cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Džo Sakiks
Spēlētāja karjera
Savu karjeru NHL Džo uzsāka 1988. gadā, pievienojoties Kvebekas "Nordiques", bet 1995. gadā, kad komanda tika pārdota, tā pārcēlās uz Kolorādo un kļuva par Kolorādo "Avalanche". Jau tajā pašā 1995-96 sezonā komanda izcīnīja Stenlija kausu, to pašu atkārtojot arī 2000-01 sezonā. Tās ir vienīgas reizes, kad Džo ticis pie šī apbalvojuma. Jau kopš 1992. gada viņš ir pa priekšu "Nordiques" un pēc tam arī "Avalanche" komandas kapteinis, viņš bija "Nordiques" kapteinis arī 1990-91 sezonā. Savu profesionālā spēlētāja karjeru sāka Rietumkrasta hokeja līgā (WHL), bet NHL tika draftēts 1987. gada NHL draftā ar kopējo 17. numuru. Jau savā pirmajā NHL sezonā viņš kopā ieguva 62 punktus, kas lika par viņu runāt, un vēlāk viņš tik mazus punktus ir guvis vienīgi 2002-03 sezonā, kad aizvadīja tikai 58 no 82 regulārās sezonas mačiem. 2007. gada aprīlī, dienu pēc pēdējas regulārās sezonas spēles, tika paziņots, ka Sakiks pagarinājis savu līgumu ar "Avalanche" uz vēl vienu sezonu.
Beruņa
Beruņa ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Tihiem. Kompānijas Danone rūpnīca. Liela akmeņogļu ieguves šahta (Kopalnia Węgla Kamiennego Piast). 1981. gada decembrī šahtā notika pēdējais lielais streiks pēc karastāvokļa ieviešanas Polijā. 2000 ogļraču ieņema šahtu un apmēram puse no viņiem noturējās pazemē 14 dienas, kas ir visilgākais pazemes streiks Polijas vēsturē.
Džo Sakiks
Spēlētāja karjera
Džo vienmēr tiecies spēlēt Kanādas hokeja izlasē. Savu debiju tajā viņš piedzīvoja 1988. gadā, spēlējot Pasaules čempionātā junioriem, kurā kopā ar izlasi kļuva par čempioniem. Spēlējis arī 1991. un 1994. gada Pasaules čempionātos, izcīnot zelta un sudraba medaļas. 1996. un 2004. gadā spēlēja arī Pasaules kausa izcīņā, izcīnot sudraba un zelta medaļu, toties Olimpiskajās spēlēs spēlējis veselas trīs reizes - 1998., 2002. un 2006. gadā, 2002. gadā kļūstot par Olimpisko čempionu un iegūstot arī turnīra vērtīgākā spēlētāja titulu. 2006. gadā viņš bija izlases kapteinis. Bet 2009.gada vasarā Džo Sakiks beidz profesionālā hokejista karjeru.
Lai gan dzimis Kanādā, tomēr Sakiks pats nāk no horvātu ģimenes, kas no savas dzimtenes, Dienvidslāvijas, emigrēja.
Nidrupīte
Nidrupīte (arī Nīdrupīte, Niedrupīte, Trostjanka; ru) ir Kouras labā krasta pieteka Balvu novadā. Iztek no Lodumas ezera Medņevas pagastā. Tek galvenokārt ziemeļaustrumu virzienā, upes gultne regulēta. Lejtecē 8 km garumā Latvijas un Krievijas robežupe. Ietek Kourā pie Robežniekiem. Upi šķērso autoceļš P35.
Atvasināts darbs
Atvasināts darbs ir darbs, kas radīts, par pamatu izmantojot jau esošo darbu. Piemēram, no literārā darba izveidots audiovizuālā darba scenārijs, operas vai baleta izrāde.
Nidrupīte
Apdzīvotas vietas upes krastos Latvijā: Aizpurve, Loduma, Bronti, Robežnieki.
Atvasināts darbs
Atvasināto darbu veidošanā un izmantošanā jārēķinās ar tajos izmantoto darbu autoru tiesībām. Tā, piemēram, ja oriģināldarbs ir tulkots citā valodā, tad lai tulkotu vēlreiz - nu jau trešajā valodā, nepietiek ar pirmā tulkojuma tulkotāja atļauju, bet nepieciešams iegūt atļauju arī no oriģināla autora.
Mucenieku ezers (nozīmju atdalīšana)
Mucenieku ezers var būt:
Pilsētas ezers
Pilsētas ezers (arī Brizules ezers, Mucenieku ezers, Pilsātas ezers) ir ezers Tukuma novada Sēmes pagastā. Krasti slīpi, dibens līdzens, dūņains (slānis ~0,5 m). Ietek vairāki grāvji. Ezera ziemeļu krastā Mucenieku viesu nams. Makšķerēšana atļauta tikai viesu nama viesiem vai ja vienojas ar kādu no ezeram pieguļošo zemju īpašniekiem atbilstošajā daļā. Publiskas peldvietas, piebraukšanas vai citas piekļuves ezeram nav.
Tadžikijas PSR
Tadžikijas PSR bija no 1929. līdz 1991. gadam Tadžikistānas teritorijā eksistējoša padomju republika Padomju Savienības sastāvā.
Vēsture
Pēc tam, kad Krievijas Turkestānu, kā arī Buhāras emirāta un Hivas hanistes teritorijas ieņēma Sarkanā armija, tika izveidota Turkestānas APSR, vēlāk arī Buhāras PSR un Horezmas PSR. 1924. gada 14. oktobrī tās likvidēja un uzbeku un tadžiku apdzīvotajā teritorijā izveidoja Uzbekijas PSR. Tās galvaspilsēta bija Samarkanda. 1929. gadā no tās atdalīja Tadžikijas PSR.
Alberta
Alberta ir viena no Kanādas 10 provincēm. Tās galvaspilsēta ir Edmontona, bet vislielākā pilsēta ir Kalgari. Pēc 2021. gada provizoriskajiem datiem Albertā dzīvo 4 262 635 iedzīvotāji un tā aizņem 661 848 km2 lielu teritoriju. Alberta atrodas Kanādas rietumu daļā.
Robins Huds
Robins Huds ir tēls angļu folklorā, meistarīgs lokšāvējs, paukotājs un noziedznieks. Pazīstams ar savu "zagšanu no bagātajiem un atdošanu nabadzīgajiem". Robins un daudzi no viņa vīriem valkāja drēbes Linkolnas zaļā krāsā.
Par viņu ir daudz dziesmu un nostāstu, kas aizsākas jau viduslaikos līdz pat mūsdienu literatūrai, filmām un seriāliem. Agrākajos avotos Robinu Hudu attēloja kā parastu cilvēku, taču vēlāk kā aristokrātu, kuram negodīgi atņemti visi viņa īpašumi un kurš pasludināts par noziedznieku.
Citi vārdi
Robins Huds ir pazīstams arī ar vārdiem:
Rūsiņupīte
Rūsiņupīte ir Zvirgzdes labā krasta pieteka Bauskas novadā. Sākas mežu masīvā Vecumnieku pagasta ziemeļaustrumos. Upe tek pa mežainu purvainu apvidu. Lielākajā daļā tecējuma upes gultne regulēta. Netālu no ietekas pie bijušajām dzirnavām uzpludināts Staņķu ezers. Lielākā pieteka Aklais strauts.
Lāslo Sabo
Lāslo Sabo (hu; dzimis Budapeštā, Austroungārijā, miris  Budapeštā, Ungārijā) bija Ungārijas starptautiskais lielmeistars šahā (1950), kas aptuveni 20 gadus bija labākais Ungārijas šahists, kā arī viens no 12 labākajiem šahistiem pasaulē.
