cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rīgas un visas Latvijas metropolīts
Rīgas un visas Latvijas metropolīts ir Latvijas pareizticīgās baznīcas vadītāja tituls kopš 1936. gada. Pirms tam viņa tituls bija Rīgas un (visas) Latvijas arhibīskaps (1921—1934), vēlāk Rīgas un Latvijas metropolīts (митрополит Рижский и Латвийский, 1947—1951, 1966—1990).
Līdz 1917. gada Februāra revolūcijai Krievijas pareizticīgo baznīcas galva Vidzemes un Kurzemes guberņās bija Rīgas un Jelgavas bīskaps (епископ Рижский и Митавский), ko reizēm paaugstināja arhibīskapa statusā.
Vēsture
Ar mērķi veicināt pareizticības izplatīšanos Vidzemes guberņā 1836. gadā pie Pleskavas eparhijas nodibināja Rīgas vikariātu un par Rīgas bīskapu iecēla agrāko Krievijas Impērijas Vīnes un Romas sūtniecību priesteri Irinarhu. 1841. gadā par Rīgas pareizticīgo bīskapu kļuva Filarets, kas panāca pareizticīgo lūgšanu grāmatu iespiešanu latviešu valodā. 1848. gadā Rīgas eparhijai pievienoja Kurzemes guberņu un par Rīgas un Jelgavas bīskapu (епископ Рижский и Митавский) iecēla tēvu Platonu, kas 1850. gada tika paaugstināts par arhibīskapu.
Pēc Latvijas valsts nodibināšanas izveidotā Latvijas pareizticīgo baznīca ieguva autonomiju, 1921. gadā par Rīgas un Latvijas arhibīskapu kļuva Jānis Pommers. Pēc viņa nāves 1934. gadā Latvijas Pareizticīgo baznīcas Sinode lūdza Vispasaules (Konstantinopoles) patriarhu uzņemt Latvijas Pareizticīgo baznīcu savā jurisdikcijā, 1936. gadā par Rīgas un visas Latvijas Metropolītu tika ievēlēts Augustīns Pētersons. Pēc Latvijas 1940. gada okupācijas Latvijas Pareizticīgo baznīcu pievienoja atkal Maskavas patriarhātam. 1941. gada 24. februārī atcelto Latvijas un Igaunijas metropolītu vietā Maskavas patriarhija par Latvijas un Igaunijas ekzarhu iecēla Viļņas un Lietuvas metropolītu Sergiju. Latvijas vācu okupācijas laikā metropolīts Augustīns atkal centās atjaunot patstāvīgu Latvijas pareizticīgo baznīcu, kurai pakļāvās tikai daļa no Latvijas draudzēm. Līdztekus pastāvēja gan metropolīta Augustīna Pētersona atjaunotā patstāvīgā Latvijas pareizticīgo baznīca, gan Maskavas patriarhatam pakļautā Baltijas pareizticīgo baznīca. 1943. gada 28. februārī Rīgas katedrālē par Maskavai pakļautās baznīcas Rīgas bīskapu un ekzarha Sergeja vietnieku Latvijā ordinēja Jāni Garklāvu, bet jau 1944. gada rudenī viņš atstāja Latviju un devās trimdā. Pēc Otrā pasaules kara Latvijas pareizticīgo baznīca atkal tika pakļauta Maskavas patriarhāta jurisdikcijai, bet trimdā izveidoja latviešu pareizticīgo draudzes, kas nepakļāvās Maskavas patriarhātam. 1947. gadā par Rīgas un visas Latvijas metropolītu iecēla bijušo Krievijas Pareizticīgo baznīcas ekzarhu ASV Veniaminu (Fedčenkovu), kas Rīgā ieradās 1948. gadā, bet jau 1951. gadā viņu par nesadarbošanos ar Latvijas PSR varas iestādēm atcēla no Rīgas un Latvijas metropolīta amata. Tika likvidēts Rīgas un Latvijas metropolīta amats, tā vietā Rīgas un Latvijas arhibīskaps bija Filarets (Ļebedevs), pēc viņa nāves Latvijas arhibīskapu ilgstoši neiecēla līdz 1963. gadam.
1978. gadā Konstantinopoles patriarhs Dimitrijs oficiāli apstiprināja Latvijas pareizticīgo baznīcas pāriešanu Maskavas patriahāta pārraudzībā. Saskaņā ar vienošanos 1979. gadā Maskavas patriarhs Pimens atjaunoja Rīgas un visas Latvijas metropolīta nosaukumu. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas par Rīgas un visas Latvijas metropolītu 1990. gada oktobrī iecēla vikāro bīskapu Aleksandru. 1992. gada decembrī Vislatvijas pareizticīgo koncils nolēma saglabāt autonomiju Maskavas patriarhāta garīgā pārraudzībā.
Uvulārs līdzskanis
Uvulāri līdzskaņi tiek artikulēti ar mēles pakaļējo daļu pret vai ļoti tuvu ūkai, tas ir, vēl tālāk mutes dobumā, nekā velārie līdzskaņi. Uvulāri var būt nazālie līdzskaņi, slēdzeņi, berzeņi, trilli, kā arī spraudzeņi, kaut arī IPA nav speciāla simbola uvulāram spraudzenim un tā vietā lieto balsīga berzeņa simbolu. Atsevišķos gadījumos (dažās Āfrikas un Amerikas indiāņu valodās) var būt uvulāras afrikatas.
Piemēri
Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā iekļautie uvulārie līdzskaņi ir:
Izplatība
Latviešu valodā, tāpat kā lielākajā daļā Eiropas valodu, nav uvulāro līdzskaņu, tāpat tie nav pazīstami Austrālijas un Okeānijas iezemiešu valodās. Toties uvulārie līdzskaņi bieži sastopami daudžās Āfrikas un Tuvo austrumu valodās, kā arī Amerikas indiāņu valodās. Kaukāzā un Ziemeļamerikas ziemeļrietumos gandrīz katrā valodā ir uvulāri slēdzeņi un berzeņi. Divi uvulāri R atrodami Eiropas ziemeļrietumos, kur tie ienākuši no franču valodas.
Aļaskas tlingitu valodā ir 10 uvulāru līdzskaņu:
Džačinto Šelsi
Džačinto Frančesko Marija Šelsi (it; dzimis, miris ) ir itāliešu komponists un dzejnieks. Šelsi ir vislabāk zināms pēc saviem skaņdarbiem, kuru pamatā ir galvenokārt viena augstuma tonis. Šelsi sacerēja arī franču valodā rakstītu sirreālu dzeju.
Astana
Astana (kk — ‘galvaspilsēta’), īslaicīgi Nursultana (kk; agrāk saukta arī Akmola, Akmoļinska un Ceļinograda) ir Kazahstānas galvaspilsēta un otra lielākā pilsēta aiz Almati. Tā atrodas Kazahstānas ziemeļu-centrālajā daļā, Akmolas apgabala vidū, bet ir politiski un administratīvi neatkarīga no apgabala, kam ir savs administratīvais centrs Kekšetau.
Vēsture
1824. gadā Sibīrijas kazaku vienība no Omskas pie Išimas upes uzbūvēja lielu cietoksni, kurš vēlāk ieguva Akmoļinskas nosaukumu. Josifs Staļins Otrā pasaules kara sākumā uz šejieni deportēja daļu no Krievijas vāciešiem. PSRS laikā Akmoļinskas apkārtnē ierīkoja vienpadsmit GULAGA ieslodzījuma un nometinājuma vietas, arī ALŽIR nometnes (krievu saīsinājums no Akmoļinskas nometne Dzimtenes nodevēju sievām; АЛЖИР — Акмолинский лагерь для жён изменников Родины).
Hruščova Neskarto zemju kampaņas laikā 1961. gadā to pārdēvēja par Ceļinogradu.
