzi".
Vēlāk ar šo nosaukumu latviešu valodā iznāca "Jelgavas Avīze" (1933—1934), kuru pārdēvēja par "Zemgales Novada Jelgavas Avīzi".
Tumšais donis
Tumšais donis ir doņu dzimtas suga.
Suga ir ierakstīta Latvijas Sarkanās grāmatas 1. kategorijā un Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā.
Viandoti
Pirmskolonizācijas laiks
Savienības izveidošanas laikā 15. gadsimtā hūroni dzīvoja gar Ontārio ziemeļu krastu. No turienes viņi pārcēlās uz Hūrona ezera lielākā līča — Džordža līča dienvidu piekrastes apgabaliem. Tur tos 1615. gadā satika franču pētnieks Samuēls de Čampleins.
Ap mūsu ēras 1300. gadu Sentlorensas lejastecē dzīvoja irokēzi, pazīstami kā Sentlorensas irokēzi. Tiek lēsts, ka viņu kopskaits varēja sasniegt 120 000 cilvēku. 1535. gadā šos irokēzus sastapa un vairākos viņu ciematos viesojās franču jūrasbraucējs Žaks Kārters. Pamatojoties uz valodnieciskiem pētījumiem, daļu no šiem iedzīvotājiem uzskata par arendahrononiem un tahontaenratiem, kuri ap 16. gadsimta vidu devās uz rietumiem un pievienojās jau pastāvošajai hūronu konfederācijai. Kad Sentlorensas irokēzu zemēs 1608. gadā ieradās de Čampleins, viņš vairs neatrada nekādas pēdas no kādreizējiem ciematiem vai to iemītniekiem.
Kolonizācija un konfederācijas iziršana
Lai veicinātu kažokādu tirdzniecību, franči Sentlorensas krastos pie Tadusakas 1603. gadā atklāja pirmo pastāvīgo apmetni. Tirdzniecība ar vietējām algonkinu dialektos runājošajām ciltīm bija izdevīga un veicināja franču tālāku virzīšanos rietumu virzienā. Samuēls de Čampleins 1608. gadā atklāja Kvebeku un nākamajā gadā ar algonkinu tirgotāju starpniecību sastapās ar hūronu konfederāciju.
Šādi hūronus apraksta 17. gadsimta pirmās puses publikācijā "Relations des jésuites": "'''Viņi ir veselīgi un visi ir daudz garāki par frančiem. Viņi valkā vienīgi bebru ādas, ar kurām apsedz savus plecus kā ar apmetni; ziemā nēsā apavus un getras, tabakas maisiņu karina aiz muguras, pīpi tur rokā, ap kaklu un rokām nēsā kaklarotas un aproces; viņi tās karina arī ausīs un ap matu cirtu. Viņi ieziež ar taukiem matus un sejas; viņi arī krāso savas sejas ar melnas un baltas krāsas svītrām."
Hūronu un francūžu alianse un sapratne par šaujamieroču pārākumu pamudināja irokēzus sākt tirdzniecību ar holandiešiem. Taču irokēzu zemēs bija salīdzinoši nedaudz bebru, savukārt hūronu apgabalos bija šo vērtīgo kažokzvēru pārpilnība. Irokēzi baidījās zaudēt savas tirgošanās priekšrocības ar holandiešiem un tiem bija nepieciešams, lai hūroni tos nodrošina ar kažokādām vai ļauj tiem medīt viņu novados. Taču hūroni noraidīja abus šos priekšlikumus. Pateicoties netraucētai tirdzniecībai ar holandiešiem, irokēzi ap 1632. gadu jau bija labāk bruņoti par hūroniem un citām apkārtējām ciltīm. Tas izraisīja jaunu konfliktu vilni par kažokzvēru ieguvi un kontroli pār teritorijām, kas pazīstams kā Bebru kari (1630—1700).
1615. gadā starp hūroniem savu darbību iesāka franču misionāri, taču sākumā "melno talāru" darbība bija nesekmīga, un to mēģinājumi dibināt misijas bija neveiksmīgi. Situācija sāka mainīties pēc 1635. gada, kad hūronu vidū sāka plosīties eiropiešu ievazātās epidēmijas un daudzi indiāņi, cerēdami iegūt aizsardzību pret slimībām, pievērsās kristietībai. Jaunā reliģija bieži sašķēla hūronu kopienas kristiešos un tradicionālo tradīciju piekritējos laikā, kad konfederācijai bija ārkārtīgi nepieciešama vienprātība cīņā pret spēcīgo irokēzu līgu. Priesteri parasti neļāva jaunkristītajiem pievienoties cilšu ceremonijās, un tā rezultātā kristīgie hūroni un tradicionālisti bieži atteicās apvienoties kopīgās karotāju grupās.
Vēl nopietnākas sekas izraisīja gripa, masalas un bakas, pret kurām indiāņiem nebija imunitātes. Laika posmā no 1635. līdz 1640. gadam tās nogalināja vairāk nekā pusi hūronu, samazinot to skaitu mazāk par 10 000. Konfederācija zaudēja arī daudz pieredzējušu līderu.
Dziļi hūronu zemēs veiktos reidos 1647. un 1648. gadā viņi izpostīja vairākus ciematus. Izšķiroši koordinēti triecieni tika veikti 1649. gada martā, kad 2000 seneku un mohauku karotāji klusumā pārvarēja sniega segu un pāris stundās sagrāva divus misiju ciematus. Tika nogalināti vai sagūstīti vairāki simti hūronu, bet jezuītu priesteri nomocīti līdz nāvei. Hūroni pameta savu galveno ciematu un glābās bēgot. Ap 10000 ar kanoe pācēlās uz Gahoendoes salu Džordžijas līcī, kur bargajā 1649—1650. gada ziemā lielākā daļa no tiem nomira bada nāvē. 300 hūronu devās tālāk un apmetās blakus Kvebekai, kur tiem 1654. gadā pievienojās citas cilts grupas. Viņi arī turpmāk saglabāja lojalitāti frančiem un ir vienīgā izdzīvojusī kādreizējās konfederācijas grupa, kas netika izkliedēta. Mūsdienās šī kopiena dzīvo Vendakes rezervātā blakus Kvebekai un pazīstama kā hūroni-vendati.
Daļa hūronu kopā ar tionontati un ativandaroniem izveidoja jauktu grupu, zināmu kā viandoti. Viandoti sākumā rada patvērumu Mičiganas ezera ziemeļu reģionā, no kurienes devās uz Mičilmakinaku šaurumā starp Hūronu un Mičiganas ezeriem. Vēstures gaitā spiesti mainīt dzīvesvietas, viņi kopš 1867. gada mitinās Indiāņu teritorijā Oklahomā.
Saplūšana ar irokēziem
Daļa hūronu rada patvērumu ativandaronu konfederācijas zemēs, no kurienes turpināja karot pret irokēziem. Franči šo irokēzu valodu saimei piederošo tautu dēvēja par "neitrālajiem" (la Nation neutre), jo hūronu un irokēzu konfliktā tie centās saglabāt neitralitāti. Irokēzi apsūdzēja neitrālos hūronu atbalstīšanā un 1651. gadā tos sakāva. Neliela daļa hūronu un ativandaroku aizbēga rietumu virzienā un pievienojās viandotiem. Taču lielākā daļa saplūda ar irokēzu konfederāciju — tahontaenratus adoptēja seneki, sagūstītos arendahrononus onondagi, savukārt atignavantani kļuva par mohauku daļu. Irokēzi tāpat atļāva savos ciematos franču jezuītiem uz laiku izveidot misijas priekš tur adoptētajiem hūroniem. Caur šādu dažādu cilšu masveida adopciju irokēzu skaits turpmākos 10 gadus pēc hūronu sakāves 1649. gadā no 10000 iedzīvotājiem pieauga virs 25000.