Jaunība
Šahu sācis spēlēt 6 gadu vecumā, no 14 gadu vecuma piedalījies sacensībās, bet 17 gadu vecumā kļuvis par nacionālo meistaru. Pirmais lielais panākums tika sasniegts 1935. gadā, kad izcīnīja uzvaru Ungārijas šaha čempionātā. Pēc šī panākuma tika iekļauts savas valsts komandā Pasaules 6. šaha olimpiādē Varšavā. Šajā laikā Sabo strādāja par bankas darbinieku. 1938./39. gadā uzvarēja Hastingsas starptautiskajā turnīrā. 1939. gadā piedalās arī 2. Ķemeru - Rīgas starptautiskajā turnīrā, kur dala 2.-3. vietu.
Šaha profesionālis
Otrā Pasaules kara laikā iesaukts darba vienībās un nokļuvis padomju armijas gūstā.
Japānas vēsture
Japānas aizvēsture
Arheoloģiskie pētījumi liecina, ka Japāna bija apdzīvota jau pirms 500 tūkstošiem gadu. Ledus laikmetos, kad jūras līmenis bija zemāks nekā mūsdienās, Japāna bija savienota ar Āzijas kontinentu un cilvēki varēja pa sauszemi pārvietoties uz Japānu no mūsdienu Ķīnas un Korejas.
Lāslo Sabo
Šaha profesionālis
Pēc atbrīvošanas kļuvis par šaha profesionāli un Ungārijas spēcīgāko šahistu. Trīs reizes piedalījies pretendentu turnīros - 1950. gadā Budapeštā palicis 9. vietā (iekļuvis turnīrā pēc 2. vietas Saltšobādenas starpzonu turnīrā ), 1953. gadā Cīrihē bijis 12. vietā, 1956. gadā Amsterdamā dalījis 3.-7. vietu.
Japānas vēsture
Japānas aizvēsture
Paleolīta periods Japānā sākās pirms 100 000—32 000 gadiem (senāko atrasto akmens darbarīku vecums tiek datēts ar šo laika periodu), bet pārsvarā tiek pieņemts, ka paleolīts sākās pirms 37 tūkstošiem gadu. Šis laikmets beidzās pirms 14 tūkstošiem gadu, reizē ar pēdējo ledus laikmetu. Pēc šī perioda sākās tā sauktais mezolīta Jōmon periods. Pirms 13 tūkstošiem gadu Japānas salu arhipelāgs atdalījās no kontinenta.
Jōmon periods ilga līdz 300. gadam p.m.ē. Šajā periodā parādījās pirmās civilizācijas pazīmes. Izveidojās tā sauktā Jōmon kultūra, kuru raksturoja no mezolīta uz neolītu pārejošas pazīmes. Cilvēki pārgāja no mednieku un vācēju dzīvesstila uz daļēju nometnieku dzīvestilu. Viņu mājokļi tika veidoti no koka. Parādījas rudimentāras lauksaimniecības formas. Aušana vēl nebija zināma, tādēļ cilvēki valkāja kažokādas. Jōmon cilvēki sāka veidot arī māla traukus, kuri tika dekorēti ar auklām un zariņiem. Daži no vecākajiem keramikas izstrādājumiem, kuri ir vēl saglabājušies, ir atrasti tieši Japānā. Māla figūriņas, kuras dēvē par dogū, arī tiek saistītas ar šo periodu. Saskaņā ar japāņu leģendām, Japānas valsti 660. gadā p.m.ē. 11. februārī dibinājis imperators Džinmu. Vēsturisku dokumentu, kas apstiprinātu imperatora Džinmu eksistenci, nav.
Lāslo Sabo
Šaha profesionālis
11 reizes spēlējis Ungārijas komandas sastāvā Pasaules šaha olimpiādēs, tajā skaitā 5 reizes pie pirmā galdiņa. 1937. gadā izcīnījis individuālo un komandas sudraba medaļas, 1952. gadā - individuālo bronzu, 1956. gadā - komandas bronzu, bet 1966. gadā - komandas bronzu un individuālo sudrabu. Savas karjeras laikā uzvarējis vairāk nekā 20 starptautiskajos šaha turnīros.
Japānas vēsture
Japānas aizvēsture
Pēc Jōmon perioda sekoja Jajoi periods. Tas beidzās ap 250. gadu. Perioda nosaukums ir saistīts ar Jajoi pilsētiņu, kura atradās netālu no mūsdienu Tokijas. Šajā pilsētiņā arheologi atrada pirmās liecības par šo periodu. Jajoi perioda sākums iezīmējās ar jaunām darbībām, piemēram, aušana, rīsu audzēšana, šamanisms, dzelzs un bronzas izstrādājumu ievešana no Ķīnas un Korejas. Japāna ar nosaukumu Wa pirmo reizi rakstiskajos avotos parādās ķīniešu rakstītajās grāmatās 57. gadā. Vēl ķīnieši ir aprakstījuši, ka ap 3. gadsimtu Japānā apvienojās aptuveni 30 ciltis un pār tām valdīja šamaņu karaliene Himiko no Jamataikoku. Atrastie priekšmeti no Ķīnas un Korejas Kjusju salā liecina par to, ka tirdzniecība šajā periodā ar šīm nācijām ir notikusi regulāri.
Lāslo Sabo
Šaha profesionālis
1950. gadā Starptautiskā šaha federācija FIDE kā vienam no pirmajiem piešķīra Sabo starptautiskā lielmeistara nosaukumu, bet 1954. gadā viņš kļuva arī par starptautisko šaha tiesnesi.
Japānas vēsture
Senā un klasiskā Japāna
Ar 250. gadu sākās Kofunu periods. Nosaukums šim periodam ir cēlies no lieliem kapkalnu apbedījumiem, kurus japāņi sauca par kofun, un tie parādījās šajā periodā. Viena no Kofunu perioda pazīmēm bija tāda, ka izveidojās spēcīgas militāras valstis ap varenākajiem klaniem. Jamato un Kavači provincēs izveidojās dominējošā Jamato valsts iekārta, kura pastāvēja no 3. līdz 7. gadsimtam, un ir Japānas imperatora priekšteči. Šī valsts iekārta saglabāja spēcīgu ietekmi Japānas rietumu zemēs. No 5. gadsimta Japāna sāka sūtīt nodevas imperiālajai Ķīnai. Ķīniešu vēstures liecībās japāņu valsts tika saukta par Wa un tajā kopumā valdīja pieci karaļi. Balstoties uz ķīniešu modeli, viņi izstrādāja centrālo administrāciju un imperiālo tiesu sistēmu, ka arī sabiedrība tika sadalīta pa profesiju grupām.
Asukas periodā no 538. līdz 710. gadam Japānā no Pekčes valsts Korejas pussalā ienāca budisms. Budisma ieviešana pārtrauca kofun apbedījumu veidošanu. Jamato valsts iekārta pakāpeniski tika centralizēta, tika izveidoti centralizēti likumi, kā Taiho likums. Princis Sjotoku (reģents no 593. līdz 621. gadam) veica vairākas reformas: mantojamo amatu vietā nodibināja 12 rangus, ieviesa "17 pantu kodeksu", kas pasludināja imperatora augstāko varu. 645. gadā tika gāzta Sogas klana vara un pie varas nāca imperators Kotoku. 646. gadā imperators veica Taika reformas un pasludināja zemi par valsts īpašumu, bet iedzīvotājus par zemes izmantotājiem. Zemnieki maksāja renti lauksaimniecības un amatniecības produkciju veidā un pildīja dažādas klaušas.
710. gadā uzcēla pirmo Japānas galvaspilsētu Naru. 784. gadā to pārcēla uz Nagaoku, bet 794. gadā uz Heianu. Līdztekus valsts zemes īpašumam 8. gadsimtā sāka veidoties aristokrātijas un tempļu muižas. 11. gadsimtu raksturo cīņas starp dažādiem klaniem. 12. gadsimta vidū stiprākie bija Minamoto klans Honsju salas ziemeļaustrumos un Taira klans Honsju dienvidrietumos. Pēc vairāku desmitgažu ilgas cīņas par varu 1185. gadā uzvarēja Minamoto klans un imperators iecēla Minamoto Joritomo par sjogunu. Minamoto Joritomo vara balstījās uz militārajiem feodāļiem (busiem).