Pēc Kazahstānas neatkarības iegūšanas 1991. gadā pilsēta un reģions ieguva nosaukumu Akmola. To bieži tulko burtiski kā "Baltais kapakmens", bet patiesībā tas nozīmē "svētā vieta".
1994. gadā pilsēta tika izvēlēta par valsts nākotnes galvaspilsētu un 1997. gada 10. decembrī Kazahstānas galvaspilsētu pārcēla no Almati uz Astanu. Par spīti izolētajai atrašanās vietai stepes vidū un aukstajām ziemām, pilsēta ir daudz sasniedzamāka no pārējās Kazahstānas, salīdzinot ar Almati, kas atrodas pie dienvidaustrumu robežas ar Kirgizstānu.
2008. gada jūnijā Kazahstānas parlamentā tika izskatīts priekšlikums nomainīt pilsētas nosaukumu uz "Nursultana" par godu Kazahstānas prezidentam Nursultanam Nazarbajevam. Ideju noraidīja pats prezidents, kurš izteicās, ka pilsētas nosaukuma maiņa būs nākamo paaudžu lēmums. 2019. gada 20. martā pēc prezidenta N. Nazarbajeva atkāpšanās no amata viņa pēctecis Kasims Žomarts Tokajevs atkal ierosināja pārdēvēt valsts galvaspilsētu par Nursultanu, ko valsts parlaments steigšus apstiprināja. Kaut arī valsts konstitūcijā bija rakstīts, ka "Kazahstānas galvaspilsēta ir Astana" un konstitūcijas izmaiņām ir nepieciešams referendums, parlamenta lēmumu atbalstīja valsts Konstitucionālā padome un apstiprināja Tieslietu ministrija. 2022. gada 16. septembrī parlaments nolēma nosaukumu mainīt atpakaļ uz Astanu, un 17. septembrī prezidents Tokajevs parakstīja pārdēvēšanas rīkojumu.
Demogrāfija
1989. gadā Astanā bija 281 000 iedzīvotāju, no tiem 18% bija kazahi, ap 54% — krievi, ap 28% — citi, galvenokārt ukraiņi un vācieši. 2007. gadā Astanas iedzīvotāju skaits sasniedza 600 000, pieaugumu veidoja migrējošie strādnieki no citiem Kazahstānas reģioniem, kā arī kaimiņu zemēm — Uzbekistānas un Kirgizstānas. Tas mainīja pilsētas nacionālo sastāvu, un kazahu īpatsvars 2007. gadā pieauga līdz 60%, 2020. gadā — līdz 81%.
Ģeogrāfija
Pilsēta atrodas centrālajā Kazahstānā uz Išimas upes līdzenā pustuksnešainā stepē, kas pārklāj lielāko daļu valsts teritorijas. Astanas augstums ir 347 metri virs jūras līmeņa. Vecākie pilsētas rajoni atrodas upes ziemeļos, jaunākie uz dienvidiem no tās.
Klimats
Klimata ziņā Astana ir otra aukstākā galvaspilsēta pasaulē (pēc Ulanbatoras Mongolijā) un temperatūras no -35 līdz -40 °C vēlā rudenī nav retums. Katru gadu sešus mēnešus pilsētā ir sals. Kopumā valda kontinentālais klimats ar īpaši aukstām ziemām un vidēji karstām un sausām vasarām.
Vidējā gada temperatūra Astanā ir +3 Celsija grādi. Aukstākais mēnesis ir janvāris ar aptuveni -14 °C. Karstākais ir jūlijs ar vidējo temperatūru +21 °C.
Ekonomika
Galvenās aktivitātes galvaspilsētā ir valsts pārvalde, pilsētas jaunajā daļā izveidota brīvā ekonomiskā zona. Ražošana galvenokārt pārstāv celtniecības materiālu, pārtikas un mašīnbūves nozares. Kopš galvaspilsētas pārvietošanas Astana ir kļuvusi par vienu no lielākajiem būvlaukumiem pasaulē, jo naftas nauda ir izdota par valdības ēkām, masīvu prezidenta rezidenci, mošeju, parkiem un pieminekļiem.
Pilsētplānošana
Astanu var sadalīt divās atšķirīgās daļās. Uz ziemeļiem no dzelzceļa līnijas, kas šķērso Astanu rietumu-austrumu virzienā, atrodas rūpnieciskie un nabadzīgākie dzīvojamie rajoni. Starp dzelzceļa līniju un Išimas upi ir pilsētas centrs, kur šobrīd notiek aktīva pilsētbūvniecība. Uz rietumiem un austrumiem ir nedaudz augstāki dzīvojamie rajoni ar parkiem. Uz dienvidiem no Išimas ir jaunie valdības rajoni. Šeit notiek aktīva būvniecība, piemēram, diplomātiskais rajons un jaunās valdības būves. Šos rajonus plānots pabeigt līdz 2030. gadam. Astanas galvenais plānotājs Vladimirs Laptevs vēlas tur uzbūvēt Berlīni Eirāzijas stilā. Viņš ir uzsvēris, ka tīri administratīva galvaspilsēta kā Kanbera nav viņa plānos.
Arhitektūra
Jauno ēku arhitektoniskā kvalitāte pēc vairuma kritiķu skatījuma ir salīdzinoši augsta.
2006. gada decembrī Kazahstānas prezidents Nursultans Nazarbajevs atklāja plānus būvēt Han Šatiri ('Visu telšu hanu'), milzīgu caurspīdīgu telti virs pilsētas teritorijas. Bija paredzēts, ka "telts" būs 150 metrus augsta un to veidos britu arhitekts Normans Fosters. Tās būve varētu aizņemt aptuveni gadu. Reāli tā tika uzbūvēta 2006.-2010. gadā un ar 127 tūkstošiem kvadrātmetru ir lielākā telts pasaulē. Tajā izveidoti tirdzniecības un izklaides objekti.
Apskates objekti
Joprojām aktīvi notiek daudzu objektu būvniecība — vēstniecību būves, Išimas krastu apbūve, transporta un sakaru infrastruktūra. Centrā galvenā aktivitāte notiek ap Republikas avēniju. Pie tās ir daudz veikalu, kafejnīcu, restorānu, klubu un arī kazino.
Starp populāriem apskates objektiem ir:
Sports
Astana ir mājvieta futbola klubam FC Astana, kas vairākkārt uzvarējis nacionālajā čempionātā un kausa izcīņā. Tāpat pilsētā ir vietējā līmenī panākumiem bagāti basketbola un hokeja klubi. Astana Qazaqstan Team ir augstākā līmeņa profesionāla riteņbraukšanas komanda, kas piedalās UCI Pasaules tūres sacensībās. Sākot ar 2008. gadu Kontinentālajā hokeja līgā spēlē Astanas "Baris" vienība.
Transports
Astana atrodas valsts centrā, tādējādi tā kalpo kā labi sasniedzams transporta mezgls dzelzceļa un autotransporta tīkliem.
17 kilometru attālumā uz dienvidaustrumiem no pilsētas centra atrodas Astanas starptautiskā lidosta, kas 2019. gadā apkalpoja 5 099 300 pasažieru un ko projektējis japāņu arhitekts Kisjo Kurokava. Astanas sabiedriskais transports sastāv no autobusiem un maršruta taksometriem. 2008. gadā vēl esošie trolejbusi beidza darbību parādu dēļ. 2011. gadā sāka plānot ātrā tramvaja būvi, kura pirmo kārtu plānoja pabeigt 2013. gadā, taču augsto izmaksu dēļ celtniecība sākās tikai 2017. gadā, cerot to pabeigt 2023. gadā.
Tilburga
Tilburga (nīderlandiešu - Tilburg) ir pilsēta Nīderlandes dienvidos, Ziemeļbrabantē. Pilsētā atrodas Tilburgas universitāte (Universiteit van Tilburg), kas specializējās jurisprudencē un ekonomikā. Vēsturiski pazīstama kā Nīderlandes vilnas ražošanas cents. Tilburga bija Nīderlandes karaļa Vilema II (1792 - 1849) iemīļota pilsēta.
