cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gābors Kirājs
Izlases karjera
Savu 100 spēli Ungārijas izlasē Kirājs aizvadīja 1—0 uzvarā pār Norvēģiju. Viņš kļuva par otro Ungārijas futbolistu, kas ir sasniedzis 100 spēļu robežu, aiz Jožefa Božika.
Kirājs bija Ungārijas izlases sastāvā 2016. gada Eiropas čempionātā, aizvadot visas četras spēles, Ungārijai izkļūstot no grupas. Šī čempionāta laika Kirājs kļuva par vecāko futbolistu Eiropas čempionātu vēsturē, astotdaļfināla spēlē pret Beļģiju esot 40 gadus un 74 dienas vecs, pārspējot Lotāra Mateusa rekordu.
Kirājs paziņoja par karjeras beigām izlasē, tomēr viņš piedalījās savā atvadu spēlē pret Zviedriju, nospēlējot pirmās 30 minūtes.
Kirājs Ungārijas izlasē ir aizvadījis 108 spēles, kas ir valsts rekords.
Treniņbikses
Kirājs ir zināms ar to, ka karjeras laikā gandrīz visas spēles ir aizvadījis garās pelēkās treniņbiksēs, nevis šortos kā lielākā daļa vārtsargu. Viņš tās izvēlējās ērtības dēļ pēc spēlēšanas uz smagiem laukumiem (māla, sasalušas zāles). Par tām Kirājs ir izteicies, ka viņš "esot vārtsargs, nevis supermodelis". Treniņbikšu pelēko krāsu viņš pamato ar to, ka sākotnēji viņš esot vilcis melnas treniņbikses, bet vienu reizi uz spēli tās netika izmazgātas un viņam esot nācies vilkt pelēkas, un tās viņam sākušas nest veiksmi.
Tomass Mičels
Tomass Džons Mičels (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu aktieris un scenārists.
Mičela pazīstamākās lomas ir Viktora Fleminga episkajā filmā "Vējiem līdzi" (1939), Džona Forda vesternā "Pasta kariete" (1939), Hovarda Hjūza vesternā The Outlaw (1943), Frenka Kapras Ziemassvētku filmā "Brīnišķā dzīve" (1946) un Freda Cinnemana vesternā High Noon (1952). Mičels bija pirmais vīriešu kārtas aktieris, kurš saņēmis trīs nozīmīgākās aktierspēles balvas: Amerikas Kinoakadēmijas balvu, Emmy balvu un Tony balvu.
Mičelu par lomām filmās The Hurricane (1937) un "Pasta kariete" (1939) nominēja Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais aktieris otrā plāna lomā", šo balvu saņemot par filmu "Pasta kariete".
Mazeleja
Mazeleja ir apdzīvota vieta Jelgavas novada Elejas pagastā. Izvietota pagasta ziemeļdaļā pie autoceļa A8 4,5 km no pagasta centra Elejas, 23 km no novada domes Jelgavā un 68 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies ap Mazelejas muižas (Elley Farm, Klein-Elley) centru. Ciemā atrodas neizmantota dzelzceļa pietura Mazeleja.
2017. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm
Turnīra formāts
Turnīra pirmajā posmā — pirmajā kārtā — visas 16 izlases sadalītas četrās grupās pa četrām izlasēm katrā. Pirmajā kārtā tiek aizvadīts viena apļa turnīrs, pēc kura ceturtdaļfinālam kvalificējas katras grupas uzvarētāja, astotdaļfinālam — katras grupas 2. un 3. vietas ieguvējas, savukārt pēdējo vietu ieņēmušās izlases beidz dalību turnīrā.
Alberts Legzdiņš
Alberts Legzdiņš (dzimis, miris ) bija ASV latviešu ģitārists, komponists un dziedātājs, muzikālās apvienības "Čikāgas piecīši" dibinātājs un vadītājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1933. gada 1. maijā Rīgā, daiļkrāsotāja ģimenē. Vecāki izšķīrās, kad viņam bija četri gadi, tēvs krita Otrajā pasaules karā. Alberts ar māti 1944. gadā devās bēgļu gaitās un 6 gadus pavadīja Eslingenes pārvietoto personu (DP) nometnē, vēlāk pārcēlās uz ASV. Dzīvoja Čikāgā, kur strādāja alumīnija rūpnīcā.