Franču un indiāņu kari
Starp 1688. un 1763. gadu Ziemeļamerikā norisinājās virkne vairāku saraustītu konfliktu starp eiropiešu kolonizatoriem, kuros tie iesaistīja savus indiāņu sabiedrotos. Šajos konfliktos, kas pazīstami kā Franču un indiāņu kari, francūžu pusē aktīvi piedalījās arī viandoti.
Pēc 1684. gada francūžiem izdevās noorganizēt vairāku Lielo ezeru cilšu aliansi cīņai pret irokēzu ofensīvu, kurā bez algonkinu ciltīm ietilpa arī viandoti. Zināmu paniku francūžu starpā izraisīja arī irokēzu uzvara pār spēcīgo ilinoisu cilti. Aliansei 1690. gadā izdevās irokēzus atspiest atpakaļ uz to dzīvesvietām Ņujorkā.
Pirmais franču un britu konflikts mitējās 1695. gadā. Pēc tā viandoti un otavi bija nobažījušies, ka francūži varētu pamest aliansi un noslēgt slepenu mieru ar irokēzu līgu. Viņi uzsāka miera sarunas ar angļiem un piedāvāja to tirgotājiem pieeju Olbani. Kā pirmie francūžu sabiedrotie un tirgošanās partneri, viandoti un otavi franču Kanādas gubernatoram bija "vecākie bērni" un vissvarīgākie alianses partneri. Kā vienīgajiem irokēzu valodā runājošajiem sabiedrotajiem, viandotiem bija daudz radinieku starp irokēzu līgas ciltīm, un tāpēc tie varētu mēģināt noslēgt savstarpēju mieru. Tomēr viandoti atteicās to darīt un karadarbība turpinājās līdz 1701. gadam, kad francūži un irokēzu savienība noslēdza formālu mieru.
Kažokādu cenām krītoties, Francijas karalis Luijs XIV izdeva proklamāciju, kas izbeidza šī tirgus pastāvēšanu Lielo ezeru reģionā. Lēmumu ietekmēja arī jezuītu sūdzības par korupciju kažokādu tirgotāju un indiāņu starpā. Francūži slēdza tirdzniecības posteņus, un tas pamudināja britus un irokēzus veikt nopietnus reidus pret alianses ciltīm, izraisot karalienes Annas karu (1702—1713).
Francūži 1701. gadā atklāja Detroitas fortu, un, paklausot uzaicinājumam, tur ieradās arī viandoti un otavi, kā arī vairāku citu cilšu grupas. Sāncensība un konkurence alianses iekšienē mūsdienu Mičiganas un Viskonsinas štatos izraisīja karadarbību, kas pazīstama kā Foksu kari (1712—1716 un 1728—1737). Viandoti bija viena no ciltīm, kas konflikta laikā nostājās francūžu pusē. Karadarbība bija ļoti iznīcinoša galvenajiem francūžu pretiniekiem meskavaki jeb foksiem, un pēc kara beigām cilts bija gandrīz pilnībā iznīcināta.
1738. gadā daļa viandotu cilts sašķēlās. Daļa virsaiša Orontoni vadībā atteicās piedalīties reidā pret čirokiem Ohaio upes dienvidu daļā. Orontoni viandoti palīdzēja čirokiem Detroitas tuvumā sarīkot lamatas otavu, odžibvu un citu viandotu karotājiem, un tikai klanu vecāko sieviešu iejaukšanās nepieļāva asinsizliešanu viandotu starpā. Viandoti arī neatļāva otaviem sodīt Orontoni, un tas izbeidza gadsimtu ilgo sadarbību abu cilšu starpā. Orontoni un viņa sekotāji pārcēlās uz Ohaio ziemeļiem Sanduski upes krastos. Karaļa Džordža karā (1744—1748), — vienā no Franču un indiāņu kara konfliktiem, Sanduski viandoti un mingo saglabāja neitralitāti, kamēr Detroitas viandoti sūtīja savus karotājus, palīdzot francūžiem aizsargāt Monreālu pret angļu iebrukumu.
Viandoti bija svarīgākais posms franču izveidotajā vietējo cilšu aliansē, un viņu dumpis radīja nopietnu satraukumu Jaunajā Francijā. Franču delegācijas 1749. un 1751. gadā centās pierunāt Ohaio ciltis atzīt francūžu pilnvaras uz šo apgabalu, taču tās saņēma kategorisku atteikumu. Savukārt Detroitas viandoti apsvēra iespēju tirgoties ar angļiem un neizrādīja vēlēšanos karot ar Ohaio tautām. Lai rastu risinājumu, francūži samazināja cenas, pavairoja preču piegādi un iesāka fortu celtniecību, liedzot britiem pieeju Ohaio. Taču vairākas tur dzīvojošās ciltis vēlējās turpināt tirgoties ar britiem. Tās griezās pie angļiem un irokēziem ar lūgumu apturēt francūžu ekspansiju. 1754. gadā no Virdžīnijas 23 gadus vecā majora un vēlāk pirmā Savienoto Valstu prezidenta Džordža Vašingtona vadībā ieradās karaspēka daļa, kas pieprasīja francūžiem nojaukt jaunuzceltos fortus. Francūži ultimātu noraidīja, un konfrontācija izraisīja Franču un indiāņu karu (1755—1763), pēdējo lielo starpkoloniālo konfliktu Franču un indiāņu karos.
Lai ieņemtu franču fortu mūsdienu Pitsburgā, 1755. gada vasarā briti organizēja plašu militāru ekspedīciju 2100 zaldātu sastāvā, kuru vadīja ģenerālis Edvards Bredoks. Bredoks bija nesen ieradies no Eiropas un nepārzināja vietējos apstākļus, savukārt francūžu aliansē neietilpstošās indiāņu ciltis saglabāja neitralitāti. Britu ekspedīciju pavadīja tikai astoņi mingo skauti. 9. jūlijā mežā notika kauja starp britiem un franču aliansi, kuru pārstāvēja ap 670 indiāņu un aptuveni 250 francūžu. Indiāņus vadīja viandotu virsaitis Alhanase. Briti piedzīvoja smagu sakāvi — krita vai tika ievainoti ap 900 karavīru, ieskaitot Bredoku. Starp izdzīvojušajiem virsniekiem bija arī Džordžs Vašingtons. Indiāņu ciltis zaudēja 15 kritušos un 12 ievainotos, francūži — 8 kritušos. 1757. gadā Lielo ezeru reģionā plosījās baku epidēmija, un cilšu alianse izstājās no turpmākās karadarbības.
Pēc britu uzvaras franču alianses ciltis vienojās ar britiem un piekrita Detroitā tikties ar britu pilnvaroto jautājumos ar indiāņiem. Lielajā sanāksmē saskaņā ar senās franču alianses tradīcijām, viandoti turpināja būt padomes ugunskura glabātāji.
Savienoto Valstu neatkarība karš
Savienoto Valstu neatkarības kara laikā angļi mudināja neitrālās ciltis, tostarp arī viandotus un hūronus, uzbrukt amerikāņu apmetnēm Pensilvānijā un Kentuki. 1777. gadā ap 400 viandotu, šaunu un mingo dedzināja kolonizatoru apmetnes gar Ohaio upi un uzbruka Henrija fortam. Viandoti turpināja uzbrukumus un vēlāk pievienojās britu ekspedīcijai, kura 1780. gadā postīja kolonijas Kentuki. 1782. gada martā Pensilvānijas zemessardze Gnadenhutenas slaktiņā ar āmuriem nogalināja un noskalpēja 96 kristītos lenapus, galvenokārt sievietes un bērnus. Jūnijā viandoti un lenapi sakāva pret viņiem vērstu Kroforda ekspedīciju. Lai atriebtu noslepkavotos ciltsbrāļus, lenapi līdz nāvei nomocīja 12 sagūstītos amerikāņus. Karš neturpinājās ilgi, taču šaušalīgās nāves soda izpildes Savienotajās Valstīs tika plaši publicētas un pasliktināja jau tā saspīlētās attiecības starp Amerikas pamatiedzīvotājiem un amerikāņiem.