Tilburga rakstos pirmoreiz minēta 709. gadā, tomēr līdz 17. gadsimtam bija visai neievērojama vieta. Pilsētas apkārtnē attīstījās vilnas ražošanas uzņēmumi un 1881. gadā to bija ap 145. Līdz 20. gadsimta sešdesmitajiem gadiem pilsētas attīstību noteica vilnas ražošana, līdz šī ekonomikas nozare panīka.
Cilvēki
Tilburgā dzimuši:
SH
SH var būt:
Motoru sports
Motoru sports ir sports, kurā sportistu ekipējums ir (parasti speciāli sagatavots) pašgājējs transportlīdzeklis - automašīna, motocikls, motorlaiva u. tml. Parasti motoru sporta sacensībās uzvarētājs ir tas, kurš pirmais sasniedz finišu vai visātrāk veic distanci. Motoru sportam raksturīgi, ka rezultāts ir atkarīgs gan no paša sportista meistarības, gan ekipējuma - daudz lielākā mērā nekā citos sporta veidos. Ir arī motoru sporta veidi, kur rezultāts ir atkarīgs no izpildījuma kvalitātes, ko novērtē tiesneši (mototriāls) vai izpildījuma un ātruma kombinācijas (drifts).
Jelčo
Jelčo (es) ir Čīles vasaras polārstacija Antarktīdā. Izvietojusies Pālmera arhipelāga Dumēra salā, Sautbeja līča dienvidu krastā. Staciju pārvalda Čīles Antarktikas institūts (INACH). Galvenā pētniecības nozare ir jūras bioloģija.
Staciju 1961./1962. gada vasarā sāka būvēt Čīles Kara flote un nodeva ekspluatācijā nākamajā sezonā. 1986. gadā stacija tika nodota Čīles Antarktikas institūtam. Nosaukta par godu čīliešu Antarktikas izpētes kuģim Yelcho. Uz austrumiem no stacijas līča akvatoriju un piekrasti aizņem Antarktikas Līguma speciāli aizsargātā teritorija Nr. 146, kurā tiek īstenota ilgtermiņa jūras bioloģijas pētniecības programma.
Vilhelms fon Firstenbergs
Vilhelms fon Firstenbergs (vācu: Wilhelm von Fürstenberg, latīņu: Guillelmus Furstenbergius; 1500 — 1564) bija Livonijas ordeņa mestrs 1557.VI-1559.IX.
Dzīvesgājums
Dzimis Vestfālenē, jau bērnībā ieradies Livonijā. Bijis Aizkraukles pils pārvaldnieks (1524-1535), Daugavpils komturs (1535-1554) un Vīlandes pils komturs (1554-1557).
Koadjuktoru kara laikā Firstenbergu ievēlēja par Livonijas ordeņa mestru kā pretpoļu partijas pārstāvi. Tomēr 1557. gada septembrī viņš bija spiests Livonijas konfederācijas vārdā noslēgt Pasvales līgumu ar Polijas karali un Lietuvas dižkungu Sigismundu II Augustu par savstarpēju palīdzību karā pret Krievijas caristi. 1558. gadā ar nolūku aizņemties naudu karam ar Maskaviju Livonijas ordenis ieķīlāja Daugavpils komtureju un Rēzeknes fogteju Polijas un Lietuvas valdniekam Sigismundam II Augustam.
Pēc Livonijas kara sākuma, kad krievi bija ieņēmuši Narvu un Tērbatu, atstāja mestra amatu Gothardam Ketleram un devās uz savu pili Vīlandē, kur 1560.gadā tika sagūstīts un izvests uz Krieviju, kur nomira 1564.gadā.
Dorotpoles ciems
Dorotpoles ciems bija administratīvi teritoriāla vienība Maltas rajonā. 1945. gada 2. novembrī Rēzeknes apriņķa Andrupenes pagastā izveidoja Dorotpoles ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī pēc pagasta likvidēšanas ciemu iekļāva Maltas rajonā. Ciemu likvidēja 1957. gada 7. janvārī, kolhoza «Varonis» teritoriju iekļaujot Pušas ciemā, bet kolhoza «Sarkanais karogs» teritoriju — Zosnas ciemā.
LK
LK var būt:
2011. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkurss
2011. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkurss bija 9. bērnu Eirovīzija, kas norisinājās Armēnijas galvaspilsētā Erevānā. Tiesības rīkot konkursu ieguva 2010. gadā, kad par uzvarētāju kļuva Vladimirs Arzumanjans ar dziesmu "Mama", šī bija pirmā reize konkursa vēsturē, kad konkurss notiek iepriekšējā gada uzvarētājvalstī. Konkurss norisinājās nesen atjaunotajā Karena Demirčana Sporta un koncertu kompleksā. Armēnijas sabiedriskā televīzija ARMTV sadarbībā ar Eiropas Raidorganizāciju apvienības finansiālu atbalstu bija galvenā konkursa rīkotāja, savukārt Zviedrijas uzņēmums "HD Resources" palīdzēja ar tehnisko nodrošinājumu.
Kopā ar ARMTV mēs vēlamies uztaisīt stilīgāko Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkursu, kādu Eiropa līdz šim ir redzējusi. Pasākums ir ļoti populārs Armēnijā un viņu stingrais piedāvājums deva mums pārliecību, ka viņi spēs salikt kopā lielisku šovu.
Konkursā uzvaru guva Gruzijas grupa Candy ar dziesmu Candy Music. Latvijas pārstāve Amanda Bašmakova startēja ar dziesmu Moondog, ieņēma dalītu pēdējo vietu.
Logo un grafiskais dizains
Eiropas Raidorganizāciju apvienība konkursa logo atklāja 2011. gada 15. jūlijā.
Šā gada maijā ARMTV izsludināja konkursu, lai bērni izstrādātu Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkursa logo, kuru vajadzēja iesniegt līdz 1. jūnijam. Tomēr, beigu beigās logo izstrādāja profesionālas komandas no ARMTV, Eiropas Raidorganizāciju apvienības un Antona Baranova studijas no Baltkrievijas, kura veidoja konkursa logo 2010. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkursam. Logo attēlo kalna formā izvietotas ekvalaizera joslas, atdarinot slaveno Ararata kalnu. "Logo ir dinamisks, jauns un rotaļīgs. Sauklis "Reach for the top!" (Sasniedz virsotni!) patiešām atspoguļo dalībnieku ambīcijas, un, cerams iedvesmos jauno armēņu paaudzi darīt to pašu.", teica Sitse Bakers Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkursa izpilddirektors.
Dalībnieki
2011. gada 15. jūlijā EBU paziņoja, ka gaidāmajā konkursā piedalīsies 12 valstis. Sanmarīno pirmo reizi piedalīsies konkursā, taču Latvija, Serbija un Malta dalību atsauca. EBU risināja sarunas ar vairākām citām valstīm, tostarp ar Itāliju un Spāniju, bet tās neapstiprināja savu dalību dēļ tā, ka līdz konkursam ir palicis pārāk maz laika. 15. augustā tika paziņots, ka pēc 2 gadu prombūtnes atpakaļ atgriežas Bulgārija. 9. septembrī Latvija mainīja savu lēmumu par izstāšanos no sacensībām un nosūtīja dalībnieku, tādējādi kopējais dalībnieku skaits palielinājas līdz 14. Tomēr 7. oktobrī tika paziņots, ka Sanmarīno nepiedalīsies 2011. gada konkursā tā, kā nespēja atrast piemērotu dalībnieku noteiktajā laikā. Tomēr Sanmarīno apliecināja savu interesi konkursā, un cer nosūtīt dalībnieku uz 2012. gada konkursu. Tāpēc 13 valstis kopumā piedalīsies Armēnijā.