1961. gadā kopā ar Modri Avotiņu, Uldi Ievanu un Jāni Rinkušu nodibināja jauniešu grupu "Čikāgas pecīši", kas muzicēja pārveidotā kantrimūzikas stilā. Grupas pastāvēšanas laikā kopā ar Legzdiņu tās sastāvā darbojušies vairāk nekā 30 mūziķu un dziedātāju, arī viņa sieva Skaidrīte, meita Mārīte un citi ģimenes locekļi. Piedalījās trimdas latviešu dziesmu svētku rīkošanā, trenēja bērnus futbolā, viņa trenētā futbola komanda regulāri piedalījās Trīszvaigžņu spēlēs.
1989. gadā viņa vadītā grupa uzstājās Mežaparka Lielajā estrādē, kur sapulcējās ap 100 000 klausītāju, pēc tam Legzdiņš regulāri koncertēja Latvijā. Komponēja dziesmuspēli "Eslingena", izdeva autobiogrāfisko grāmatu "Čikāgas piecīšu brīnišķīgie piedzīvojumi". 2011. gadā grupa "Čikāgas piecīši" paziņoja par aktīvās muzicēšanas pārtraukšanu. Par godu grupas 50 gadu jubilejai 2011. gadā tika uzņemta dokumentālā filma "Par mani, draudziņ, nebēdā".
Miris 2017. gada 18. martā Čikāgas priekšpilsētā Lombardā. izvadīts no Čikāgas Sv. Pētera baznīcas.
Diskogrāfija
"Čikāgas piecīšu" diskogrāfijā ir vismaz 12 skaņuplates, 16 kasetes un 10 kompaktdiski.
Denjels Amartijs
Denjels Amartijs (en, dzimis ) ir Ganas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Ganas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada Amartijs pārstāv Turcijas futbola Superlīgas komandu Beşiktaş.
Iepriekš spēlējis Zviedrijas komandā Djurgårdens IF un Dānijas komandā København. Ar Dānijas komandu 2016. gadā kļuvis par Superlīgas uzvarētāju. Kopā ar Leicester City komandu uzvarējis gan Anglijas Premjerlīgā, gan ieguvis FA kausu.
Ganas futbola izlases sastāvā debitējis 2015. gadā. Piedalījies trijos Āfrikas Nāciju kausos.
Sasniegumi
Leicester City
Progress MS-13
Progress MS-13 (Прогресс МС-13; SKS apzīmējums ISS-74P) bija Krievijas automātisks Progress-MS sērijas kravas kosmosa kuģis. Paredzēts kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmosa staciju (SKS). Tas orbītā tika palaists 2019. gada 6. decembrī. Progress MS-13 darbību beidza 2020. gada 8. jūlijā.
Krava
Kopējā kravas masa starta brīdī bija 2480 kg. Īpašajās tvertnēs ietilpa degviela, skābeklis , ūdens. Hermētiskajā kravas telpā (pavisam ) atradās iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem, pārtikas preces, apģērbs, higiēnas, medicīnas preces, to skaitā skrejceliņš BD-2.
Lidojuma gaita
Progress MS-13 tika palaists 09:34:11 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1a no Baikonuras kosmodroma.
Saslēgšanās ar staciju automātiskā režīmā notika 9. decembrī 10:35:11 UTC pie Pirs moduļa, 3 diennaktis pēc starta.
18:22 UTC Progress MS-13 atvienojās no SKS. 21:31 UTC tika iedarbināts dzinējs bremzēšanas manevram. 22:05UTC kravas kuģis iegāja Zemes atmosfērā un sadega. Nesadegušās daļas iekrita Klusā okeāna dienvidu daļā.