Feodālā Japāna
13. un 14. gadsimtā Japānā attīstījās sabiedriskā darba dalīšana. Auga feodālās pilsētas. 14.-16. gadsimtā vidējo zemju īpašumu vietā radās lielie feodāļu īpašumi. Izvirzījās lielie feodāļi daimjo. Tie kontrolēja lauksaimniecības, amatniecības un tirdzniecības attīstību. 1330. gados Minamoto dzimtas sjogunu vietā pie varas nāca Asikagas dzimtas sjoguni, kuri valdīja no 1335. vai 1338. līdz 1573. gadam. 15. un 16. gadsimtā notika vairākas zemnieku sacelšanās. Ievērojamākā no tām bija Jamasiro sacelšanās (1485-1493). Šajā laikā Japānai bija arī plaši tirdzniecības sakari ar Ķīnu un Koreju. Feodāļi savos īpašumos intensīvi nodarbojās ar zelta, sudraba un vara ieguvi. Tas ietekmēja tirdzniecības attīstību. 16. gadsimta vidū Japānā ieradās pirmie eiropieši. 1542. gadā pirmie ieradās portugāļi, bet 1584. gadā ieradās arī spāņi. Eiropieši bija galvenokārt vidutāji tirdzniecībā ar Āzijas precēm. Eiropiešu misionāri sāka ieviest kristietību. Feodāļi, kuri baidījās no zemnieku sacelšanās, un bagātie pilsētnieki, kuri centās radīt vienotu tirgu, bija ieinteresēti spēcīgas centralizētas valsts izveidošanā. Valsts apvienošanu sāka karavadonis Oda Nobunaga, bet viņa darbu turpināja Hidejosi Tojotomi. Hidejosi nežēlīgi apspieda zemnieku sacelšanos. Pēc zemes īpašumu vispārējas skaitīšanas zemnieki tika piesaistīti zemei. Tokugava Iejasu pabeidza valsts apvienošanu un 1603. gadā tika pasludināts par sjogunu. Tokugavu dinastija valdīja līdz pat 1867. gadam. Šajā laikā Japāna bija centralizēta feodāla absolūtisma valsts, kas sastāvēja no provincēm, kuras pārvaldīja lielie feodāļi (daimjo) ar savām karadraudzēm. Tika ieviesta kārtu sistēma un stingra kārtu reglamentācija. Bija četras kārtas: samuraji, zemnieki, amatnieki un tirgotāji. Sjoguni baidījās no eiropiešu ekspansijas un kristietības izplatīšanās, kura bija kļuvusi jau par tautas masu kustības ideoloģiju. Tādēļ tā vērsās pret to, 17. gadsimta pirmajā pusē izdodot vairākus likumus par "valsts slēgšanu", tas ir, ārzemniekiem bija aizliegts iebraukt Japānā un japāņiem izbraukt no tās, kā arī tika aizliegts būvēt lielus kuģus. Šī likuma pārkāpējiem draudēja nāvessods. Laika posmā no 1601. līdz 1867. gadam notika 1640 zemnieku sacelšanās un 18. gadsimtā — arī 95 pilsētnieku sacelšanās.
Meidži reformas
1854. gada 31. martā Amerikas Savienoto Valstu jūras kara flote, ko vadīja komodors Metjū Perijs panāca Japānas atvēršanu ārpasaulei. Turpmākās noslēgtās vienošanās ar rietumu valstīm Bakumacu perioda laikā noveda Japānu ekonomikas un politiskās krīzēs. Priekšrocību un privilēģiju pārpilnība, kā arī šogunāta atkāpšanās izraisīja Bošinas karu un centralizētas valsts izveidi, ko vienoja imperatora vārds (Meidži reformas). Imperatora Meidži valdīšanas laikā, no 1868. līdz 1912. gadam, Japāna pārņēma Rietumu tehnoloģiju un reformēja valsts pārvaldes sistēmu pēc Rietumu parauga. Šīs reformas padarīja Japānu par lielvalsti. Pēc uzvarām Pirmajā Ķīnas—Japānas karā (1894—1895) un Krievijas—Japānas karā (1904—1905) Japāna ieguva kontroli pār Taivānu, Koreju un Sahalīnas dienvidu daļu.
Taišo un Šovas ēras
Imperatora Taišo valdīšanas laikā no 1912. līdz 1926. gadam bija neilgs demokrātijas periods, ko aizēnoja ekspansionisms un militarizācija. Pirmajā pasaules karā Japāna nostājās Antantes valstu pusē, kas ļāva tai paplašināt savu ietekmi un teritoriju. Japāna bija viena no pirmajām valstīm, kas jau 1919. gada 10. janvārī atzina Latvijas valsti.
Japāna turpināja savu ekspansionisma politiku, 1931. gadā okupējot Mandžūriju. Starptautiskā nosodījuma dēļ, kas bija vērsts pret okupāciju, Japāna pēc diviem gadiem izstājās no Tautu Savienības. 1936. gadā Japāna parakstīja Anti-Kominternes paktu ar nacistisko Vāciju, 1941. gadā pievienojoties Ass lielvarām. 1937. gadā Japāna iebruka Ķīnā, uzsākot Otro Ķīnas—Japānas karu. 1941. gada 7. decembrī Japānas spēki uzbruka ASV karabāzei Pērlharborā, Havaju salās un pieteica karu Savienotajām Valstīm un Apvienotajai Karalistei. Šī rīcība Amerikas Savienotās Valstis iesaistīja Otrajā pasaules karā. Sākotnēji Japānai izdevās ieņemt lielu daļu Austrumāzijas un Okeānijas, bet pēc tam sabiedrotie un Ķīna pārgāja pretuzbrukumā. 1945. gadā ASV bombardēja Japānas pilsētas. Pēc PSRS iesaistīšanās karā un atombumbu nomešanas uz Hirosimas un Nagasaki pilsētām 1945. gada augustā, Japāna kapitulēja.
1674. gads
1674. bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
Republika
Republika ir valsts pārvaldes forma, kur valdīšanas orgāni tiek ievēlēti un valsts nav monarhija. Nosaukums radies no latīņu res publica — ‘sabiedriska lieta’. Republikas pārvaldes forma nenozīmē, ka valstī ir demokrātija — ir iespējamas valstis ar ierobežotu demokrātiju, ja vēlēšanu tiesības ir šauram pilsoņu slānim, vai arī zem republikas izkārtnes var slēpties tīri diktatorisks vai totalitārs režīms.
Beruņas-Leņdzinu apriņķis
Beruņas-Leņdzinu apriņķis ir apriņķis Polijā, Silēzijas vojevodistē. Robežojas ar Silēzijas vojevodistes Pščinas apriņķi, Tihu, Katovices, Mislovices un Javožno pilsētām, kā arī Mazpolijas vojevodistes Osvencimas apriņķi.
Road
Road ir Londonas ierakstu kompānija/leibls, kas specializējas dabstepa ierakstu izdošanā. To ir dibinājusi apvienība Ammunition Promotions, kuras apgādībā ir vairāku leiblu uzraudzība.
Arhibīskaps
Arhibīskaps (la, no el), arī virsbīskaps, ir vecākais jeb galvenais bīskaps, kam ir garīga un administratīva atbildība par viņam uzticēto arhidiecēzi vai metropoliju (arhibīskapam - metropolītam).
Romas Katoļu baznīcā
Romas Katoļu baznīcas arhibīskapus, tāpat kā pārējos bīskapus izvēlas un nominē Romas pāvests, kuram arhibīskapi un bīskapi ir tieši pakļauti. Pie bīskapa insignijām pieder: gredzens, gana zizlis, mitra, krūšu krusts, kā arī pallijs arhibīskapiem-metropolītiem. Ikdienā arhibīskaps nēsā liturģisko apģērbu — sutanu.