Izmaiņas balsošanas noteikumos
Izmaiņas balsošanas noteikumos paredz, ka telefonbalsojums būs iespējams tikai tad, kad visas dziesmas būs izskanējušas, tātad balsot nevarēs līdz ar šova sākumu kā iepriekšejos gadus - atgriežoties pie noteikumiem, kas darbojās no 2003 - 2005 gadiem. Katras valsts parstāvim būs jāpaziņo visi punkti prezentācijas laikā, kā tas bija 2003. un 2004. gados. Tas pieņemts sakarā ar to, ka konkursā piedalās maz dalībnieku.
Fināls
Katra valsts paziņos savas balsis caur 50% žūrijas balsojuma un 50% telefonbalsojuma rezultātiem, pēc kuriem tiks noskaidrotas 10 valstu tops, kurām attiecīgi tiks piešķirti 12, 10, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, 1 punkti.
Dalībnieki, kas atgriežas
Lai gan Bērnu Eirovīzijas notikumi neatļauj piedalīties dalībniekiem, kuri ir atgriezušies Eiropas Raidorganizāciju apvienība ir izsniegusi īpašu atļauju Krievijai uz 2011. gadu, respektīvi Krievija var sūtīt dalībnieku, kurš jau kādreiz ir pārstāvējis Krieviju šajā konkursā. Šāds gadījums ir pirmais šā konkursa pastāvēšanas vēsturē. Šogad Krievija sūta 2009. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkursa dalībnieci Jekaterinu Rjabovu. Saskaņā ar Sitses Bakera, Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkursa izpilddirektora rīkojumu, Eiropas Raidorganizāciju apvienība sākot no 2012. gada varētu atmest šo noteikumu pilnībā. Piemēram, Jekaterina jau bija pieteikta šim konkursam 2010. gadā, bet tika diskvalificēta pamatojoties uz konkrēto noteikumu.
LKA
LKA var būt:
Tomāšs Vokouns
Tomāšs Vokouns (cs; dzimis Karlovi Vari, Čehoslovākijā) ir bijušais čehu hokejists, vārtsargs, Čehijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis 15 sezonas Nacionālās hokeja līgas klubos Monreālas "Canadiens", Našvilas "Predators", Floridas "Panthers", Vašingtonas "Capitals" un Pitsburgas "Penguins". Čehijas hokeja izlases rindās kļuvis par divkārtēju Pasaules čempionu.
Spēlētāja karjera
1994. gada NHL draftā viņu izraudzījās Monreālas "Canadiens" devītajā kārtā ar kopējo 228. kārtas numuru. Divkārtējs NHL visu zvaigžņu spēles dalībnieks (2004, 2008).
Kolumbijas Universitāte
Kolumbijas Universitāte Ņujorkas pilsētā (en), biežāk pazīstama kā Kolumbijas Universitāte ir privāta universitāte ASV, Ņujorkā.
Tā ar Apvienotās Karalistes karaļa Džordža II rīkojumu dibināta 1754. gadā kā Karaļa koledža (en). Tā ir viena no divām universitātēm, kuras dibinātas ar karaļa pavēli, un bija piektā vecākā koledža ASV.
Oficiāli universitātē pasnieguši vai studējuši 77 Nobela prēmijas laureāti. Pasaules universitāšu akadēmiskajā reitingā ieņem 9. vietu (2016).
Kolumbijas Universitāte ir pirmā ASV, kas ieviesa antropoloģiju, politoloģiju un vēsturisko restaurāciju kā akadēmiskas disciplīnas. Tā bija pirmā ASV augstskola, kas piešķīra medicīnas doktora grādu. Kolumbijas Universitāte ir FM radio un mūsdienu ģenētikas dzimšanas vieta. Universitātē tika attīstīta Manhatanas projekta agrīnā stadija, un šeit pirmoreiz ASV tika saskaldīts urāna atoms.
CH
CH var nozīmēt:
Ponomarjovs
Ponomarjovs (ru, no пономарь — 'ķesteris'; sieviešu dzimtē Ponomarjova (Пономарёва)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Egils Levits
Egils Levits (dzimis ) ir latviešu politologs un politiķis. Bijušais Latvijas Valsts prezidents (2019—2023). Levits ir bijis Latvijas Ministru prezidenta biedrs un Latvijas tieslietu ministrs, Eiropas Savienības Tiesas tiesnesis.
Biogrāfija
Egils Levits dzimis Rīgā ebreju cilmes inženiera Jonasa Levita un viņa sievas dzejnieces un redaktores Ingeborgas Levitas, dzimušas Bārgas (pseidonīms Aija Zemzare) ģimenē.
Bērnība
E. Levita māte Ingeborga bija dzimusi ārlaulībā, tādēļ Ingeborgu adoptēja viņas vecvecāki — Karlīne un Jānis Bārgi. Jānis Bārgs 1905. gada revolūcijas laikā bija LSDSP nelegālā laikraksta «Cīņa» tipogrāfijas turētājs Tēriņu ielā Rīgā. Kad tā tika atklāta, Jānis kopā ar abiem viņa brāļiem tika apcietināts. Viņi izbēga no cietuma, lai Rīgas ostā paslēptos uz kāda kuģa, kas devās uz ārzemēm. Tādējādi Jānis Bārgs nonāca Hamburgā, bet viņa brāļi — viens Francijā, otrs ASV. Vēlāk Jānim pievienojās sieva ar trim mazām meitenēm — jaunākā no viņām bija Egila vecāmāte Auguste. Viņa uzauga un gāja skolā Vācijā, bija dzīvojusi arī pie tēvoča Parīzē, kur gribēja kļūt par pianisti. 1920. gadu vidū Auguste atgriezās Latvijā, dzemdēja meitu Ingeborgu, apprecējās ar Jāni Ermansonu un nopirka lauku mājas. Otrā pasaules kara laikā Egila Levita māte Ingeborga 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju. Strādāja par vecmāti Berlīnes tuvumā. 1945. gadā viņa iesaistījās glābšanas dienestā. Pēc kara Ingeborga bija palikusi Austrumberlīnē un 1946. gadā viņu nosūtīja atpakaļ uz Latviju.
Pēc 1949. gada marta deportācijām, kad bija izsūtīta Ingeborgas Levites Tukuma apriņķī dzīvojusī vecāku ģimene (vecāmāte Karlīne Bārga un māte Auguste Ermansone ar vīru Jāni), Ingeborga dzīvoja puslegālā statusā ar viltotiem dokumentiem, kurus viņai palīdzēja dabūt Jonass Levits. Tāpēc E. Levits Latvijā līdz 1959. gadam dzīvoja nelegāli, viņa piedzimšana nebija reģistrēta nevienā PSRS iestādē.
Viņa tēva radinieki bija iznīcināti holokaustā. Jonass Levits no 1940. gada jūlija bija Latvijas PSR valdības pilnvarotā persona uzņēmumos "Мetaltechnika" (īpašnieks Dāvids Muške, Vagonu iela, 21), "Lefa" (Mūrnieku iela, 7) un "Metall-Štamp" (Slokas iela, 55), abu īpašnieki bija Jekabs un Zalamans Sapugo un Meilachs Šomers. Tāpēc J. Levits pēc kara sākuma tika evakuēts uz Krieviju un strādāja par inženieri militārajā rūpnīcā.
E. Levits definē savu etnisko piederību kā "latvietis": "Es to neuztveru personīgi. Es esmu latvietis, tāpat kā citi latvieši".
Emigrācijā
Lai 1970. gadu sākumā uzlabotu PSRS attiecības ar rietumvalstīm, daļai Latvijas ebreju ģimeņu ļāva izbraukt uz Izraēlu. Levita ģimene izbrauca no PSRS, taču uz dzīvi apmetās Vācijā, kur dzīvoja mātes radinieki.