Martīna Mažvīda Lietuvas Nacionālā bibliotēka
Martīna Mažvīda Lietuvas Nacionālā bibliotēka (lt) ir 1919. gadā dibināta nacionālā bibliotēka, kas atrodas Lietuvas galvaspilsētā Viļņā. 2019. gada sākumā krājumā bija vairāk nekā 6,4 miljoni vienību, tostarp 68 inkunābulas. Bibliotēka atrodas pilsētas centrā, Ģedimina prospektā.
Bibliotēka dibināta 1919. gadā Lietuvas tolaiku galvaspilsētā Kauņā kā Lietuvas Centrālā bibliotēka (Lietuvos Centrinis knygynas). No 1944. gada tās nosaukums bija Lietuvas PSR Centrālā valsts bibliotēka (Lietuvos TSR centrinė valstybinė biblioteka), bet no 1951. gada — Lietuvas PSR Valsts republikāniskā bibliotēka. 1963. gadā tā tika pārcelta uz Lietuvas galvaspilsētu Viļņu speciāli šim nolūkam uzbūvētā ēkā. Ēkas arhitekts ir Čuvašijā dzimušais Viktors Aņikins, kurš darbojies arī Baltkrievijā. 1988. gadā bibliotēka tika nosaukta pirmās lietuviešu grāmatas Martīna Mažvīda katehisma autora vārdā. Mūsdienu nosaukums kopš 1989. gada.
Tims Glīsons
Tims Patriks Glīsons (en; dzimis 1983. gada 29. janvārī) ir bijušais amerikāņu hokejists, aizsargs, ASV hokeja izlases dalībnieks. 2015.gadā Glīsons noslēdza spēlētāja karjeru.
Spēlētāja karjera
Pēc vairākām Ontārio hokeja līgā aizvadītām sezonām, Glīsons profesionāļa karjeru sāka 2003.—04. gada sezonā NHL kluba Losandželosas "Kings" sastāvā. 2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā Glīsons spēlēja AHL, taču tad atgriezās "Kings" sastāvā.
2006. gada septembrī tika aizmainīts uz Karolīnas "Hurricanes" vienību. Sākot ar 2010. gadu pilda kapteiņa palīga pienākumus. 2013.—14. gada sezonas gaitā tika aizmainīts uz Toronto "Maple Leafs", taču pēc sezonas beigām, kļūstot par brīvo aģentu, noslēdza jaunu līgumu ar "Hurricanes". Arī 2014.—15. gada sezonas otrajā pusē "Hurricanes" Glīsonu aizmainīja — šoreiz uz Vašingtonas "Capitals" rindām.
ASV hokeja izlases rindās izcīnījis sudraba medaļu 2010. gada olimpiskajās spēlēs.
Bratislavas pils
Bratislavas pils (sk, de, hu) ir galvenā pils Slovākijas galvaspilsētā Bratislavā. Pils ir monumentāla taisnstūra celtne ar četriem stūra torņiem, tā atrodas uz izolēta kalna Mazajos Karpatos, Donavas upes krastā, Bratislavas pilsētas vidienē. Sakarā ar tās lielumu un atrašanās vietu tā gadsimtiem ilgi ir bijusi pilsētas dominējošais elements. Bratislavas pils attēlota uz 10, 20 un 50 Slovākijas eiro centu monētām.
No pils atrašanās vietas paveras lielisks skats uz Bratislavu, saulainā laikā var redzēt daļu Austrijas un Ungārijas teritorijas. Par pili stāsta vairākas leģendas un mīti.
Pilij ir četri vārti:
Pinku ezera dabas parks
Pinku ezera dabas parks ir īpaši aizsargājama dabas teritorija Kuldīgas novada Ēdoles pagastā. Iekļauj Pinku ezeru un tā apkārtni. Aizsargājamā teritorija izveidota 2004. gadā kā dabas parks 161 ha platībā. Natura 2000 teritorija.
Pinku ezers ir viens no trijiem lobēliju–ezereņu tipa ezeriem Rietumlatvijā un viens no nedaudzajiem Latvijā, kur bagātīgi sastopama pamīšziedu daudzlape un vienzieda krastene. Dabas parka teritorijā atrodas viena no bagātākajām peldošās ričijvācelītes audzēm Latvijā. Sastopama liela biotopu daudzveidība: 5 ES nozīmes ūdeņu biotopi, 5 dabiskie meža biotopi, kā arī 6 Latvijas aizsargājamie biotopi.