Vēsture Latvijā
Krievijas valdīšanas laikā 1798. gadā Latvijas katoļu bīskapijas tika iekļautas Žemaitijas arhibīskapijā, kuras bīskaps atradās Kauņā un Mogiļevas arhibīskapijā, kuras bīskaps atradās Sanktpēterburgā.
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1919. gada 26. septembrī tika izdoti Latvijas Pagaidu valdības noteikumi par Kurzemes un Vidzemes evaņģēliski luteriskajām konsistorijām, kas atcēla Kurzemes un Vidzemes bruņniecības patronāta tiesības pār tām — bruņniecībai vairs nebija tiesības iecelt konsistoriju priekšnieku, prezidentu un citas amatpersonas. 1920. gada 1. oktobrī valdība likvidēja Kurzemes konsistoriju, nostādot Vidzemes konsistoriju visas Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas (LELB) priekšgalā. 1922. gadā mācītāju Kārli Irbi iesvētīja par Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas bīskapu, bet agrākais Vidzemes ģenerālsuperintendents Pēteris Haralds Pēlhavs (Pölchau) kļuva par vācbaltiešu draudžu bīskapu.
1923. gadā tika atjaunota Romas katoļu Rīgas arhibīskapija, par kuras virsbīskapu iecēla Antoniju Springoviču. 1932. gadā arī LELB draudzes izšķīrās par vienotu vadību un par pirmo LELB arhibīskapu tika ievēlēts Teodors Grīnbergs. 1938. gada 8. maijā ar pāvesta Pija XI bullu Plurimum Sane tika atjaunota Romas katoļu baznīcas Rīgas metropolija, kuras metropolīts bija Antonijs Springovičs. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1991. gada 8. maijā Romas pāvests Jānis Pāvils II atjaunoja Rīgas arhidiecēzes hierarhisko vadību, par arhibīskapu-metropolītu kļuva kardināls Jānis Pujats.
Dzedri
Apdzīvotā vieta veidojusies kā zvejniekciems uz Nurmuižas muižai piederošās zemes. No 1945. līdz 1951. gadam Dzedru ciema padomes centrs. Dzedru luterāņu baznīca (celta 1934.—1937. gados) ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Eiselmērs
Eiselmērs (nl) ir sekls mākslīgs saldūdens ezers Nīderlandes ziemeļrietumos. Izveidots 1932. gadā, kad no Ziemeļjūras tika atdalīta Zeiderzē iekšzemes jūra. Tika izveidots 90 metrus plats un 29 kilometrus garš dambis, uz kura izbūvēta autostrāde A7. Eiselmērs caur Ketelmēru barojas no Reinas attekas Eiselas. 1975. gadā Eiselmēra dienvidaustrumu daļā ar dambi tika nodalīts Markermērs, kas tagad ir hidroloģiski patstāvīga ūdenstilpe.
1673. gads
1673. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Vehicle
Vehicle ir viena no Londonas apvienības Ammunition Promotions dibinātajām ierakstu kompānijām, kas specializējas dabstepa ierakstu izdošanā.
Janičāri
Janičāri (Osmaņu turku valodā: يڭيچرى, turku valodā: yeniçeri [jenitʃeri] (jaunais kareivis); grieķu valodā: Γενίτσαροι (jenitsari); bulgāru valodā: еничари (eničari) vai яничари (janičari); bosniešu valodā: Janjičari; serbu valodā: Јањичари vai Janjičari; ar) bija Osmaņu impērijas sultāna sauszemes karaspēks un personīgā apsardze. Karaspēka paveidu ieviesa 14. gs un to likvidēja 1826. gadā sultāns Mahmuds II.
Janičāru izcelsme
Osmaņu impērijā pirmās jaunā karaspēka vienības 1365. gadā dibināja sultāns Murads I. Sākotnēji šīs vienības sastāvēja no dimmijiem (ne-musulmaņi, kas parasti netika iesaukti dienestā) — kristiešu jaunekļiem un kara gūstekņiem. Šie kājnieki kļuva par pirmo Osmaņu impērijas regulāro armiju, aizvietojot vienības, kas sastāvēja no cilšu gāzī, kuri vairs nebija pietiekami lojāli un kuriem ne vienmēr varēja uzticēties.
Pievienojot kājniekiem citas vienības, visu regulāro armiju nosauca par kapikuliem (turku valodā: Kapıkulu [kapîkulu], vārtu vergi). Nosaukums „janičāri” bieži neprecīzi tiek lietots, lai apzīmētu kapikulus, jo janičāri bija tikai kapikulu kājnieki.
Kaujasspējas
Janičāru korpuss kļuva īpaši ievērojams laikā, kad pierādījās, ka ar šaujamieroci apbruņots kājnieks ir efektīvāks par kavalēristu, kas bruņots ar zobenu un šķēpu. Janičāri ļoti agri ieviesa šaujamieročus: jau kopš 15.—16. gadsimta galvenais janičāru ierocis bija muskete. Janičāri arī ļoti intensīvi izmantoja rokas granātas un rokas lielgabalus. Viņi dzīvoja atsevišķās kazarmās (sākumā tiem bija liegts pirms dienesta beigām precēties) un miera laikā pildīja policijas un ugunsdzēsēju funkcijas. Korpusam bija vienoti formas tērpi, viņiem maksāja pastāvīgu algu un viņi soļoja īpašas mūzikas — mehteru marša, kas ļoti līdzīgs mūsdienu maršiem, pavadībā. Visas šīs iezīmes izcēla janičāru korpusu uz citu tā laika armiju fona.
Pirmā regulārā armija
Janičāri bija pirmā regulārā (pastāvīgā) valsts armija kopš Romas impērijas leģionu laikiem, kamēr citu valstu karaspēks pamatā sastāvēja no aristokrātu karadraudzēm, algotņiem un zemessardzes. Janičāriem maksāja algu, kaut visu citu valstu armijās tajā laikā bija pierasts, ka karaspēkam maksā tikai kara laikā. Algu maksāja reizi ceturksnī un arī sultāns algas dienā ģērbās janičāru formas tērpā un devās uz barakām pēc savas algas kā Pirmās divīzijas ierindnieks.
Iekārta un darbība
Tiem laikiem janičāriem pastāvēja neredzēti moderna struktūra - janičāri karā piedalījās kā labi organizēts mehānisms. Katrai daļai bija savas funkcijas. Korpuss bija sadalīts īpašas atsevišķās vienībās un katras uzdevumi bija nošķirti un konkrēti. Piemēram, sapieru uzdevums bija ceļu izbūve un sakārtošana, telšu celšana un nojaukšana, ēdiena gatavošana. Vienība, ko sauca džebedži (turku valodā: cebeci [dʒebedʒi]), atbildēja par ieroču un munīcijas piegādi un pārvietošanu. Janičāru korpusam pašam bija savs medicīniskās palīdzības dienests: viņus visās kaujās pavadīja musulmaņu un jūdu ķirurgi un sanitāri, kas ne tikai rūpējās par savainoto ārstēšanu, bet arī gādāja, lai savainotie pēc kaujas tiktu nogādāti uz lauku hospitāļiem.
Vēlākos gadsimtos janičāru korpuss pārstāja attīstīties un zaudēja kaujasspēju priekšrocības salīdzinot ar citām, nu jau modernākām armijām. Janičāri arvien vairāk iesaistījās iekšpolitiskajās intrigās un regulāros valsts apvērsumos - gāžot sev netīkamus sultānus un ieceļot tronī marionetes. 19. gadsimtā Osmaņu impērijā janičāru korpusu izformēja.
Mūsdienās, neskatoties uz to, ka janičāru korpuss vairs nepastāv, orķestris (mehters) un dažas vienības tiek apmācītas un īpaši uzturētas tūristu izklaides un īpašu ceremoniju vajadzībām.