Mazā Bruņurupuča karš
Pēc neatkarības kara turpinājās sīva karadarbība starp amerikāņiem un Ohaio ciltīm. Lai apturētu amerikāņu kolonistu ielaušanos Ohaio apgabalos, 1783. gadā Sanduski viandotu ciematos aptuveni piecpadsmit ciltis izveidoja savienību. Ievērojot gandrīz divus gadsimtus seno tradīciju, savienības "vecākā" titulu piešķīra viandotiem. Sākotnēji padomes ugunskurs atradās vienā no šaunu ciematiem. 1786. gadā to nodedzināja amerikāņu ekspedīcija, un padomes ugunskuru pārcēla uz viandotu ciematu pie Detroitas. Irokēzu konfederācija pievienoties savienībai atteicās, jo pati izjuta grūtības pasargāt savu teritoriju no ieceļotājiem. Pēc atteikuma irokēzi zaudēja jebkādu ietekmi Ohaio reģionā.
1790. gadā Džordžs Vašingtons nolēma sagrābt Ohaio ar bruņotu spēku karā, kas nosaukts maiamu cilts virsaiša Mazā Bruņurupuča vārdā par Mazā Bruņurupuča karu. Mazais Bruņurupucis ir viens no slavenākajiem indiāņu līderiem, pret kuru amerikāņu armija piedzīvoja vairākas sakāves. Ģenerāļa Džimija Harmara vadītās rudens kampaņas kaujās amerikāņu armija tika uzveikta un atkāpās. Pēc uzvaras indiāņi veica plašus reidus pret kolonistu apmetnēm.
Jauna liela mēroga militāra ekspedīcija beidzās ar Vabašas kauju Ohaio rietumos 1791. gada 1. novembrī, kuras laikā krita ap 830 amerikāņu, bet aptuveni 290 guva ievainojumus. Katastrofālās sakāves rezultātā tika iznīcināta ceturtdaļa mazpieredzējušās Savienoto Valstu armijas. Indiāņu savienība zaudēja 21 kritušo un 40 ievainotos.
Līgums garantēja ciltīm ikgadēju naudas maksājumu un audumu piešķiršanu, kā arī paredzēja Savienoto Valstu valdības iejaukšanos un zināmu ietekmi cilšu iekšējā dzīvē.
Tekumsē karš
Tekumsē karš (1811—1813) bija militārs konflikts starp Savienoto Valstu armiju un vairākām indiāņu ciltīm, kuras vadīja šaunu virsaitis Tekumsē.
SønderjyskE Ishockey
SønderjyskE Ishockey ir hokeja komanda, kas atrodas Vojensā, Dānijā, un spēlē Dānijas hokeja līgā. Līgas čempiones titulu tā ieguvusi deviņas reizes, pēdējo reizi to paveicot 2015. gadā. 2019. gadā komanda izcīnīja Kontinentālo kausu. Vojensas hokeja komanda tika izveidota 1963. gadā. 2004. gadā komanda kļuva par daļu no SønderjyskE sporta organizācijas, un tika pārdēvēta.
Viandoti
Tekumsē karš
Drīz pēc Grīnvillas līguma noslēgšanas amerikāņi izrādīja neapmierinātību ar tajā noteiktajām robežām un pieprasīja jaunu zemju piešķiršanu. Indiāņi piekāpās un jaunu līgumu ar viandotiem un citām ciltīm noslēdza 1805. gadā. Šajā laikā šaunu šamanis Tenskvatava radīja jaunu reliģisku kustību, kas mudināja atteikties no jebkādas eiropeiskās ietekmes, ieskaitot drēbes un alkoholu un ierobežot kontaktus ar amerikāņiem. Viņa brālis bija cienījams kara līderis Tekumsē, kurš centās izbeigt starpcilšu konfliktus un apstādināt turpmāko amerikāņu ekspansiju, tās apvienojot. Tekumsē izveidotajā konfederācijā apvienojās 15 ciltis, ieskaitot viandotus. Pēc potavatomu virsaiša ielūguma mūsdienu Indiānas štata ziemeļrietumos Tekumsē un Tenskvatavas sekotāji dibināja galvaspilsētu Profetstaunu.
SønderjyskE Ishockey
SønderjyskE Ishockey trīs reizes piedalījusies Čempionu hokeja līgā, taču ne reizi nav sasniegusi izslēgšanas kārtu.
No 2008. līdz 2011. gadam trīs sezonas komandas sastāvā aizvadījis Latvijas uzbrucējs Aleksandrs Macijevskis. 1990. gadu otrajā pusē un 2000. gadu sākumā komandas rindas pārstāvējuši seši dažādi Latvijas hokejisti, no kuriem visilgāk, divas sezonas, komandas rindās pavadījis Aleksandrs Semjonovs.
Viandoti
Tekumsē karš
1810. un 1811. gadā Tekumsē tikās ar prezidentu Viljamu Herisonu. Sarunu laikā viņš uzstāja, lai amerikāņi atsakās no centieniem apmesties cilšu zemēs.
1811. gada novembrī Herisons ar vairāk nekā 1000 vīru lielu armiju devās pret Profetstaunu. Tekumsē atradās vienā no saviem konfederācijas veidošanas ceļojumiem. Savukārt Tenskvatava nepaklausīja Tekumsē atstātajam norādījumam atturēties no karadarbīnas un ar aptuveni 600 karotājiem uzbruka amerikāņiem. Sekojošajā Tipekanas kaujā indiāņu savienība cieta taktisku sakāvi. Abas puses zaudēja aptuveni 60 kritušos, tika ievainoti līdz 80 indiāņu un 126 amerikāņi. Ciltis pameta Profetstaunu, kuru Herisona armija nodedzināja kopā ar ziemai sagatavotajiem pārtikas krājumiem. Lai arī Tekumsē Profetstaunu uzcēla no jauna, pilnībā atjaunota konfederācija vairs netika.
Tekumsē pievienojās britiem, savukārt lielākā daļa viandotu, lenapu un šaunu izlēma saglabāt neitralitāti. Tekumsē nelokāmos viandotu atbalstītājus vadīja virsaitis Stiatha. Abi virsaiši krita 1813. gadā Temzas kaujā, un pēc tās karadarbība Lielo ezeru reģionā bija noslēgusies.
Miermīlīgas kolonizācijas periods
1814. gada jūlijā tika noslēgts jauns Grīnvillas līgums ar viandotiem un vairākām citām ciltīm, nodrošināja mieru starp Amerikas pamatiedzīvotājiem un Savienotajām Valstīm. Saskaņā ar nākamo, 1817. gada līgumu, viandoti apmainīja savas atlikušās zemēm Ohaio apgabalā pret diviem nelieliem rezervātiem. Savukārt Savienoto Valstu valdība apņēmās ciltij katru gadu izmaksāt četrus tūkstošus dolāru.
Belena
Belenu 1616. gadā dibināja portugāļi, un tā kļuva par pirmo eiropiešu koloniju Amazones reģionā. 1775. gadā pilsēta tika pievienota Brazīlijai. Pilsēta ir zināma arī kā "Amazonijas metropole" (Metrópole da Amazônia) un "mango koku pilsēta" (Cidade das Mangueiras).