Vācijā Levits mācījās Minsteres Latviešu ģimnāzijā, ko absolvēja 1973. gadā. Trīs semestrus studēja ķīmiju, 1975. gadā viņu uzņēma latviešu studentu korporācijā Fraternitas Lataviensis, sadarbojās ar tās filistru Ādolfu Šildi, kuru augstu vērtēja: "spēcīgs radikāli nacionālistisks novirziens, kurš iestājas par paātrinātu pamattautas vismaz proporcionālās dominances sasniegšanu arī sabiedriskajā, kultūras un saimnieciskajā laukā". studijas turpināja Hamburgas Universitātes Filozofijas un sabiedrisko zinātņu fakultātes Politikas zinātnes nodaļā, 1983. gadā nokārtoja pirmo juridisko valsts eksāmenu. 1985. gadā viņš ieguva Vācijas pilsonību, līdz tam viņam bija Vācijas nepilsoņa pase. Līdztekus tiesību zinātnei Hamburgas Universitātē Levits studēja arī politikas zinātni un 1986. gadā nokārtoja gala eksāmenu, iegūstot diplomēta politologa akadēmisko grādu, kas ir līdzvērtīgs maģistra grādam. Viņa diplomdarba tēma bija “Politiskais konflikts starp padomju virskundzības pretenzijām un nacionālās patstāvības centieniem Latvijā”. Mācīja politikas zinātni un vēsturi Minsteres Latviešu ģimnāzijā, tostarp arī vēlākajam ministru prezidentam Arturam Krišjānim Kariņam. Eiropas Latviešu jaunatnes apvienība ilgstoši ievēlēja E. Levitu tās revīzijas komisijā, kopā ievēlēts par revidentu vienpadsmit reizes līdz 1988. gadam.
Politiskā darbība
E. Levits piedalījās Atmodas kustībā. 1989. gada 22. augustā viņš piedalījās Latvijas Nacionālās neatkarības kustības konferencē, bija Latvijas Tautas frontes domes loceklis un Pilsoņu kongresa loceklis. Viens no 1990. gada 4. maija Deklarācijas par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu autoriem.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas E. Levits bija Latvijas Republikas Augstākās Padomes padomnieks līdz 1992. gadam, tad Latvijas vēstnieks Vācijā un Šveicē no 1992. līdz 1993. gadam, kad 5. Saeimas vēlēšanās ievēlēts Saeimā no "Latvijas Ceļa" saraksta; bija Saeimas deputāts no 1993. līdz 1994. gadam. Vienlaikus darbojās arī valdībā, kur bija Ministru prezidenta Valda Birkava biedrs no 1993. līdz 1994. gadam un tieslietu ministrs no 1993. līdz 1994. gadam. Kā tieslietu ministrs kopā ar saviem biedriem partijā "Latvijas Ceļš" Tieslietu ministrijas parlamentāro sekretāru Romānu Apsīti un Saeimas Juridiskās komisijas priekšsēdētāju Aivaru Endziņu bija daudzu 1990. gadu likumu līdzautors un virzītājs. Vēlāk no 1994. līdz 1995. gadam E. Levits atkal darbojās diplomātiskajā dienestā, bija Latvijas vēstnieks Austrijā, Ungārijā un Šveicē.
2007. gadā Egilam Levitam piedāvāja kandidēt uz Valsts prezidenta amatu, bet viņš atteicās no savas kandidatūras virzīšanas, neredzot tai pietiekamu atbalstu Saeimas koalīcijā.
2013. gadā Levits izveidoja Latvijas Satversmes preambulas projektu ar mērķi uzsvērt, ka Latvija nav nejaušs vēstures blakusprodukts, bet gan mērķtiecīgi radīta valsts, un latviešu identitātei ir divas saknes — latviešu tautas dzīvesziņa un kristīgās vērtības. 2015. gada sākumā "Nacionālā apvienība" izvirzīja viņu kā savu kandidātu Valsts Prezidenta vēlēšanās, kurās Levits sasniedza vēlēšanu pēdējās kārtas balsojumu, zaudējot Raimondam Vējonim. 2018. gadā Levitu vēlreiz apstiprināja Eiropas Savienības Tiesas tiesneša amatā.
Jekimovkas ciems
Jekimovkas ciems bija administratīvi teritoriāla vienība Maltas rajonā. 1945. gada 2. novembrī Rēzeknes apriņķa Ružinas pagastā izveidoja Jekimovkas ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī pēc pagasta likvidēšanas ciemu iekļāva Maltas rajonā. Ciemu likvidēja 1954. gada 14. jūnijā, tā teritoriju pievienojot Kruķu ciemam.
Egils Levits
Politiskā darbība
2019. gada 15. aprīlī Krišjāņa Kariņa valdības koalīcijas partijas vienojās Levitu virzīt Latvijas Valsts prezidenta amatam. 2019. gada 13. maijā saņēmis goda doktora grādu no Biznesa augstskolas "Turība".
2019. gada 29. maijā Egils Levits tika ievēlēts par Latvijas Valsts prezidentu ar 61 "Par" balsi.
2023. gada augustā iecelts par Latvijas īpašo pārstāvi starptautisko tiesību un valsts atbildības jautājumos.
Saimnieciskā darbība
Levits kā fiziska persona nodarbojas ar privātu saimniecisko darbību ar finanšu instrumentiem, veicot ieguldījumus vērtspapīru fondos, investīciju fondos, dažādā skaitā vērtspapīru portfeļu, piemēram, Francijas Association générale interprofessionnelle de prévoyance et d'investissement (AGIPI), Francijas-Vācijas starptautiskajā korporācijā ODDO BH, franču Société Générale S.A., Luksemburgas-Francijas Banque et Caisse d'Épargne de l'État, Apvienotās Karalistes Kroņa īpašuma ārzonās Utmost Worldwide Gērnsijā un Old Mutual International Menas salā, 2019. gada maijā šīs saimnieciskās darbības publiski pieejamā bilance nepārsniedza 0,8 miljonus eiro, no kā lielākais darījumu apjoms bija Banque et Caisse d'Épargne de l'État (BCCE Luxembourg) trīs vērtspapīru portfeļos — pusmiljons (518 326,54) eiro. Levitam pieder arī nekustamie īpašumi dažādās Latvijas administratīvajās teritorijās. Īpašuma izcelsme pamatā ir dienesta atalgojums, kā Eiropas Savienības tiesas tiesnesis Levits saņēma 300 tūkstošu eiro lielu amata atlīdzību katru gadu.
Ģimene
Tēvs Jonass Levits (1909—?), inženieris. Māte Ingeborga Levita (1926—2008), dzejniece. Precējies ar ginekoloģi Andru Levitu, laulībā dzimusi meita Indra un dēls Linards.
Publikācijas
Vairāk nekā simts publikāciju autors par politikas zinātnes un tiesību jautājumiem, piemēram, par Latvijas valststiesību, administratīvo tiesību, cilvēktiesību, tiesu reformas un demokrātijas jautājumiem.
Brūnā koku žagata
Brūnā koku žagata jeb Indijas koku žagata (Dendrocitta vagabunda) ir zvirbuļveidīgo kārtas (Passeriformes) vārnu dzimtas (Corvidae) putns, kas pieder garastes koku žagatu ģintij (Dendrocitta). Izdala 9 pasugas.
Brūnās koku žagatas izplatības areāls ir ļoti liels, tas aptver visu Indiju līdz Himalajiem un reģionus uz austrumiem līdz Birmai, Laosai un Taizemei. To var sastapt skrajos krūmājos un mežos, kultivētos dārzos un pilsētu parkos.
Izskats un īpašības
Brūnā koku žagata ir vidēji liels putns, tās ķermeņa garums, asti ieskaitot, ir 46—50 cm, svars 90—130 g. Aste ļoti gara, tā var sasniegt 30 cm garumu.