Iesaukšana, apmācības un statuss
Pirmās janičāru vienības sastāvēja no kara gūstekņiem un vergiem, atlasot katru piekto par pakāpi augstāk. Pēc 1380. gadiem sultāns Mehmeds I jaunus kareivjus ieguva ar īpaša cilvēku nodokļa „devširme” (turku valodā: Devşirme [devʃirme]) ieviešanu. Šis nodoklis attiecās uz ne-musulmaņu puišiem. Sākumā atlase bija nejauša, bet vēlāk tika noteikta īpaša atlases kārtība. Sākumā īpaši tika meklēti tikai grieķi vai albāņi, ņemot vienu puisi no četrdesmit ģimenēm, bet šo attiecību varēja mainīt, ja mainījās nepieciešamība pēc karaspēka. Atlasīti tika tikai 14—18 gadus veci puiši, bet tika ņemti arī 8—20 gadus veci. Vēlāk devširme attiecās arī uz serbiem, bosniešiem un citām balkānu tautām, kā arī tika ņemti puiši no Ukrainas un Krievijas. janičāru korpusā pirmais iesaukums līdz devširme sistēmas ieviešanas sākās sultāna Murada III laikā (1546—1595) un iesaukšana tika beigta 17. gadsimtā. Pēc tam tika uzņemti tikai brīvprātīgie un pārsvarā musulmaņi.
Janičārus apmācīja īpaši stingros disciplīnas apstākļos smagā programmā. Apstākļi korpusā līdzīnājās klosterim un viņiem visu dienesta laiku bija jāievēro celibāts un jāpāriet musulmaņu ticībā. janičāriem atšķirībā no pārējiem musulmaņiem, bija aizliegts nēsāt bārdu, bet viņi varēja audzēt tikai ūsas. Līdz 18. gs janičāri stingri ievēroja šos noteikumus, bet, kad viņi tika iesaistīti dažādu citu papildus funkciju pildīšanā, daži noteikumi tika mīkstināti.
Praktisku apsvērumu dēļ janičāri pilnībā piederēja sultānam ar nosaukumu kapıkulu (durvju vergs). Viņiem mācīja, ka korpuss ir viņu mājas un ģimene, un sultāns ir viņu tēvs. Tie, kas patiešām bija spējīgi un sekmīgi mācībās, 25 gadu vecumā drīkstēja saukties par janičāriem. Korpuss mantoja arī visu mirušo janičāru mantu, kļūstot par ļoti bagātu institūciju.
Janičāri arī stingri ievēroja dervišu svētā Hadži Bektaša Vali priekšrakstiem. Bektaši kalpoja kā janičāru kapelāns.
Pateicībā par viņu uzticību un kvalitatīvajiem rezultātiem karā, janičāriem tika piešķirtas dažādas privilēģijas un labumi. Viņi regulāri saņēma algu un varēja ņemt iekarotos dārgumus un viņu dzīves apstākļi bija daudz augstāki par vidējo, kā arī sabiedrība viņus ļoti augstu cienīja.
Sākotnēji viņiem bija jādzīvo tikai barakās un viņi nedrīkstēja precēties līdz atvaļināšanai, kā arī nedrīkstēja nodarboties ar tirdzniecību. 18. gs vidū viņi izcīnīja tiesības iesaistīties tirdzniecībā, drīkstēja precēties un pieteikt savus bērnus dienestam korpusā. Tikai daži palika dzīvot barakās. Lielākā daļa janičāru kļuva par valsts pārvaldes darbiniekiem. Atvaļinātie janičāri saņēma pensiju un valsts rūpējās arī par viņu bērniem.
Struktūra
Janičāru skaits svārstījās no aptuveni 100 līdz vairāk kā 200 000. Janičāru skaits 14. gadsimtā bija 1000. Pēc sakāves 1699. gadā skaitu samazināja, bet tad atkal pamazām palielināja, līdz 18. gadsimtā tas sasniedza jau 113 400 karavīrus.
Pamatā janičārus paaugstināja, ņemot vērā tikai dienesta ilgumu un vecumu un tikai savas ortas ietvaros. Janičārus varēja sodīt tikai pašu komandieris. Pakāpju nosaukumiem lietoja virtuves piederumu vārdus, iespējams, lai uzsvērtu, ka viņi ir sultāna padotie.
Zeme (nozīmju atdalīšana)
Zeme var būt:
Janičāri
Struktūra
Osmaņu impērija janičāru korpusu iesaistīja visos svarīgākajos karos, ieskaitot 1453. gada Konstantinopoles ieņemšanu, Ēģiptes Mamluku sakāvi un karus pret Austroungāriju. janičārus kaujā parasti vadīja pats sultāns un viņam tādēļ arī pienācās daļa no trofejām.
Janičāru labā slava auga līdz 1683. gadam, kad sultāns Mehmeds IV atcēla devširme sistēmu, jo korpusā pieteicās dienēt arvien vairāk musulmaņu turki, kas cerēja, ka viņu dēli izveidos lielisku karjeru. Katrs provinces pārvaldnieks gribēja sev vienu janičāru pulku.
Janičāru sacelšanās
18. gs janičāri jau bija tik ietekmīgi, ka viņi bija noteicēji valdībā. Viņi varēja mainīt un diktēt politiku un apturēt mēģinājumus modernizēt armiju. Ar pils apvērsumu palīdzību viņi varēja mainīt sultānus kā viņiem patika. Viņi sevi iecēla par zemju īpašniekiem un tirgotājiem. Viņi saviem dēliem padarīja vieglāku pārbaudes un atlases kārtību.
Līdz ar šāda stāvokļa iegūšanu janičāri kļuva mazāk efektīvi kā karaspēks. Ziemeļos pamazām sāka sarukt Osmaņu impērijas teritorija un janičāri nemitīgi pretojās armijas modernizācijai un, kad sultāns Osmans II mēģināja izformēt janičāru korpusu, tie viņu nogalināja.
1807. gadā janičāru sacelšanās rezultātā no troņa tika gāzts sultāns Selims III, kas mēģināja modernizēt armiju, lai tā līdzinātos Eiropas armijām. Sultāna atbalstītāji nepaguva atgūt varu, kad Mustafa IV jau bija paspējis viņu nogalināt, bet 1808. gadā spēja panākt Mahmuda II nokļūšanu tronī. Kad janičāri piedraudēja Mahmudu atstumt, viņš pieņēma noteikumus un lika sodīt ar nāvi Mustafa, panākot kompromisu ar janičāriem.
Mahmuds II centās atrast veidu, kā pavisam tikt vaļā no janičāriem. Viņu neefektīvā kaujas spēja un regulārā varas ļaunprātīga izmantošana, pretošanās reformām un lielā alga 135’000 karavīriem, no kuriem daudzi nemaz patiesībā nedienēja, bija kļuvusi neizturama.
1826. gadā janičāri uzzināja, ka sultāns formē jaunu karaspēku. 1826. gada 14. un 15. jūnijā janičāri Konstantinopolē atkal rīkoja sacelšanos, bet šoreiz lielākā daļa iedzīvotāju un armija bija pret viņiem. Sultāniem uzticīgie sipahi (kavalērija) piespieda janičārus atgriezties barakās. Uz barakām tika izšautas 15 artilērijas zalves, radot milzīgus postījumus. Izdzīvojušiem piesprieda nāves sodu vai padzina un divus gadus vēlāk Mahmuds II konfiscēja visus janičāru īpašumus.
Janičāru mūzika
Janičāru marša mūzika ir īpaša ar tās spēcīgo, bieži spalgo skaņu, kas savienota ar basa bungām, skaļu oboju, trompeti, zvaniem, trijstūri un cimbalām. Janičāru mūzika stipri ietekmēja vairākus rietumu komponistus, tai skaitā Mocartu un Bēthovenu.
Janičāru militārais orķestris (mehteru orķestris) tika atjaunots 1952. gadā un darbojas Stambulas kara muzeja pārziņā. Tas spēlē dažādos svētkos, parādēs un citos svinīgos gadījumos. 2004. gadā janičāru orķestris ieradās Latvijā sakarā ar turku kapu atklāšanu Cēsīs un muzicēja gan Rīgā pie Brīvības pieminekļa, gan Cēsīs.