Smiltenes muiža
Smiltenes pilsmuižas kungu māja atrodas Smiltenes pagasta Kalnamuižā.
Vēsture
Muižas pārvaldes centrs izveidojies viduslaiku Smiltenes pils vietā, ko pēc nopostīšanas Lielā Ziemeļu kara laikā vairs neatjaunoja. Senākā Smiltenes muižas kungu māja celta no koka 1730. gadā. Krievijas Impērijas ķeizariene Katrīna II Smiltenes pilsmuižu uzdāvināja Vidzemes ģenerālgubernatoram G. Braunam, kas no 1763. līdz 1771. gadam lika uzcelt līdz mūsdienām saglabājušās muižas ēkas. Viņa mantinieki muižu pārdeva Rīgas tirgotājam J. S. Bandavam, kura dzimta to pārvaldīja gandrīz 100 gadus. 1893. gadā Smiltenes muižu nopirka firsts Pauls Līvens, kurš zemi sadalīja gruntsgabalos un iznomāja tos miesta iedzīvotājiem. 1901. gadā Līvens uzcēla spēkstaciju Vidus dzirnavezera krastā, 1903. gadā uzcēla slimnīcu, kokzāģētavu ar tvaiku darbināmu elektrocentrāli pie Tiltlejas ezera. 1919. gadā Smiltenes muiža nonāca Zemkopības ministrijas īpašumā.
Pēc 1920. gada zemes reformas Smiltenes muiža sadalīta 264 vienībās 2840 ha kopplatībā. 1922. gadā muižas centrā ierīkoja viengadīgu piensaimniecības skolu, no 1999. gada tās nosaukums ir Smiltenes tehnikums.
Apraksts
Muižas komplekss atrodas paugurā, kuru no divām pusēm aptver Abuls, bet vienā stūrī Vidus ezers. Apbūve veidojusies 18. gadsimtā vairākās zonās - pie parādes pagalma kungu māja, klēts, saimniecības ēkas, bet tālāk, daļā pie senās nocietinātās pils drupām ap saimniecības pagalmu - kūtis, kalpu mājas. Arī pilsdrupās iebūvēta dzīvojamā ēka un saimniecības ēka to tuvumā. Pie dīķa bijušas ūdensdzirnavas, kurās vēlāk ierīkota spēkstacija, pašreiz drupas. Parka ierīkošana sākta 18. gadsimta otrā pusē, 19. gadsimta beigās tas paplašināts, veidojot romantisku ainavu parku.
Otons IV
Otons IV (de; dzimis 1175. gadā, miris ) bija viens no diviem Vācijas karaļiem no 1198. gada, no 1208. gada — vienīgais Vācijas karalis. Svētās Romas impērijas ķeizars no 1209. līdz 1215. gadam, kad bija spiests pamest troni. Vēsturē vienīgais Velfu dinastijas ķeizars, konfliktēja ar Romas pāvestu Inocentu III, kurš 1210. gadā Otonu ekskomunicēja.
Dzīvesgājums
Uzaudzis Anglijā sava vectēva Henrija II galmā. Kļuva par Ričarda Lauvassirds pieņemto dēlu. Pēc Svētās Romas impērijas ķeizara Heinriha IV nāves impērijā izveidojās divas konkurējošas partijas Štaufeni un Velfi. Viena ar Anglijas atbalstu virzīja par Vācijas karali Otonu, otra — ar Francijas atbalstu Švābijas Filipu. 1198. gadā notika divas kronēšanas. Romas pāvests Inocents III izvēlējās atbalstīt Otonu, tomēr starp abiem pretendentiem turpinājās cīņa.
Hoenštaufeniem bija atbalsts impērijas aristokrātos, kamēr Velfus atbalstīja ekonomiski attīstītā Reinzeme, kurā dominēja Ķelne, kurai bija svarīgas tirdzniecības attiecības ar Angliju. Ķelnes arhibīskaps Ādolfs, sens Heinriha VI pretinieks, drīz pēc ķeizara nāves sāka meklēt jaunu troņa kandidātu. Ar Anglijas karaļa Ričarda I atbalstu arhibīskaps izvēlējās Oto IV, hercoga Heinriha Lauvas dēlu. Arhibīskaps Ādolfs ievēlēja un kronēja Oto IV par karali 1198. gada vasarā. Hoenštaufeni tikmēr panāca Švābijas Filipa ievēlēšanu par karali. Abu troņa pretendentu starpā izvērsās cīņa, kas turpinājās līdz Filipa nāvei 1208. gadā.
Oto IV sabojāja attiecības ar pāvestu, kurš 1210. gada 18. novembri viņu izslēdza no baznīcas. Francijas karalis Filips II Augusts pāvestam ieteica atbalstīt Frīdrihu II, kuru atbalstīja arī ietekmīgi vācu augstmaņi un garīdznieki. 1211. gada 31. martā pāvests atbrīvoja Oto IV vasaļus no uzticības zvēresta imperatoram, tam sekoja slepena Frīdriha II ievēlēšana par karali. Gan Oto IV, gan Frīdrihs II šajā laikā atradās Itālijā, kur karoja viens pret otru. Abi karaļi steidzās uz vācu zemēm, pie saviem atbalstītājiem. Frīdrihs II ar pāvesta un franču atbalstu cīņā uzvarēja, un līdz 1215. gadam Oto IV pretestība bija pilnībā sagrauta. 1214. gada 27. jūlijā Otons IV zaudēja Buvīnas kaujā Francijas karalim Filipam II Augustam, 1215. gadā atteicās no troņa, bet par ķeizaru 1220. gadā tika kronēts Frīdrihs II, kurš atzina Oto IV brāļa Frīdriha tiesības uz Velfu zemēm.
KF Vllaznia Pozheran
KF Vllaznia (sq) ir 1973. gadā dibināts Kosovas futbola klubs no Požeranas, kas šobrīd spēlē Pirmajā līgā.
Hūrnsunns
Hūrnsunns (no — ‘[brieža] raga šaurums’) ir fjords Špicbergenas salas dienvidrietumos, Svalbārā. Stiepjas 30 km garumā rietumu—austrumu virzienā starp Sērkapa Zemi dienvidos un Vedela-Jārlsberga Zemi un Torella Zemi ziemeļos.
Krasta līnija stipri izrobota, vairāki lieli atzari. Fjordā noplūst vairāki lieli ledāji, ievērojamākie no kuriem ir Hūrnbrēns un Stūrbrēns. Bieži novērojami aisbergi un peldošais ledus. Daudz sīku saliņu un klinšu. Viss fjords ietilpst Dienvidšpicbergenas nacionālajā parkā.
Fjordu 1610. gadā apmeklējis britu jūrasbraucējs Džonass Pūls (Jonas Poole) un nodēvējis to pēc ziemeļbrieža raga, ko tā apkalpe atveda uz kuģi pēc izkāpšanas krastā. Fjorda akvatoriju 17. gadsimta pirmajā pusē intensīvi izmantojuši britu, dāņu un holandiešu vaļu mednieki, vēlākos laikos — norvēģu un krievu leduslāču mednieki. Kopš 1957. gada fjorda ziemeļu piekrastē darbojas Polijas vissezonas polārstacija Hūrnsunna.
Alfrēds Jānis Sīpols
Alfrēds Jānis Sīpols (1950) ir latviešu ārsts neiroendokrinologs, Latvijas Universitātes (LU) profesors.