Apspalvojums kanēļbrūns, galva, kakls un krūtis melnas, aste zilpelēka ar melnu galu. Uz spārniem ir gaiši pelēkas, gandrīz baltas apspalvojuma joslas, lidspalvas melnas. Melnais knābis masīvs un spēcīgs, un tā asais gals līks un plēsīgs. Pavēdere un muguras lejasdaļa ir gaiši brūna vai oranžīgi brūna. Kājas un acis ir melnas. Abi dzimumi izskatās vienādi. Jaunie putni mazāk koši, to melnais apspalvojums ir nevis melns, bet tumši brūns.
Vienīgā suga, ar kuru brūno koku žagatu var viegli sajaukt, ir pelēkā koku žagata (Dendrocitta formosae), lai arī tai nav raksturīgs košais, kanēļbrūnais apspalvojums.
Uzvedība un barība
Brūnā koku žagata ir tipiska koku žagata. Barību galvenokārt meklē kokos, barojoties ar augļiem un sēklām, dažādiem kukaiņiem, maziem rāpuļiem un citu putnu olām un putnēniem. Ir novērots, ka tā barojas arī ar svaigi nogalinātu dzīvnieku gaļu.
Brūnā koku žagata, meklējot barību, ir ļoti veikla, tā spēj rāpties, pieķerties, karāties un pārlekt no zara uz zaru. Tās akrobātisko deju pa kokosriekstu palmu zariem vietējie iedzīvotāji sauc par olenjali, jo ola nozīmē palmu lapa. Medījot un meklējot barību, brūnā koku žagata labprāt piebiedrojas drongo (Dicruridae) vai bārdzīlītēm (Timaliidae). Reizēm var novērot, ka brūnā koku žagata meklē parazītus uz lielo zālēdāju mugurām. Kā daudzi vārnu dzimtas putni tā veido barības uzkrājumus, ir novērots, ka brūnā koku žagata iekarina gaļu koku zaros.
Ligzdošana
Ligzdošanas laiks brūnajai koku žagatai ir no aprīļa līdz jūnijam. Ligzda tiek būvēta kādā kokā vai krūmā, tā ir sekla un plakana. Dējumā ir 3—5 olas.
Sistemātika
Brūnajai koku žagatai ir 9 pasugas:
TJ
TJ var būt:
CHE
CHE var nozīmēt:
TW
TW var būt:
Ruslans Ponomarjovs
Ruslans Ponomarjovs (uk; dzimis Gorlovkā) ir Ukrainas šahists, lielmeistars. Pasaules čempions šahā FIDE versijā (2002—2004).
Ponomarjovs lielmeistara nosaukumu ieguva 1998. gadā 14 gadu vecumā. Par pasaules čempionu FIDE versijā kļuva 2002. gadā, mačā pārspējot savu tautieti Vasiliju Ivančuku.
2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 47. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.
Antonijs Lielais
Antonijs Lielais (dzimis ap 251. gadu, miris 356. gadā) bija kristiešu svētais Ēģiptē. Kaut arī mūku kustība ir pazīstama arī pirms Antonija, viņu uzskata par mūku vientuļnieku kustības aizsācēju kristietībā.
Antonija dzīve lielākoties pazīstama pēc Atanasija rakstiem. Jaunībā, atdevis īpašumu, devās tuksnesī, kur lūgšanās un pārdomās pavadījis lielāko daļu atlikušā mūža. Antonija vīzijas tuksnesī, kā svētā Antonija kārdināšana, ir pazīstams motīvs Rietumu mākslā.
Riteņbraukšanas sports
Riteņbraukšanas sports jeb velosports ir sporta veids, kurā sportisti ar velosipēdu veic noteiktu distanci. Riteņbraukšanas sacensības iedalās vairākos veidos — šosejas riteņbraukšana, treka riteņbraukšana, kalnu riteņbraukšana, BMX, velokross, velotriāls un velo spīdvejs. Riteņbraukšana ir viens no Olimpiskajiem sporta veidiem. Riteņbraukšanas sporta sacensības pārrauga Starptautiskā riteņbraukšanas savienība.
Visās velosporta sacensībās piedalīties var ar velosipēdu, kura rāmim ir rombveida forma, kurš sastāv no diviem trijstūriem, izmantojot tādus materiālus kā dažādus tērauda sakausējumus (ar hromu un molibdēnu), alumīniju vai oglekļa šķiedru.
TZ
TZ var būt:
Ņerjungri
Ņerjungri, arī Nieringiri , ir pilsēta Krievijas Federācijas Sahas republikas dienvidos. Tajā dzīvo 64 428 iedzīvotāji. Ņerjungri atrodas Čuļmanas upes labajā krastā, 70 km no tās ietekas vietas Timptonā, 780 km uz dienvidiem no Jakutskas.
Ņerjungri klimats ir krasi kontinentāls. Vidējā gaisa temperatūra ir -7,2 °C (janvārī -30,9 °C, jūlijā +15,8 °C). Temperatūras absolūtais maksimums ir +34,8 °C, bet minimums -61 °C. Gada nokrišņu daudzums ir 548 mm, no kuriem gandrīz visi izkrīt vasarā. Vidējais vēja ātrums ir 2,1 m/s.
Luksnas ciems
Luksnas ciems bija administratīvi teritoriāla vienība Maltas rajonā. 1945. gada 2. novembrī Rēzeknes apriņķa Ružinas pagastā izveidoja Luksnas ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī pēc pagasta likvidēšanas ciemu iekļāva Maltas rajonā. Ciemu likvidēja 1954. gada 14. jūnijā, tā teritoriju pievienojot Ružinas ciemam.
Nīderlandes Austrumindijas kompānija
Nīderlandes Austrumindijas kompānija bija tirdzniecības kompānija, kas dibināta 1602. gadā, kad Nīderlandes parlaments tai piešķīra monopoltiesības īstenot koloniālās aktivitātes Āzijā. Tā bija pirmā multinacionālā korporācija pasaulē un pirmā kompānija, kas jebkad izdevusi akcijas. Kompānija pastāvēja 200 gadus, līdz bankrotēja un tika likvidēta 1800. gadā. Tai piederošos īpašumus un parādus pārņēma Nīderlandes valdība un tai piederošās teritorijas kļuva par Nīderlandes Austrumindiju, kas 19. gadsimta gaitā paplašinājās un iekļāva sevī visu mūsdienu Indonēziju, kas neatkarību no Nīderlandes ieguva 20. gadsimta vidū.
Rūdolfs Kompfners
Rūdolfs Kompfners (Rudolf Kompfner; dzimis, miris ) bija austriešu arhitekts, vēlāk fiziķis un inženieris. Pazīstams kā skrejviļņa lampas izgudrotājs. Strādājis par arhitektu līdz 1941. gadam, interesējies par fiziku un elektroniku. Kara laikā piedalījies slepenā mikroviļņu lampu izstrādes projektā Birmingemas Universitātē. 1943. gadā ieteicis neparastu mikroviļņu ģenerēšanas principu bez tolaik pierastajiem kontūriem un rezonatoriem, pamatojoties uz elektronu kūļa un līdzās pa spirāli skrejoša elektromagnētiskā viļņa mijiedarbību. 1951. gadā viņam piešķirts fizikas doktora grāds Oksfordas Universitātē. 1973. gadā saņēmis IEEE (Elektrības un elektronikas inženieru institūta) Goda medaļu, bet 1974. gadā - Nacionālo Zinātnes medaļu.
Visvaldis
Visvaldis no Jersikas (la, de, ru, be; dzimis 12. gadsimta beigās, miris pēc 1230. gada) bija 13. gadsimta latgaļu valsts Jersikas ķēniņš (la), kas valdīja Jersikas pilskalnā. Līdz 1209. gadam bijis lietuviešu sabiedrotais, pēc zaudējuma krustnešiem bijis spiests kļūt par bīskapa Alberta vasali, pretī dabūdams savas valsts daļu kā lēni. Pēc viņa nāves 1239. gadā ar bīskapa Nikolaja atļauju Visvalža daļu ieguva Livonijas ordenis, kuram pēc līguma tajā bija jāceļ mūra pilis un tās iedzīvotāji no grieķu ortodoksās ticības jāpievērš katoļu ticībai.