Rūdolfs Markuss
Dzīves gājums
Rūdolfs Markuss piedzima Vitebskas guberņas Polockas apriņķa latviešu kolonijā Vozņesenskas pagastā Miķeļa Markusa un viņa sievas Lavīzes (dzim. Čakstes) ģimenē. Mācījās Buclera elementārskolā Iļģuciemā un Rīgas Pētera I reālskolā (1907—1914). 1914. gadā uzsāka studijas Rīgas politehniskā institūta lauksaimniecības fakultātē, bet sakarā ar Pirmā pasaules kara sākumu vairāk darbojās bēgļu apgādāšanas komitejā (1915—1916). Iestājās Krievijas Impērijas armijā, kur dienēja 5. Sibīrijas strēlnieku artilērijas brigādē un 1917. gadā piedalījās Rīgas aizstāvēšanas kaujās. Latvijas brīvības cīņu sākumā iestājās Latvijas zemessardzē, izcēlās ar bezbailīgu izlūkgājienu  kaujā pie Lielauces, kur tika ievainots. Neatkarības rotas sastāvā piedalījās Jūrmalas un Rīgas atbrīvošanā no lieliniekiem, pēc Latvijas Bruņoto spēku izveides turpināja dienestu artilērijas daļās, pēc Latgales atbrīvošanas tika atvaļināts leitnanta pakāpē. Gadu vēlāk viņam piešķīra Lāčplēša Kara ordeņa III šķiru. Tāpat viņam piešķīra jaunsaimniecību Jaunauces muižā.
Pabeidza studijas LU lauksaimniecības fakultātes mežkopības nodaļā (1921—1923), kur tika atstāts par profesora Eižena Ostvalda asistentu. 1926. gadā papildinājās Gīsenes meža institūtā, pēc tam ievēlēts par LU privātdocentu, vēlāk par docentu (1928) un vecāko docentu (1933). 1936. gada novembrī ieguva mežzinātņu doktora grādu un kļuva par LU Lauksaimniecības fakultātes profesoru. 1939. gadā Jelgavā tika ievēlēts par Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas Mežsaimniecības fakultātes dekānu. Tika apbalvots ar Viestura ordeni. Darbu Jelgavas Lauksaimniecības akadēmija turpināja līdz 1944. gadam, darbojās arī Lauksaimniecības un Profesiju kamerās. 1944. gadā devās trimdā uz Vāciju, bija pasniedzējs Meža akadēmijā Hannoverē, arī Minhenē un Ebersvaldē, vēlāk bija mežkopības profesors un Lauksaimniecības fakultātes dekāns Apvienoto Nāciju Palīdzības un rehabilitācijas pārvaldes universitātē Minhenē. 1949. gadā devās uz ASV, kur strādāja Rietumvirdžīnijas Universitātē. Vairākus gadus strādāja par plānotāju Norfolkas pilsētas valdē. No 1961. gada Grandrepidsas pilsētā Mičiganas štatā bija krievu valodas pasniedzējs Grand-Valley koledžā. Publicēja vairākas grāmatas par mežkopību, kā arī rakstus žurnālos. Palīdzēja izveidot Garezera latviešu skolu.
Mira Grandrepidsā.
Ozolmuiža (Elejas pagasts)
Ozolmuiža ir apdzīvota vieta Jelgavas novada Elejas pagastā. Izvietota pagasta rietumos Audruves kreisajā krastā 4 km no pagasta centra Elejas, 30 km no novada domes Jelgavā un 75 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Ozolmuižas pusmuižas (Ekkhof, Osel) centru.
Ādolfs Stubavs
Ādolfs Stubavs vai Adolfs Stubavs (1913—1986) bija latviešu vēsturnieks un arheologs. Vēstures zinātņu kandidāts (1965), viens no ievērojamākajiem Latvijas pilskalnu pētniekiem. Latvijas Vēstures institūta Arheoloģijas sektora vai Arheologu grupas vadītājs (1958–1970). Latvijas pilskalnu tipoloģijas veidotājs (1974).