Dzīves gājums
Dzimis 1950. gada 14. augustā Belinghemā, Vašingtonas štatā ASV latviešu bēgļu ģimenē. Studēja Oregonas Valsts Universitātes (Oregon State University) Bioķīmijas un biofizikas departamentā (1977-1982), ko beidza ar bakalaura grādu (B.S.) bioķīmijā un biofizikā. Doktorantūras studijas Vašingtonas Universitātē (University of Washington), PhD kandidāts (Ph.C.) medicīnas fizioloģijā un psiholoģijā (1987). Līdztekus studēja arī Vašingtonas Universitātes Medicīnas departamentā, 1991. gadā vienlaicīgi ieguva Medicīnas doktora (M.D.) un Filozofijas doktora (Ph.D.) grādu medicīnas fizioloģijā un psiholoģijā.
Bija rezidentūrā Vašingtonas Universitātes Medicīnas departamentā un Sietlas Veterānu pārvaldes medicīnas centrā endokrinoloģijā un metabolismā (1991-1994). No 1988. gada bija Sietlas Humanitāro zinātņu universitātes (Seattle Pacific University) docents (1988-1994), tad profesors medicīniskā psiholoģijā un no 1995. gada Vašingtonas Universitātes vecākais pētnieks neiroendokrinoloģijā.
1994. gadā pārcēlās uz dzīvi Latvijā, bet turpināja zinātniskos pētījumus ASV. No 1999. gada strādā par vadošo pētnieku Latvijas Eksperimentālās un klīniskās medicīnas institūtā, bija tā direktors (2001-2004). LU Medicīnas fakultātes asociētais profesors (2001), profesors (2013).
Zarnu nosprostojums
Etimoloģija
Vārds "ileuss" nāk no  - "zarnu samezglojums", "aizprostojums". Citi zarnu nosprostojuma latīniski sinonīmi ir occlusio intestini, obstrictio intestinalis.
Klasifikācija
Pēc morfofunkcionāla principa:
Pēc rašānas:
Pēc zarnu pasāžas stāvokļa:
Pēc šķēršļa līmeņa
Balstoties uz šķēršļa līmeni, ileusus iedala:
Etioloģija
Mehāniska zarnu nosprostojuma veidošanās pamatā ir iedzimtas vai iegūtas anatomiskas izmaiņas. Pie tādām izmaiņām pieder iedzimta dolihosigma, kustīga aklā zarna, papildu kameras un krokas vēdera plēvē. Biežāk šiem faktoriem ir pārmantots raksturs: saauguma process vēdera dobumā, sigmaveida zarnas pagarināšanās veciem cilvēkiem, vēdera priekšējas sienas trūces un iekšējas trūces.
Saauguma process vēdera dobumā attīstās pēc agrāk pārciestām iekaisuma slimībām, traumām un operācijām. Lai veidotos akūts zarnu nosprostojums, jābūt vairākiem nozīmīgiem un izolētiem starpzarnu, zarnu parietālajiem un parietāli-mezenterālajiem saaugumiem, kas veido vēdera dobumā raupjas saites jeb "logus", kas var kļūt par kustīgu zarnu segmentu sažņaugšanās (iekšējas inkarcerācijas) iemeslu. Līdzīgi bīstami ir starpzarnu, kuņģa-parietālie un kuņģa-mezenterālie saaugumi ar zarnu konglomerātu veidošanos, kas pie zarnas funkcionālās pārslodzes noved līdz obturācijas ileusam.
Patomorfoloģija
Zarnu un vēdera dobuma patoloģiskās izmaiņas pie akūta ileusa ir atkarīgas no tā tipa. Strangulācijas ileusa gadījumā galvenokārt tiek traucēta skartās zarnu vietas asinsrite, turklāt išēmiskas un nekrobiotiskas izmaiņas ir izteiktākas un attīstās ievērojami ātrāk. Obturācijas ileuss izraisa sekundāru asinsrites traucējumu zarnu sienā no tās pārstiepuma ar nonākošo saturu.
Pie augsta ileusa tiek obturētas tievās zarnas daļas, kurā ir lielākā zarnu sulu sekrēcija, bet šķidruma, elektrolītu un citu hīmusa ingredientu uzsūkšana ir neliela. Raksturojas ar ātru iekšējas sekvestrācijas (atmirušo audu veidošanās ar to atdalīšanos no veseliem audiem) attīstību, ūdens elektrolītu traucējumiem, vemšanas un peritoneālu simptomu attīstību.
Pie zema ileusa tiek obturēta resnā zarna, kur dominē zarnu saturamā rezorbcijas process. Pie tām enterohepātiskā cirkulācija daļēji saglabāta un augstāk minētie procesi attīstās lēnāk.
Patoģenēze
Akūts zarnu nosprostojums izraisa izteiktus traucējumus, kas nosaka šī patoloģiskā stāvokļa smagumu slimnieka organismā. Pie akūta zarnu nosprostojumu konstatē ūdens-elektrolītu un protolītisku disbalansu, olbaltumu zudumu, endotoksikozi, zarnu necaurejamību un sāpju sindromu.
Humorālie traucējumi
Humorālie traucējumu ir saistīti ar lielu ūdens, elektrolītu un olbaltumvielu zudumu. Šķidruma zudums notiek līdz ar vemšanas masām (neatgriezeniski zudumi), tā deponēšanu zarnas pievaddaļas, uzkrāšanas pietūkušajā zarnas sienā un taukplēvē, atrašanos vēdera dobuma eksudāta veidā (bloķēta rezerve). Līdz ar nosprostojuma likvidēšanu, filtrācijas un reabsorbcijas procesu normalizēšanos bloķētā rezerve varēs no jauna piedalīties vielmaiņā.
Endotoksikoze
Endotoksikoze ir viens no svarīgākiem zarnu nosprostojuma patofiziolģiskā procesa posmiem. Barības hīmusa, gremošanas sulas, transsudāta un zarnu pievaddaļas saturā atrodama asins plazma, olbaltumvielas, Elektrolīti un asins formelementi, kas tur iekļuvuši zarnu asinsvadu sieniņu paaugstinātas caurlaidības dēļ. Zarnu satura virzības traucējumu dēļ, dobuma un piesienas gremošanas aktivitātes palēnināšanās un mikrobu fermentatīvā ietekmē zarnu saturs ātri šķeļas un pūst. Tas veicina zarnu mikrobu vairošanos zarnu nosprostojušajā saturā. Ar šādu hīmusa gremošanu veidojas olbaltumvielu nepilnīgas hidrolīzes produkti — dažādi polipeptīdi, kas ir vidēja indīguma. Labvēlīgos apstākļos šādi un līdzīgi savienojumi neuzsūcas caur zarnu sieniņu. Zarnu cirkulatorās hipoksijas dēļ zarnu bioloģiskās barjeras funkcija tiek traucēta un daļa toksisko produktu nonāk kopējā asinsritē, kas veicina saindēšanās pastiprināšanos.
Klīniskā aina
Klīniskās ainas galvenie akūta zarnu aizsprostojuma simptomi ir sāpes vēderā, tā uzpūšanās, vemšana, vēdera izejas un gāzu aizture. Tiem ir dažādas izpausmes pakāpes atkarībā no ileusa tipa, kā arī no saslimšanas ilguma. Slimnieka seja pieņem raksturīgu izteiksmi, ko sauc Facies Hippocratica jeb facies abdominalis (Hipokrāta seja vai maska). Sejas panti saasinās, acis šķiet iekritušas, nespodras, ādas krāsa zilganbāla, tā ir vēsa un klāta aukstiem sviedriem.
Sāpes
Sāpes parasti parādās pēkšņi, neatkarīgi no barības uzņemšanas, jebkurā diennakts laikā, bez jebkādām iepriekšējām pazīmēm.
Vemšana
Vemšanai sākotnēji ir reflektors raksturs, pie ieilguša zarnu nosprostojuma vemšanas masas ir kuņģa sastrēguma satura veidā. Vēlīnā periodā vemšana kļūst nekontrolēta un pieņem fēču raksturu un smaku, kas parādās, jo augšējā gremošanas trakta daļā aktīvi savairojas zarnu nūjiņas.