Dadzīšu apakšdzimta
Dadzīšu apakšdzimta (Carduelinae) ir viena no žubīšu dzimtas (Fringillidae) apakšdzimtām. Tā ir visplašākā žubīšu dzimtas apakšdzimta, kas apvieno 192 sugas un kas sistematizētas 47 ģintīs. Pārējās divas apakšdzimtas ir žubīšu apakšdzimta (Fringillinae) un eifoniju apakšdzimta (Euphoniinae), kurās kopā ir 36 putnu sugas, kas iedalītas 3 ģintīs.
Kopīgās īpašības
Dadzīšu apakšdzimtas putni ir tipiski sēklu ēdāji. Un atšķirībā no citiem dziedātājputniem tie arī savus mazuļus baro ar sēklām, kas pirms tam tiek apēstas un tad atrītas mazuļu mutēs. Bez šīs īpatnības dadzīšu apakšdzimtas putni atšķiras no pārējiem žubīšu dzimtā arī ar savu galvaskausa formu.
Turklāt šīs apakšdzimtas putni ir piemērojušies sēklas uzlasīt tieši no augiem, karājoties pašā augā. Piemēram, salīdzinot ar zvirbuļiem, kas arī barojas ar sēklām, pēdējie uzlasa jau izkritušas sēkliņas uz zemes. Dažas sugas ir specializējušās uz konkrētu augu sēklām, piemēram, krustknābji, kas barojas ar čiekuru sēklām. Dadzīšu apakšdzimtas putni veido barus visa gada garumā. Un tēviņi nevis apsargā teritoriju, bet savas mātītes.
Sistemātika
Dadzīšu apakšdzimta (Carduelinae)
Austrumu ielejas olings
Austrumu ielejas olings (Bassaricyon alleni) ir neliels, kokos dzīvojošs jenotu dzimtas (Procyonidae) kinkažuveidīgs plēsējs, kas pieder olingu ģintij (Bassaricyon). Tas dzīvo Dienvidamerikā, Andu kalnu austrumu nogāzēs: Bolīvijā, Brazīlijā, Kolumbijā, Ekvadorā, Gajānā, Peru un Venecuēlā. Tā ir vienīgā olingu suga, kas sastopama Dienvidamerikā uz austrumiem no Andu kalniem. Tā mājvieta ir tropiskie lietus meži. Diemžēl līdz ar mežu izciršanu un lauksaimniecības zemju iekārtošanu, olingu iespējamā dzīves vieta ielejās samazinās. Līdz ar to olingi pārceļas arvien augstāk kalnos.
Sistemātikas izmaiņas
2013. gadā, balstoties uz jaunākajiem morfoloģiskajiem un ģenētiskajiem pētījumiem, tika veiktas izmaiņas olingu ģintī. Allena olings (Bassaricyon alleni) tika apvienots ar Bedarda olingu (Bassaricyon beddardi) un sugai tika dots jauns nosaukums - austrumu ielejas olings. Tuvākais radinieks austrumu ielejas olingam ir rietumu ielejas olings (Bassaricyon medius), abām sugām sadaloties apmēram pirms 1,3 miljoniem gadu.
Izskats un īpašības
Austrumu ielejas olings ir nedaudz mazāks par ziemeļu olingu, bet tas ir lielāks par mazo olingu. Salīdzinot ar rietumu ielejas olingu, austrumu olings ir lielāks par rietumu olinga nominālpasugu (Bassaricyon medius medius), kas dzīvo Dienvidamerikā uz rietumiem no Andu kalniem, un apmēram vienā lielumā ar Panamā dzīvojošo rietumu olinga pasugu (B. m. orinomus). Arī brūnpelēkais kažoks ir nedaudz tumšāks nekā rietumu ielejas olingam. Tam ir slaids ķermenis, īsas kājas, ļoti gara aste, kas ir garāka par ķermeni. Galvas forma nedaudz saplacināta, ausis nelielas, noapaļotas un novietotas plati. Ķermeņa garums ir apmēram 30—45 cm, aste nedaudz garāka par ķermeni (40—53 cm), svars apmēram 1,1—1,5 kg.
Uzvedība
Austrumu ielejas olings ir vientuļnieks un visu dzīvi pamatā pavada kokā. Pa dienu guļ koka dobumā, pa nakti dodas barības meklējumos, bet no rīta atgriežas savā migā. Lai arī olings ir visēdājs, tas pamatā barojas ar augļiem, nektāru un ziediem. Retas reizes tas barojas arī ar kukaiņiem un sīkiem dzīvniekiem. Par vairošanos savvaļā šai sugai trūkst datu, bet kā visiem olingiem arī austrumu olingiem nav izteiktas pārošanās sezonas.
Valters Nernsts
Dzimis Brīzenē, Prūsijā (tagad Vombžezno, Polijā). Studēja fiziku un matemātiku universitātēs Cīrihē, Berlīnē un Grācā. Kādu laiku strādāja Leipcigā pie Vilhelma Ostvalda, vēlāk Getingenē nodibināja "Fizikālās un elektroķīmijas institūtu". 1905. gadā publicēja Trešo termodinamikas likumu. Izgudroja arī t.s. Nernsta spuldzi. Kopā ar kompānijām Bechstein un Siemens radīja elektriskās klavieres. Kopš 1924. gada vadīja Fizikālās ķīmijas institūtu Berlīnē.
Tā kā Nernsts bija atklāts Ādolfa Hitlera kritiķis, pēc nacistu nākšanas pie varas Nernstam zinātnieka karjera bija jāpārtrauc. Miris 1941. gadā, apglabāts Getingenē netālu no Maksa Planka kapavietas.
1958. gada FIFA Pasaules kauss
1958. gada FIFA Pasaules kauss notika Zviedrijā no 8. līdz 29. jūnijam. Tas bija pēc skaita 6. Pasaules kausa finālturnīrs. Pirmo reizi par Pasaules čempioniem kļuva Brazīlijas izlase, kas finālspēlē ar 5-2 pārliecinoši uzvarēja laukuma saimniekus Zviedriju.
Rīgas Nacionālā sporta manēža
Rīgas Nacionālā sporta manēža ir sporta manēža Rīgā, Kojusalas ielā 9 (līdz 2018. gadam Maskavas ielā 160 ). Manēžas kopējā platība ir 21 821 m2 un tajā ir 2500 skatītāju vietas. Ēka nodota ekspluatācijā 1965. gadā un oficiāli atklāta 1965. gada 12. oktobrī.
1958. gada FIFA Pasaules kauss
Komandas
Tālāk minētās 16 izlases piedalījās 1958. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā. Turnīram automātiski kvalificējās laukuma saimnieki Zviedrijas izlase un 1954. gada Pasaules čempioni VFR izlase.
Rīgas Nacionālā sporta manēža
Manēžā ir izbūvētas vairākas treniņzāles: lielā vieglatlētikas manēža (2004 m2 ar 2500 skatītāju vietām, trīs skrejceļi (pa apli 160,4 m; celiņu garums taisnē — 60 m), lodes grūšanas, divi tāllēkšanas, kā arī trīssoļlēkšanas un kārtslēkšanas sektors), treniņu un iesildīšanās zāle, smagatlētikas zāle, sporta spēļu laukums.
1958. gada FIFA Pasaules kauss
Turnīra gaita
Turnīra izspēles formāts bija nedaudz atšķirīgs no 1954. gada Pasaules kausa: tāpat, kā pirms 4 gadiem, 16 komandas tika sadalītas 4 grupās pa četrām komandām. No katras grupas ceturtdaļfinālā iekļuva divas spēcīgākās. Gadījumā, ja 2. un 3. vietai grupā ir vienāds punktu skaits, tad notiek pārspēle par iekļūšanu ceturtdaļfinālā. Atšķirībā no iepriekšējā turnīra, šoreiz komandas apakšgrupā aizvadīja 3 spēles nevis 2, tātad pa reizei katra ar katru.