Izcelsme un ģimene
Savu valsti Visvaldis bija ieguvis no tēva, ko apstiprina 1209. gada līgumā ar bīskapu Albertu minētās mantojuma tiesības uz pili un novadu. Viņa vārds "Visvaldis" (Indriķa hronikā — Vissewalde) atbilst skandināvu sāgās pieminētajam valdnieka Vísivaldr vārdam. Indriķa hronikas autors viņu konsekventi dēvē vienīgi latgaļu cilmes vārdā par Visvaldi (Vissewalde). Poļu vēsturnieki (W. Dworzaczek, 1959; J. Powierski, 1995) uzskata, ka viņa tēvs ir bijis Polockas un Druckas kņazs Boriss Davidovičs, bet baltkrievu vēsturnieki mēģina viņu saistīt ar Polockas Rurikoviču Minskas Gļebaviču atzara kņazu Vasiļko Valadaraviču (Э.М. Загорульский, 1994). Iespējams, ka viņam bija latgaļu dižciltīgo izcelsme. Toties ir droši zināms, ka Visvalža sievastēvs bija lietuviešu kunigaitis Daugerūts, tādēļ viņš piedalījies lietuviešu uzbrukumos gan Polockai, gan Rīgai.
Ja Visvalža tēvs ir bijis Polockas vikingu izcelsmes kņazs Boriss Davidovičs, tad ir ticams, ka pirms 1186. gada viņš iecēlis savu dēlu par pakļautās Jersikas valdnieku atbilstoši tā laika tradīcijām. Visvalža vienīgā meita izgāja pie vīra pie Johana fon Bardevisa (Johann von Bardewis). No viņu pēcnācējiem radusies Ikšķiļu dzimta (vācu: von Üxkull). Tomēr droši var uzskatīt, ka Visvalža dzimta ir bijusi viena no ievērojamākajām latgaļu dižciltīgo dzimtām tajā laikā.
Nav saglabājušās nekādas ziņas par ķēniņa Visvalža un viņa lietuviešu sievas dēliem, kaut arī netieši var secināt, ka lietuviešu dižkunigaišiem ir bijušas mantojuma pretenzijas uz bijušās Jersikas ķēniņvalsts pilsnovadiem, kuru vidū Livonijas mestrs Ernsts fon Rasburgs uzcēla Dinaburgas pili. Tā Atskaņu hronikā pieminēts, ka 1276. gadā Lietuvas dižkunigaitis Traidens pēc neveiksmīgā Dinaburgas pilskalna aplenkuma žēlojies, ka “Ko nu lai daru? Man sāpes sirdi grauž un plēš un pušu lauž. Šī pils man sirdij virsū celta (diß hûs ist gebûwet mitten ûf daß hertze mîn), man visu mūžu sirds būs šķelta, tā tagad dien' un nakti skums. Ko palīdz vairs šis pasākums? Šķiet, saites, kas mūs sien, par vājām, iet ļaudis atpakaļ uz mājām. Nu akmeņmešus sacērtiet, es arī gribu mājās iet.” (08257.-08267. rindas).
Dzīvesgājums
Pēc vairāku vēsturnieku uzskatiem Visvaldis ir dzimis Polockas kņaza Borisa Davidoviča ģimenē. Iespējams, ka viņa brālis bija Kokneses ķēniņš Vetseke jeb Vjačko. Viņa tēvs iecēla savus dēlus par vietvalžiem Polockas zemei pakļautajās teritorijās.
1203. gadā Visvaldis kopā ar lietuvjiem uzbruka Rīgai un šajā sakarā pirmo reizi pieminēts Indriķa hronikā. Acīmredzot viņa mērķis bija padzīt krustnešus un no jauna pakļaut Daugavas ūdensceļu, tādēļ viņš apprecēja lietuviešu kunigaiša Daugerūta (senkrievu: Довгирд) meitu kā apliecinājumu savienībai ar lietuviešiem. Līdz 1208. gadam ķēniņš Visvaldis piedalījās lietuviešu sirojumos līvu un latgaļu apdzīvotajos novados.
Padošanās bīskapam Albertam
1209. gadā bīskapa Alberta vadībā krustneši ieņēma Jersikas pili un saņēma gūstā Visvalža sievu. Pats viņš patvērās otrpus Daugavai Dignājas pilī un Indriķa hronikā aprakstītas viņa vaimanas:
Bīskaps Alberts nosūtīja ķēniņam Visvaldim piedāvājumu kļūt par viņa vasali ar šādiem vārdiem:
Visvaldis piekrita kļūt par bīskapa vasali un svinīgos apstākļos Rīgā saņēma daļu no savas valsts atpakaļ kā lēni ar trīs karogiem jeb trīs pilsnovadiem (Jersiku, Mākoņkalnu un Naujeni?). 1211. gadā bīskaps Alberts un Zobenbrāļu ordenis pārdalīja Letijas zemes, ko ķēniņš Visvaldis bija atdevis Livonijas bīskapijai. Bīskapam Albertam tika Asotes, Lepenes un Autīnas pilsnovadi, bet ordenim Alenes, Zerdenes, Nigastes un Cesvaines pilsnovadi. Pēc pārdales bīskaps Alberts 1213. gadā ieguva arī Gardenes, Nigastes, Mārcienas, Cesvaines pilsnovadus un dažus Aiviekstes pilsnovadus. 1213. gadā Zobenbrāļu ordeņa bruņinieki sagūstīja Visvalža sievastēvu Daugerūtu un turēja ieslodzījumā Cēsīs, kur viņš izdarīja pašnāvību.
Mūža noslēgums
1214. gadā bīskapa Kokneses vasalis Meinards divreiz izlaupīja Jersikas pili. 1224. gadā bīskaps Alberts savā pārvaldībā esošo Visvalža zemi izlēņoja vasalim Ikšķiles Konrādam. 1230. gadā Visvaldis atdāvināja Daugavgrīvas klosterim Vilkusalu (tagadējo Glaudusolu?) Daugavā un novadus starp Līksnas un Rēzeknes upēm. 1239. gadā hronikā pieminēta Jersikas pils vieta (locum castri), kas acīmredzot jau bija pamesta un neapdzīvota. Ķēniņš Visvaldis bija miris pirms 1239. gada.
13. gadsimta Latvijas nominālie un faktiskie valdnieki ķēniņa Visvalža laikā
Atbilstoši viduslaiku politiskajām tradīcijām, katrai Senlatvijas zemei bija savs faktiskais valdnieks, kas atradās vasaļattiecībās ar savu feodālo senioru. Pakļaujoties savam senioram, vasalis ieguva savu zemi vai daļu no tās atpakaļ kā lēni. Ķēniņš Visvaldis sākotnēji bija Polockas kņaza Vladimira vasalis, bet pēc padošanās Livonijas bīskapam Albertam viņš kļuva par Alberta vasali, pretī saņemot tikai daļu no Jersikas valsts kā lēni. Pēc Visvalža nāves viņa lēnis kļuva par gadsimtiem ilgu militāru konfliktu cēloni, jo par savu to uzskatīja gan Livonijas ordenis, gan Lietuvas dižkunigaitija, gan tās atkarībā nonākusī Polockas kņaziste, gan arī Novgorodas republika, kas daļu no šīm zemēm bija ieguvusi pēc Ledus kaujas.
Kaija Sāriaho
Kaija Sāriaho (fi; dzimusi, mirusi ) bija somu komponiste. Sāriaho komponētajā mūzikā bieži vērojams tradicionālo mūzikas instrumentu lietojums līdzās elektroniskās mūzikas instrumentiem un tehnoloģijām, kas ir īpaši raksturīgi komponistes agrīnajā mūzikā. 2000. gados Sāriaho sāka sacerēt arī operas.