Semiotika
Ir vairāki simptomi, kuri var liecināt par zarnu nosprostojumu. Izšķir specifiskus un nespecifiskus simptomus, kā arī tievās un resnās zarnas nosprostojuma simptomus.
Specifiski simptomi
1. Tievās zarnas nosprostojuma simptomi:
2. Resnās zarnas nosprostojuma simptomi:
Kaiju apakšdzimta
Kaiju apakšdzimta (Larinae) ir viena no kaiju dzimtas (Laridae) jūrasputnu apakšdzimtām, kas apvieno 52 sugas un kas tiek iedalītas 10 ģintīs. To tuvākie radinieki ir zīriņu apakšdzimtas (Sterninae) sugas. Līdz pat 21. gadsimtam lielākā daļa kaiju apakšdzimtas sugu tika klasificētas kaiju ģintī (Larus), bet, attīstoties ģenētiskajiem pētījumiem, apakšdzimtas sistemātika ir ievērojami mainījusies, un ir izveidotas vairākas jaunas ģintis.
Izskats un īpašības
Kaiju apakšdzimtas sugas ir vidēji lieli vai lieli jūrasputni. Mazākais apakšdzimtā ir mazais ķīris, kura ķermeņa garums ir 25 cm, svars 68 g, bet apakšdzimtas lielākā ir melnspārnu kaija, kuras ķermeņa garums var sasniegt 79 cm, bet svars 2,3 kg. Visām kaiju sugām ir samērā līdzīgas ķermeņa formas un proporcijas: palieli, masīvi ķermeņi, gari spārni un samērīgi kakli. Gandrīz visām sugām (izņemot trīs) astes ir noapaļotas. Šķeltas astes ir šķeltastes kaijai, sārtajai kaijai un Galapagu kaijai (Creagrus furcatus). Kaijām ir arī samērīgi garas kājas (garākas kā zīriņiem) un pēdas ar peldpleznām. Visbiežāk kaiju apsplavojums ir balts vai pelēks, ļoti bieži ar melnām pazīmēm uz spārniem un astes. Galva visbiežāk ir balta vai tumša — tumši brūna, pelēka vai melna. Galvas apspalvojums var arī būt mainīgs un atšķirties vairošanas sezonā no pārējā gada laika. Tām ir spēcīgi, viegli pagarināti knābji, kuru gals ir noliekts uz leju. Lielākajām sugām knābji ir salīdzinoši masīvāki kā mazākajām sugām. Knābis bieži ir dzeltens, oranžs vai sarkans.
Kaiju apakšdzimtas mazākā auguma sugām, lai pieaugtu un sasniegtu dzimumbriedumu, vajadzīgi 2 gadi, vidēja auguma kaijām — 3 gadi, bet lielajām — 4 gadi. Kaiju aprakstos attiecīgi mēdz lietot apzīmējumus — divu gadu kaijas, trīs gadu kaijas un četru gadu kaijas. Jaunajiem putniem visus šos gadus ir atšķirīgs apspalvojums no pieaugušiem īpatņiem. Turklāt katru gadu apspalvojums mainās, kļūstot arvien līdzīgāks pieaugušiem putniem. Pieredzējis putnu vērotājs pēc jaunputna apspalvojuma var noteikt tā vecumu.
Uzvedība
Kaijas no visiem jūrasputniem ir vismazprasīgākās pret barību, tās barojas ar gandrīz jebko, ko var atrast. Tās pamatā barojas ar zivīm, vēžveidīgajiem, ūdens bezmugurkaulniekiem, turklāt kaijas barojas gan ar dzīviem upuriem, gan maitu. To ķermeņu uzbūve un anatomija tām atļauj justies vienādi ērti gan lidojot, gan peldot, gan staigājot. Kaijas staigāšanai pa sauszemei ir vislabāk piemērotie jūrasputni un mazāka auguma sugas uz sauszemes ir veiklākas nekā lielās sugas. Lidojumā kaijas ir veiklas un akrobātiskas, turklāt tās ļoti viegli paceļas gaisā. Kaijām ir ierobežotas iespējas ienirt, tādēļ tās nevar aizsniegt dziļāku zemūdens medījumu. Tādēļ, lai medītu dziļākos ūdeņos dzīvojošu medījumu, tās bieži seko lielajiem ūdens zīdītājiem, kas savukārt izbiedē iespējamos upurus, tiem liekot pacelties ūdens augšējos slāņos.
Izplatība un ligzdošanas ieradumi
Kaiju apakšdzimtas sugas ir sastopamas visā pasaulē. Tās ligzdo visos pasaules kontinentos, Antarktīdas krastus ieskaitot, kā arī tās ligzdo Arktikas reģionā. Daudzas sugas ligzdo kolonijās gar jūras vai okeāna krasta līniju, priekšroku dodot salām. Tās retāk sastopamas tropu salās, lai gan dažas sugas mājo, piemēram, Galapagu salās un Jaunkaledonijā. Ir arī izņēmumi, piemēram, pelēkā kaija (Leucophaeus modestus) ligzdo iekšzemē, sausā tuksnesī, tālu prom no ūdens. Kopumā sugas atkarībā no ligzdošanas ieradumiem var iedalīt trīs atšķirīgās grupās: jūras tuvumā ligzdojošās, saldūdens tilpņu tuvumā ligzdojošās un iekšzemē ligzdojošās.
Liela daļa kaiju sugu ir migrējošas, tās ligzdo vēsākos reģionos, bet ziemo siltākos. Dažas sugas pārlido lielus attālumus, piemēram, Franklina kaija (Leucophaeus pipixcan), kura no Kanādas ziemot dodas uz Dienvidameriku, vai reņģu kaija (Larus fuscus). Tomēr lielākā daļa sugu nemigrē tik tālu. Daudzas sugas pārziemo atklātas jūras krastā, nelielā attālumā no ligzdošanas areāla.
Sistemātika
Kaiju apakšdzimta (Larinae)
Pauls Kogermans
Pauls Nikolajs Kogermans (et; dzimis Tallinā, miris  Tallinā) bija igauņu ķīmiķis un degslānekļa mūsdienu zinātniskās pētniecības pamatlicējs. Veicis būtisku darbu degslānekļa struktūras, izcelsmes un ķīmisko īpašību izpētē.
Dzīvesgājums
Dzimis gāzes fabrikas darbinieka (un bijušā jūrnieka) ģimenē. No 1901. līdz 1904. gadam apmeklēja pamatskolu, no 1904. līdz 1908. gadam pilsētas skolu. Pēc pilsētas skolas beigšanas pelnīja iztiku, mācot baznīcas skolās Tallinas apkaimē. 1913. gadā kā eksterns absolvēja Aleksandra ģimnāziju Tallinā (Rēvelē). No 1913. gada studēja Tartu Universitātes Ķīmijas fakultātē. Igaunijas Brīvības cīņu laikā viņš cīnījās no Tallinas skolotājiem veidotā vienībā. No 1919. līdz 1920. gadam viņš ar valsts stipendiju studēja Londonas Imperiālajā koledžā. 1921. gada maijā Kogermans Londonas Universitātē ieguva ķīmijas tehniķa kvalifikāciju, bet 1922. gadā — zinātņu maģistra grādu.
Karjera
1926. un 1933. gadā bija vieslektors Cīrihes Šveices augstskolā un 1927. — 1928. gadā Hārvarda Universitātē. 1934. gadā viņš Cīrihē aizstāvēja doktora disertāciju par diēnu ar izolētu kovalento saiti apvienošanu un polimerizācijas reakcijām.