Šis turnīrs bija zīmīgs ar to, ka pirmoreiz Pasaules kausa finālturnīrā spēlēja PSRS izlase. Šis bija arī pirmais un pagaidām vienīgais turnīrs, kurā piedalījās visas 4 Lielbritānijas izlases: Anglija, Skotija, Velsa un Ziemeļīrija. Trijās no četrām grupām 2. vietas liktenis izšķīrās izslēgšanas spēlē: tā Ziemeļīrija uzvarēja Čehoslovākiju, Velsa pieveica Ungāriju, bet PSRS tika galā ar angļiem. Kā grupu uzvarētāji ceturtdaļfinālā iekļuva iepriekšējie Pasaules čempioni VFR, Francija, Brazīlija un laukuma saimnieki Zviedrija.
Ceturtdaļfinālā Francija pārliecinoši ar 4-0 uzvarēja ziemeļīrus, zviedri pieveica PSRS, vācieši ar 1-0 uzvarēja Dienvidslāvijas izlasi, bet Brazīlija ar tādu pašu rezultātu tika galā ar Velsu. Pusfinālā rezultatīvā cīņā Francijas izlase ar 2-5 piekāpās Brazīlijai, kuras labā 3 vārtus guva septiņpadsmitgadīgais Pelē. Otrajā pusfinālā mājinieki zviedri ar 3-1 pārspēja Pasaules čempionus VFR izlasi.
Spēlē par 3. vietu vācieši ar 3:6 zaudēja Francijai, kuras labā 4 vārtus guva čempionāta rezultatīvākais futbolists Žists Fontēns, kurš visā turnīrā guva 13 vārtus. Finālspēlē Brazīlija diezgan viegli ar 5-2 zviedrus. Pa diviem vārtiem brazīļu labā iesita Pelē un Vava. Šis bija Brazīlijas izlases pirmais čempionu tituls.
1. grupa
Izslēgšanas spēle
Ziemeļīrija 2-1 (pag) Čehoslovākija
3. grupa
Izslēgšanas spēle
Velsa 2-1 Ungārija
4. grupa
Izslēgšanas spēle
Izslēgšanas turnīrs
Labākie vārtu guvēji
1672. gads
1672. bija garais gads, kas sākās piektdienā.
Ilumināti
Ilumināti (Bavārijas Iluminātu slepenā brālība) ir ordenis, kuru 1776. gada 1. maijā Bavārijā nodibināja Ingolštates Universitātes (Ingolstadt) jurisprudences profesors Adams Veishaupts.
Ideoloģija
Par iluminātu oficiālo mērķi tika pasludināta "cilvēces pilnveidošana un uzlabošana." Grupējums apgalvoja, ka viss dabīgais cilvēkā nav ļauns. Taču cilvēku samaitā apkārtējā vide: valsts, reliģija u.c. ietekmes. Cilvēkam dabīgi, no dzimšanas piemītot tiesības uz vienlīdzību un brīvību, kuras sabiedrība viņam atņem. Tātad, atbrīvojot cilvēku no sociālo institūtu negatīvās ietekmes un dzīvē vadoties tikai pēc auksta aprēķina un loģiskā saprāta morāles, problēmas izzudīs pašas no sevis. Šādu uzskatu dēļ organizācija nonāca asā konfliktā ar valsts varu un baznīcu.
Nekādus vērā ņemamus teorētiskus sacerējumus, kas kaut kā ietekmētu laikabiedru uzskatus un zinātnes domu, ilumināti nav atstājuši.
Vēsture
Bavārijas iluminātu biedrība tika dibināta 1776. gada 1. maijā. Ordeņa pamatlicējs Veishaupts bija ievērojams deisma uzskatu pārstāvis un līdz ar to viņa dibinātā organizācija aktīvi propagandēja šos uzskatus.
Savas eksistences sākuma posmā organizācija sastāvēja no vietējās universitātes profesoriem. Ordenī iestājās visi profesori, izņemot divus.
1777. gadā Veishaupts iestājās Minhenes brīvmūrnieku ložā. Pateicoties barona Savērija fon Cvaka darbībai, iluminātu ordenī iesaistījās liels daudzums masonu brāļu, kas veicināja ordeņa kvalitatīvu un kvantitatīvu izaugsmi. 1782. gadā pēc Vilhelmsbādes kongresa daudzas Vācijas ložas nokļuva iluminātu ietekmē.
1784. gadā pēc organizācijas iekšēja konflikta starp Veishauptu un viņa tuvāko palīgu baronu Ādolfu Kniggi, pēdējais kopā ar saviem sekotājiem pameta ordeni. (Fon Knige it kā esot bijis neapmierināts, ka Veishauptam ordenī pieder gandrīz neierobežota vara, bet ordeņa uzplaukumam esot lielā mērā jāpateicas fon Kniges darbībai. Veishauptam savukārt nepatika, ka fon Knige pārāk iedziļinās mistikā un okultismā.) Pēc skandāla aizgājušie publicēja par iluminātiem virkni pamfletu, kas piesaistīja Bavārijas policijas uzmanību - nevienas valsts vara nevar pieļaut slepenu un nekontrolētu biedrību pastāvēšanu. Pēc vairāku ordeņa brāļu aresta, kratīšanām to dzīvesvietās un ideoloģiskās literatūras konfiscēšanas tika veikta izmeklēšana, kuras rezultātā ordeni aizliedza Bavārijā un apkārtējās vācu valstīs.
Adams Veishaupts līdz savai nāvei 1830. gadā, dzīvojot emigrācijā, turpināja polemiku presē, aizstāvot iluminātus.
Iluminātu attēlojums literatūrā
Pierādījumu tam, vai ordenis beidza pastāvēt, vai turpināja darboties slepeni, nav. XIX un XX gs. ir bijis gana daudz avantūristu un biedrību, kas sevi pašpasludināja par iluminātiem vai to mantiniekiem. Sabiedrībā izplatījušās daudzas sazvērestības teorijas par iluminātu slepeno ietekmi uz svarīgiem vēsturiskiem notikumiem. Sarakstīti daudzi daiļliteratūras darbi, kuros pieminēts iluminātu ordenis. Starp pazīstamākajiem darbiem ir Umberto Eko romāns "Fuko svārsts" (Il pendolo di Foucault, 1988) un Dena Brauna romāns "Eņģeļi un dēmoni" (Angels & Demons, 2000).
Aklais strauts
Aklais strauts ir Rūsiņupītes labā krasta pieteka Bauskas novadā. Iztek no Aklā ezera. Tek pa līdzenu mežainu apvidu šķērsojot vairākus purvus, lielākais no kuriem ir Bises purvs. Lielākā pieteka Plošu grāvis. Gultne visā garumā regulēta.
Soulja
Soulja ir viena no Londonas apvienības Ammunition Promotions dibinātajām ierakstu kompānijām, kas specializējas dabstepa ierakstu izdošanā.
Ārējās saites
Soulja diskogrāfija dīdžeju katalogā Rolldabeats.com
Leonīds Andrejevs
Leonīds Andrejevs (dzimis, miris ) bija sudraba laikmeta krievu rakstnieks, tiek uzskatīts par ekspresionisma pamatlicēju krievu literatūrā. Apmeklējis Jūrmalu un Siguldu. Andrejeva pazīstamā darba "Stāsts par septiņiem pakārtajiem" varoņu prototipi ir latviešu esera Alberta Trauberga grupas teroristi.