2011. gadā Sāriaho ieguva Grammy balvu par labāko operas ierakstu un tajā pašā gadā arī saņēma Leonijas Soningas mūzikas balvu.
2021. gada februārī Sāriaho diagnosticēja glioblastomu. Viņa nomira Parīzē, 70 gadu vecumā.
Gesta Hammaburgensis Ecclesiae Pontificum
Hamburgas arhibīskapijas vēsture ir Ādama no Brēmenes laikaposmā no 1075. līdz 1081. gadam sarakstīta hronika. Darbs sastāv no piecām daļām:
Kā avoti izmantotas iepriekš sarakstītās viduslaiku hronikas. Īpaši daudz aizguvumu no Rimberta Svētā Anskara dzīves (Vita sancti Anscarii). Izmantoti arī arhibīskapijas arhīva dokumenti, kas ļauj pieņemt, ka autors bijis arī bibliotekārs un arhivārs. Savā darbā Ādams no Brēmenes balstījies arī uz mutvārdu tradīciju un laikabiedru liecībām.
Darbā atrodamās ziņas par Austrumbaltijas tautām pamatā balstās tieši uz mutvārdu tradīciju, kas satur daudz teiksmainu un neticamu nostāstu. Aprakstot skandināvu cīņas ar kuršiem autors pārrakstījis Rimberta sniegtās ziņas. Labākā Ādama no Brēmenes hronikas publikācija ir B.Šmeidlera 1917. gada izdevums. Fragments, kas stāsta par kuršiem un kāda dāņu tirgotāja uzceltu baznīcu kursā ir publicēts "Latvijas vēstures avoti. 2.sēj.: Senās Latvijas vēstures avoti. 1.burtnīca. Red. Švābe, A. Latvijas Vēstures institūta apgāds, Rīga, 1937. 12.lpp. Nr.16".
Muhameds Ali
Muhameds Ali (en; dzimis Kasiuss Klejs (Cassius Marcellus Clay Jr.) Luisvilā, ASV, miris  Skotsdeilā, ASV) bija amerikāņu bokseris, trīskārtējs pasaules smagsvara čempions. Aizvadījis 61 cīņu, 56 no tām Ali uzvarēja, bet piecreiz zaudēja cīņu. Tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem bokseriem. viņš izcīnīja zelta medaļu pussmagajā svara kategorijā, savukārt. gadā viņš aizdedza olimpisko lāpu.
viņš oficiāli kļuva par musulmani un nomainīja savu vārdu uz Muhameds Ali. Viņš bija arī labs ASV musulmaņu garīgā līdera Malkolma X draugs. Pēc boksa karjeras beigām atklājās, ka Ali ir Pārkinsona slimība.
Bērnība un amatieru karjera
Kasiuss Klejs ir dzimis Luisvilā, Kentukī, ASV, jaunākais no diviem dēliem ģimenē. Pirmo reizi par boksu Kasiuss uzzināja 12 gadu vecumā. Viņš uzvarēja sešos Kentukī Zelta Cimdu turnīros, kā arī spēja kvalificēties 1960. gada vasaras olimpiādei, kurā ieguva zelta medaļu vieglā smagsvara svara kategorijā. Viņa amatieru uzvaru/zaudējumu bilance bija 100—5.
Cīņas ar Listonu
Kasiuss kļuva par galveno pretendentu cīņa par titulu, kurš uz to brīdi piederēja Sonijam Listonam. Listons tika uzskatīts par vienu no biedējošākajiem bokseriem sporta vēsturē. Viņam piederēja viens no stiprākajiem sitieniem boksa vēsturē, viņa uzvaru/zaudējumu bilance bija 35-1. Reti kurš deva Kasiusam izredzes, jo savus pēdējos pretiniekus tai skaitā Floidu Patersonu Listons bija iznīcinājis. Bukmeikeru prognoze bija 7:1 un daudzi domāja, ka jauno uzlecošo zvaigzni maksimums pēc četriem raundiem nāksies iznest no ringa uz nestuvēm. Pirms cīņas intervijās Kasiuss bija ļoti runātīgs, saucot sevi par visu laiku labāko, apvainoja Listonu saucot viņu par neglītu. Sevi viņš pasludināja par visskaistāko un vislabāko bokseri, kā arī kādā treniņā viņu devās apskatīt paši Bītli.
Otrā cīņa starp tagad jau Muhamedu Ali un Soniju Listonu notika Menā. Ali uzvarēja ar pirmā raunda nokautu. Daudzi uzskata, ka Listons šajā cīņā speciāli padevās.
Titula aizstāvēšanas
Ali otrā titula aizstāvēšana bija pret Floidu Patersonu, kura tika apturēta divpadsmitajā raundā ar Ali uzvaru. Pēc tam Ali savu titulu paspēja aizstāvēt vēl septiņas reizes, no kurām piecās pretinieki tika nokautēti. Savu labāko cīņu Ali aizvadīja pret Klīvlendu Viljamsu, kurā viņš dominēja, apturot Viljamsu trešajā raundā. Pēdējā Ali titula aizstāvēšanas cīņa bija pret Zoru Foliju, kurā viņš uzvarēja ar septītā raunda nokautu.
Vjetnamas karš
Hjūstonā Ali atteicās pievienoties ASV karā pret Vjetnamu. Par šo rīcību Ali draudēja piecu gadu cietumsods un 10 000 ASV dolāru liels sods, kā arī viņa čempiona tituls un boksa licence tika atņemta. Tiesa atzina Ali par vainīgu, tomēr Ali palika brīvībā. Viņš sāka uzstāties un aizstāvēt sevi universitātēs, liekot saprast cilvēkiem, ka Vjetnamas karš nav vajadzīgs. Laika gaitā Ali piesaistīja sev daudz atbalstītāju un kļuva par vienu no zināmākajiem afroamerikāņiem.
Gadsimta cīņa un pirmais zaudējums
viņš atguva savu boksa licenci un aizvadīja savu pirmo atgriešanās cīņu, uzvarot ar trešā raunda tehnisko nokautu. Pēc vēl vienas tehniskā nokauta uzvaras Ali bija gatavs tikties ar čempionu Džo Freizeru. Cīņa norisinājās Madison Square Garden un tiek uzskatīta par vienu no slavenākajām cīņām. Abi bokseri nebija izjutuši zaudējumu rūgtumu. Atmosfēra Madison Square Garden arēnā bija lieliska, cīņu vēroja visi ietekmīgākie vārdi ASV. Miljoniem cilvēku bija iespēja vērot cīņu TV. Ali bija ļoti spēcīgi aizvainojis Džo, nosaucot viņu par neglītu, nemākulīgu, ar lielu degunu, lielām ausīm, kā arī izteica piezīmes par viņa slikto runas veidu, saucot to par atpalikušu. Viena no Ali iecienītākajām aizskarošām frāzēm bija "Uncle Tom".
Cīņa attaisnoja uz to liktās cerības. Freizers uzvarēja Ali pēc punktiem un, saņēmis arī nokdaunu 15. raundā, Ali piedzīvoja pirmo zaudējumu profesionālajā boksā.
Cīņa par tikšanu virsotnē
Pēc zaudējuma Freizeram Ali bija jāsāk viss no gala. Viņš aizvadīja nākamās desmit cīņas uzvarot visās. Viņam nenācās viegli iegūt atkārtotu cīņu par titulu. Pēc desmit uzvarām viņš pēc punktiem un ar salauztu žokli kapitulēja Kenam Nortonam, tomēr atkārtotā cīņa Ali pēc punktiem ar minimālu pārsvaru viņu pārspēja. Pēc Nortona uzvaras Ali aizvadīja vēl divas cīņas, arī pret Freizeru, kurš gan vairs nebija čempions, jo bija savu titulu zaudējis Džordžam Formenam. Ali uzvarēja Freizeru pēc punktiem, kā rezultātā ieguva tiesības uz titula cīņu ar Džordžu Formenu.