No 1936. līdz 1941. gadam Kogermans bija organiskās ķīmijas profesors Tallinas Tehniskajā universitātē, no 1936. līdz 1939. gadam arī universitātes rektors.
1938. gadā viņš kļuva par vienu no pirmajiem 12 akadēmiķiem, kas tika izraudzīti jaunizveidotajai Igaunijas Zinātņu akadēmijai. 1946. gadā, kad Igaunijas Zinātņu akadēmija kļuva par Igaunijas PSR Zinātņu akadēmiju, atkārtoti ievēlēts. No 1929. līdz 1936. gadam Kogermans bija Igaunijas Dabaszinātņu biedrības priekšsēdētājs.
1938. — 1939. gadā Kogermans bija Nacionālās padomes (Riiginõukogu) ex officio loceklis. No 1939. gada oktobra līdz padomju okupācijas sākumam 1940. gada 21. jūnijā ieņēma izglītības ministra posteni.
1941. gadā Kogermanu un viņa ģimeni deportēja uz ieslodzīto nometni Sverdlovskas apgabalā. 1945. gadā viņš priekšlaicīgi tika atbrīvots un atgriezās Igaunijā. No 1945. gada līdz 1951. gadam viņš bija Tallinas Tehniskās universitātes organiskās ķīmijas katedras vadītāja vietnieks. No 1947. gada līdz 1950. gadam viņš darbojās arī Zinātņu akadēmijas Ķīmiskā institūta direktora amatā.
Apbalvojumi
1927. gadā Kogermanam tika piešķirts Goda Leģiona ordenis, bet 1938. gadā - otrās klases Baltās zvaigznes ordenis. 2006. gadā tika nodibināta viņa vārdā nosauktā akadēmiskā stipendija, kas tiek piešķirta veiksmīgajiemTallinas Tehniskās universitātes studentiem.
Crew Dragon Demo-2
Crew Dragon Demo-2 ir ASV uzņēmuma SpaceX kosmosa kuģa Crew Dragon pirmais izmēģinājumu lidojums pilotējamā režīmā. Tas orbītā tika palaists 2020. gada 30. maijā NASA uzdevumā Commercial Crew Development programmā. 31. maijā kosmosa kuģis saslēdzās ar Starptautisko kosmosa staciju. Nolaižamais aparāts uz Zemes atgriezās 2. augustā.
Eduards Grantskalns
Eduards Grantskalns (1881—1964) bija latviešu lauksaimnieks un politiķis, Rīgas piensaimniecības valdes loceklis, Latvijas Satversmes sapulces, 1., 2., 3. un 4. Saeimas deputāts no Latviešu zemnieku savienības (1922—1934). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1881. gada 22. decembrī Stienes pagastā zemnieka ģimenē. Strādāja par Ādažu pagasta darbvedi, bija apriņķa padomes priekšsēdētājs. Lauku darbinieku slimokases dibinātājs un priekšsēdētājs. Latvijas pašvaldības iestādes darbvežu biedrības dibinātājs un priekšsēdētājs. Latvijas Satversmes sapulces un Saeimas deputāts. Latvijas Zemnieku bankas padomes priekšsēdētājs. Paraugsaimniecības "Sautiņi" īpašnieks. Otrā pasaules kara beigās devās trimdā uz Vāciju, vēlāk uz ASV, kur miris 1964. gada 12. martā Ņūdžersijā.
Crew Dragon Demo-2
Apkalpe
Kuģa Crew Dragon Demo-2 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Rezerves apkalpe:
Lindgrēns bija dublieris gan Hērlijam gan Bēnkenam.
Lidojuma gaita
Crew Dragon Demo-2 tika palaists 19:22:45 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 Full Thrust Block 5 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-39A.
Pēc derīgās kravas atdalīšanas raķetes pirmā pakāpe nolaidās uz peldošas platformas Of Course I Still Love You Atlantijas okeānā.
31. maijā 14:16 UTC Crew Dragon automātiskā režīmā saslēdzās ar SKS Harmony modulim pievienotā adaptera PMA-2 saslēgšanās mezgla IDA-2. Lūkas tika atvērtas 18:22 UTC.
1. augustā 23:35 UTC kosmosa kuģis atvienojās no stacijas. 2. augustā 05:49 UTC Crew Dragon veica dzinēju iedarbināšanu, lai orbītas augstumu samazinātu līdz 280 km. 17:52 UTC atdalījās nehermētiskais kravas nodalījums, un 17:56 UTC tika veikts 11 minūšu 22 sekunžu ilgs bremzēšanas manevrs. 18:36 UTC iegāja atmosfēras blīvajos slāņos. 18:48:06 UTC nolaižamais aparāts nolaidās Meksikas līcī, Pensakolas tuvumā. Lidojuma ilgums bija 63 dienas 23 stundas 25 minūtes.
Emilio Estevess
Emilio Estevess (en,, dzimis ) ir amerikāņu aktieris un režisors. Viņš ir aktiera Mārtina Šīna vecākais dēls un aktiera Čārlija Šīna vecākais brālis.
Estevess savu aktiera karjeru filmējoties jauniešu filmās 1980. gados, tostarp filmās "Brokastu klubs", "Svētā Elma uguns" (St. Elmo's Fire) un The Outsiders. Vēl filmējies filmās Repo Man, "Varenās pīles" (The Mighty Ducks) un filmas turpinājumos, Stakeout un Another Stakeout, Maximum Overdrive, "Bobijs" (arī scenārists un režisors), tāpat filmējies vesternu filmās Young Guns un turpinājumā Young Guns II. Kā režisoram viens no ievērojamākajiem darbiem ir filma The Way.
Augstroze (nozīmju atdalīšana)
Augstroze var būt:
Gibsa
Gibsa (en, es) ir ar neliela klinšaina sala Dienvidšetlendas salu arhipelāgā Antarktikā. Izvietojusies arhipelāga ziemeļaustrumos Piloto Pardo salu grupā. Izstiepta austrumu—rietumu virzienā. Lopera šaurums salu atdala no ziemeļaustrumos esošās Elefantas salas. Rietumos no Gibsas atrodas trīs nelielu salu grupa — Asplenda, Īdija sala un O'Braiena sala.
Gibsas sala ir atzīta par putniem nozīmīgu vietu — tur ligzdo vairāki tūkstoši pāru dažādu pingvīnu sugu, kā arī vairāk kā 18 000 pāru Fulmarus glacialoides.
Vēsture
Salu ap 1820./1821. gadu atklāja roņu mednieki un kolektīvi visu mazo salu grupu nosauca par O'Braiena salām. 1821. gada februārī salu atkārtoti atklāja krievu ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā un nosauca par Rožnova salu (ru) par godu admirālim Pjotram Rožnovam. Tagadējais nosaukums pirmo reizi parādās Džeimsa Vedela kartē 1825. gadā.
Pintāni (Nautrēnu pagasts)
Pintāni ir ciems Nautrēnu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 251 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie vietējā autoceļa V555 (Dziļāri_Rogovka).
Sidrabiņi
Sidrabiņi, agrāk — Ozoli, ir ciems Madonas novada Sausnējas pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidusdaļā autoceļu V885 un V917 krustojumā 51,5 km no novada centra Madonas un 124 km no Rīgas. Sidrabiņos atrodas pagasta pārvalde, bērnudārzs, pasts, ambulance, veikals un ģimenes atbalsta centrs «Zīļuks». Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Ozolu muižas (Ohselshof) centru, izaugusi pēckara gados kā ciema padomes un kolhoza «Liepkalne» ciemats. Pēdējais Ozolu muižas pārvaldnieks bijis piebaldzēns Sudrabs, pēc kura arī ciems sākts dēvēt par Sidrabiņiem.