Dzimis Orlā mērnieka ģimenē. Ģimnāziju apmeklēja Orlā, vēlāk studēja tieslietas Sanktpēterburgas universitātē. Jau Pēterburgā mēģināja literāro darbību, tomēr Andrejeva darbus publicēšanai nepieņēma. Pēc tēva nāves un ģimenes finansiālās situācijas pasliktināšanās pārcēlās studēt uz Maskavas universitāti, kuru absolvēja 1897. gadā. 1898. gadā tika publicēts pirmais Andrejeva stāsts, to pamanīja Maksims Gorkijs, un iepazīstināja Andrejevu ar tā laika literārajām aprindām. Pēc stāsta Жили-Были publikācijas 1901. gadā kļuva par pazīstamu literātu.
1905. gada revolūcijas laikā atbalstīja KSDSP, tika arestēts. 1906. gadā devās emigrāciju uz Vāciju, kādu laiku dzīvoja Kapri pie Gorkija. Pēc 1907. gada, vīlies revolūcijas idejās, atgriezās Krievijā. Apsveica Februāra revolūciju Krievijā, bet bija krasi naidīgs boļševikiem un Oktobra revolūcijai. Miris Sanktpēterburgas pievārtē, tolaik Somijas teritorijā.
Megiste (stacija)
Megiste (et) ir pieturas punkts dzelzceļa līnijā Tartu—Valga Igaunijā, Valgas apriņķa Sangastes pagasta Megistes ciemā un atrodas 31,1 km attālumā no Valgas, 51,8 km attālumā no Tartu un 241,9 km attālumā no Tallinas. Megistē pietur Valgas un Tartu (Tallinas) virzienā kursējošie dīzeļvilcieni.
2011. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu tika izbūvēta jauna, Eiropas standarta pasažieru platforma. Platformas augstums - 550 mm, garums - 30 metri. Pasažieru iekāpšana un izkāpšana pieturas punktā tiek veikta no vilciena sastāva pirmā vagona. Pirms 2008. gada nākamais pieturs bija Pikāntsu.
Damats Ferids pašā
Damats Ferids pašā (pilnais vārds Damats Mehmeds Adils Ferids pašā; dzimis 1853. gadā, miris ) bija Osmaņu impērijas valsts amatpersona, kas bija arī lielvezīrs divus termiņus sultāna Mehmeda VI Vahdedina pakļautībā. Oficiāli viņš amatā bija piecus termiņus, jo viņa kabinetus bieži noraidīja un viņam no jauna bija jāsastāda jauni kabineti.
Dzimis 1853. gadā Stambulā. Strādājis Osmaņu impērijas ārlietu birojā un tika nozīmēts dažādos amatos vēstniecībās Parīzē, Berlīnē, Pēterburgā un Londonā. Apprecēja sultāna Abdulmedžida meitu Medihu sultāni, kas viņam deva titulu "Damats" (Osmaņu dinastijas līgavainis). Tāpat kā viņa tēvs, kļuva par Osmaņu impērijas valsts padomes (Şûrâ-yı Devlet) locekli 1884. gadā un drīz saņēma vezīra titulu. Aizgāja no valsts darba pēc tam, kad sultāns Abdulhamids II atteicās viņu iecelt par sūtni Londonā. Atgriezās politikā tikai divas desmitgades vēlāk, 1908. gadā kā Osmaņu parlamenta augšpalātas (Âyân Meclisi) loceklis.
Parastais vilnītis
Parastais vilnītis, arī meža vilnītis (Lactarius torminosus) ir Latvijā bieža vidēji liela pienaiņu ģints sēne un ģints tipiskā suga, kuras augļķermeņi pēc novārīšanas ir ēdami. Tomēr parastie vilnīši pieder pie tām sēņu sugām, ar kurām Latvijā cilvēki saindējas visbiežāk, jo svaigā veidā bez novārīšanas tie ir neletāli indīgi un var izraisīt pārejošus, bet nopietnus veselības traucējumus.
Taksonomija
Pirmais sugu aprakstīja vācu dabaszinātnieks Jakobs Kristians Šefers, 1774. gadā to ievietojot Agaricus ģintī (kura tad iekļāva visas lapiņu sēnes) kā Agaricus torminosus. Viņa dotais epitets torminosus nozīmē "izraisīt vēdergraizes", atsaucoties uz gremošanas trakta problēmām, kas bieži rodas ar nevārītas sēnes apēšanu.
Kladu sistēma
2008. gada iedalījumā pienaines pēc ģenētiskās izcelsmes tika sadalītas 3 apakšģintīs — Piperites (ieskaitot vilnīšus), Russularia un Plinthogalus, kas savukārt tika sadalītas sekcijās un apakšsekcijās. Parastais vilnītis ietilpināts sekcijā Piperites un apakšsekcijā Piperites, kurās tas ir tipiskā suga.
Varietātes
Ziemeļamerikā (daudzviet) un Eiropā (tikai Šveicē) konstatēta varietāte Lactarius torminosus var. nordmanensis, kuras piensula lēni maina krāsu no baltas uz viegli dzeltenu. Tas neatbilst sekcijai Piperites, kurā iekļautas sugas, kuru piensula gaisā nekrāsojas dzeltena, taču viedokļi par šīs varietātes atzīšanu vai neatzīšanu par patstāvīgu sugu joprojām ir atšķirīgi. Atklāšanas 1960. gadā to nosauca par pastāvīgu sugu, 1979. gadā tika nolemts to atzīt par varietāti.
Augšanas apstākļi
Mikorizas sēne, visbiežāk aug kopā ar pieaugušiem un veciem bērziem, atzīmēta arī ar apsēm un skujkokiem. Aug izkliedētās grupās lapu koku un jauktos mežos, gaišās vietās, bieži zālainās vai viršainās mežmalās un ceļmalās skābās augsnēs, Latvijā parasti no jūlija līdz novembrim. Sastopama Eirāzijā un Ziemeļamerikā, visvairāk mērenajā un subarktiskajā joslā. Ievesta Austrālijā un Jaunzēlandē.
Barības vērtība
Svaigā veidā indīgs (par indīguma pakāpi ir strīdi), pēc novārīšanas ar ūdens noliešanu derīgs pārtikā. Parasti lieto marinēšanai un sālīšanai. Ilgstošā gatavošanā iegūst dzeltenu krāsu. Sālīt vilnīšus daži autori iesaka kopā ar citām sēnēm labākas garšas iegūšanai.
Rietumeiropā un Amerikā tas tiek norādīts kā vāji indīgs, bet lietojams pēc vārīšanas vai vairāku diennakšu mērcēšanas, kā ēdamu to iekļāvusi savā sarakstā arī ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija. Bijušajā PSRS klasifikācijā tas atbilda 2. vērtības kategorijai kopā ar bērzu, lāču un sviesta bekām.
Pēc kulināras apstrādes vilnīšus plaši lieto pārtikā Ziemeļu un Austrumu Eiropā. Somijā parastie vilnīši pieder pie valsts noteiktajām 40 svarīgākajām sēņu sugām pārtikas rūpniecībai, Norvēģijā apceptus vilnīšus reizēm piejauc kafijai.
Kukaiņu kāpuri sēni ēd reti, bet dobo kātiņu dažas sugas, ieskaitot sēņodiņus, izmanto kā dzīvesvietu. Vilnīšus ēd vāveres.
Indīgums
Daži ārzemju avoti uzskata, ka vilnīšus pirms cepšanas pietiek blanšēt (tvaicēt) 5—10 minūtes, bet Latvijā parasti iesaka nopietnāku termisku apstrādi, lai arī vellerāns ir visai nenoturīgs pret karsēšanu. Dažreiz pat iesaka vairākkārtīgu novārīšanu, jo parastie vilnīši pieder pie trīs sēņu sugām, ar kurām Latvijā cilvēki saindējas visbiežāk, ignorēdami nepieciešamību novārīt tos pirms cepšanas.
Līdzīgās sugas
Līdzīgi šai sugai pēc formas ir bālais vilnītis un Skotijas pienaine, kuru cepurītes daudz bālākas, gandrīz baltas. Krāsojuma ziņā līdzīgākās zvīņainās pienaines cepurītei violetāks tonis un mīkstums lauzuma vietās krāsojas zaļš.