Naidorfa variants
Naidorfa variants ir šaha atklātne, kas sākas ar gājieniem: '''1. e2-e4 c7-c5 2. Zg1-f3 d7-d6 3. d2-d4 c5xd4 4. Zf3xd4 Zg8-f6 5. Zb1-c3 a7-a6 '''.
Tas pieder pie sicīliešu aizsardzības un to klasificē pie pusatklātām atklātnēm ar Šaha atklātņu enciklopēdijas kodiem no B90 līdz B99.
1205. gads
1205. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Leonardo Spinacola
Leonardo Spinacola (dzimis Folinjo) ir itāļu futbolists, malējais aizsargs, kas šobrīd (2023) pārstāv A sērijas klubu AS Roma.
Karjera
Spinacola debitēja Itālijas izlasē, nākot uz maiņu 2—1 uzvarā pārbaudes spēlē pret Nīderlandi.
Lai gan viņam stiprā kāja ir labā, Spinacola parasti spēlē kā kreisās malas aizsargs vai pussargs, var arī spēlēt laukuma labajā pusē.
Sasniegumi
Juventus
AS Roma
Itālija
Kujatā
Kujatā (dk, kl) ir apvidus Grenlandes galējos dienvidos, kurā līdz ar vikingu ierašanos 10. gadsimtā, iedzīvotāji spēja nodarboties ar lauksaimniecību. 2017. gadā Kujatā lauksaimniecības ainava, kas sastāv no 7 atsevišķām sastāvdaļām (to starpā Bratalida, Gardara, Valsaja) iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma objektā "Kujatā Grenlande: skandināvu un inuītu lauksaimniecība ledus vairoga malā".
Rucavas iela (Jūrmala)
Rucavas iela ir iela Jūrmalā, Ķemeru apkaimē. Rucavas iela sākas krustojumā ar Tukuma ielu un beidzas krustojumā ar Sēravotu ielu. Kopējais ielas garums ir 220 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Rucavas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Buenosairesas province
Buenosairesas province ir lielākā un visapdzīvotākā Argentīnas province. 2010. gadā provincē dzīvoja 15,6 miljoni iedzīvotāju. Tās administratīvais centrs ir Laplata, bet Argentīnas galvaspilsēta Buenosairesa, no kā ir cēlies provinces nosaukums, ir atsevišķa administratīvā vienība. Buenosairesas province robežojas ar Entreriosas, Santafē, Kordovas, Lapampas un Rionegro provincēm. Dienvidos un austrumos provinci apskalo Atlantijas okeāns. Buenosairesas provinces lielākās pilsētas ir Laplata, Mara del Plata un Baijablanka.
Ķimāles muiža
Ķimāles muižas (de) bijusī kungu māja jeb pils atrodas Kuldīgas novada Padures pagasta Ķimales ciemā 162 kilometrus no Rīgas un 10 kilometrus no Kuldīgas. Ķimāles muižas pils un parks ir vietējas nozīmes kultūrvēstures pieminekļi.
Rucavas iela (Jūrmala)
Ielu savienojumi
Rucavas iela ir savienota ar šādām ielām:
Ķimāles muiža
Vēsture
Kungu māja celta 18. gadsimtā, 1814. gadā tā piederēja fon Zakenu dzimtai, 1872. gadā Kuldīgas apriņķa bruņniecības maršalam A. Buholcam, 1891. gadā muižas kungu māju pārbūvēja pēc arhitekta Teodora Zeilera projekta. 1899. gadā tā piederēja Brenemeram, kurš tiesājās ar Sausgaļu ciema iedzīvotājiem. Pēdējais muižas īpašnieks bija Silvio Brēdrihs, 1920. gada zemes reformas gaitā Ķimāles un Veģu muižu sadalīja 27 vienībās 521 ha kopplatībā. No 1929. līdz 2010. gadam muižas pilī darbojās Padures pamatskola. Skolā mācījies dzejnieks Māris Čaklais.
2011. gadā Kuldīgas novada domes rīkotajā izsolē muižas ēku un parku par 80,9 tūkstošiem latu nopirka uzņēmējs Aivars Muravskis, kurš ēku 2019. gadā izlika pārdošanā. 2020. gada maija beigās muižu iegādājās Inese Andersone ar nolūku ierīkot vasaras atpūtas vietu un viesnīcu.
Muižas iekārtojums
Dažās telpās zem balsinājuma slēpjas griestu gleznojumi. Vienīgā vecā krāsns atrodas direktora kabinetā. Abās pusēs kungu mājai bijušas verandas, kuras sliktā tehniskā stāvokļa dēļ nojauktas. Rakstnieks Mārtiņš Kalndruva kas pils interjeru aprakstījis savā atmiņu grāmatā “Pēdas gar krastu”.
Ševeningenas variants
Ševeningenas variants ir šaha atklātne, kas sākas ar gājieniem: '''1. e2-e4 c7-c5 2. Zg1-f3 d7-d6 (e7-e6) 3. d2-d4 c5xd4 4. Zf3xd4 Zg8-f6 5. Zb1-c3 e7-e6 (d7-d6) .
Tas pieder pie sicīliešu aizsardzības un to klasificē pie pusatklātām atklātnēm ar Šaha atklātņu enciklopēdijas kodiem no B80 līdz B89.
Pematansiantara
Pematansiantara ir pilsēta Indonēzijā, Sumatras salas ziemeļdaļā. Administratīvi ietilpst Ziemeļsumatras provincē kā apriņķa līmeņa pilsēta. Izvietojusies salas austrumdaļas līdzenumā Bahbolonas upes krastos ap 120 km uz dienvidaustrumiem no provinces galvaspilsētas Medanas. Lielākā daļa iedzīvotāju ir bataki (61%), javieši (22%) un ķīnieši (7%); 51% iedzīvotāju ir kristieši, 46% — musulmaņi, 4,4% — budisti.
Vēsture
Līdz 1907. gadam Pematansiantara bija bataku klana Damaniku vadītas Siantaras karalistes centrs. No 1907. līdz 1942. gadam pilsēta bija Nīderlandes kolonija ar autonomu statusu; no 1942. līdz 1945. gadam — Japānas okupācijā, bet 1945. gadā tai piešķirts autonoms statuss Indonēzijas sastāvā. Kopš 1965. gada apriņķa līmeņa pilsēta, vienlaicīgi no 1974. līdz 2008. gadam bija Simalununas apriņķa centrs.
Švenčoņi
Švenčoņi (lt) ir pilsēta un pašvaldības centrs Lietuvas austrumos. Apmēram trešdaļa no iedzīvotājiem — poļu mazākumtautības pārstāvji.
1414. gadā pilsētas vietā Vītauts Dižais uzcēla baznīcu. 1812. gadā pilsētiņā 12 stundas uzturējās Napoleons. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gada augusta beigās — septembra sākumā pilsētas apkārtnē notika vācu armijas Sventjanu ofensīva. Starp pasaules kariem Švenčoņi atradās Polijas sastāvā. Otrā pasaules kara laikā pilsētā tika ierīkots ebreju geto.
Kalāči
Kalāču mājās atrodas apmēram 17 kilometrus no Cēsīm, netālu no Cēsu—Smiltenes ceļa. Šajās mājās no 1872. gada, kad dzejniekam bija pieci gadi, līdz pat savai nāves dienai 1892. gada 24. maijā, dzīvoja un strādāja latviešu dzejnieks Eduards Veidenbaums.
Robežgrāvis (Ežupes pieteka)
Robežgrāvis ir Ežupes labā krasta pieteka Ogres un Salaspils novados. Iztece uz ziemeļiem no Saulesdārza. Tek ziemeļu-ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Ežupē uz austrumiem no Lakstīgalas.