Dzīvesgājums
Dzimis 1913. gada 1. augustā Šķibes pagastā zemnieka Jāņa Stubava ģimenē. Studēja Latvijas Universitātes Filoloģijas un filozofijas fakultātē ar specializāciju filozofijā (1941), vasarās piestrādāja par mērnieku. Pēc Otrā pasaules kara strādāja Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Materiālās kultūras institūta Pieminekļu aizsardzības grupā, kopā ar arheoloģi Emīliju Brīvkalni (1909–1984) veica 391 toreiz zināmo Latvijas pilskalnu reģistrāciju. Ar ģeologu zondes palīdzību tika noteikts kultūrslāņa biezums un pie apmēram 50 pilskalniem konstatētas seno apmetņu pēdas. Veica Kuldīgas, Tērvetes, Ķentes u.c. pilskalnu instrumentālos uzmērojumus. Piedalījās arheoloģiskajās ekspedīcijās Asotē, Mežotnē un Tērvetē Elvīras Šnores un Emīlijas Brīvkalnes vadībā.
Vadīja arheoloģiskos izrakumus Codes pagasta Čunkānu–Dreņģeru seno zemgaļu kapulaukā (1952), Turaidas mūra pilī (1953), Ķentes pilskalnā un apmetnē (1954–1958). Ā. Stubavs aizstāvēja zinātņu kandidāta disertāciju par Ķentes pilskalnu un apmetni (1965), ko publicēja atsevišķā monogrāfijā (1976). Pētīja Kokneses pili un priekšpili Daugavas hidroelektrostaciju (HES) celtniecības laikā (1961–1975), Rīgas HES celtniecības laikā vadīja izrakumus Salaspils viduslaiku pilī un Zviedru skanstē (1967–1974). Kā grāmatas "Latvijas PSR arheoloģija" līdzautors saņēma Latvijas PSR Valsts prēmiju (1974).
Vēlāk vadīja izrakumus Stupeļu pilskalnā, senpilsētā un Krīgānu ezera salas apmetnē Sēlijā (1976–1979). Kā pēdējo pētīja Kalnaziedu pilskalnu pie Aizkraukles.
Miris 1986. gada 14. februārī Ķekavā, apglabāts Rīgas I Meža kapos.
Piemiņa
2013. gada 27. un 28. septembrī Latvijas Zinātņu akadēmijas ēkā notika starptautiska konference “No apmetnēm līdz mūra pilīm: dzīvesvietas cauri laikmetiem. Arheologam Adolfam Stubavam – 100”, kurā piedalījās zinātnieki no Latvijas, Lietuvas, Polijas un Baltkrievijas un kopumā tika nolasīti 20 referāti.
Pilskalnu tipoloģija
Ā. Stubavs izveidoja Latvijas pilskalnu karti, kas kā ilustrācija tika pievienota “Latvijas PSR vēstures” 1. sējumam (1953). Viņš sadalīja Latvijas pilskalnus pēc nocietinājumu formas, aizsardzības celtņu attīstības un to stratēģiskajiem uzdevumiem piecos pamattipos:
Darbi
Autors aptuveni 70 zinātniskiem un populārzinātniskiem rakstiem.
Dzērves iela (Liepāja)
Dzērves iela ir iela Liepājā, Ezerkrasta apkaimē. Dzērves iela sākas krustojumā ar Salmu ielu, bet beidzas krustojumā ar Eduarda Tisē ielu. Ielas garums ir aptuveni 960 metri un to pilnībā sedz asfalts. Ielas apbūve sastāv no daudzdzīvokļu ēkām un savrupmājām. Caur ielu kursē 3., 4., 9. un 10. autobusu maršruts.
Semjuela Beketa tilts
Semjuela Beketa tilts (īru: Droichead Samuel Beckett) ir vanšu tilts Dublinā. Tas šķērso Dublinas galveno upi Lifiju. Tilts ir nosaukts par godu īru rakstniekam, Nobela prēmijas laureātam Semjuelam Beketam. Tilta arhitekts ir spānis Santjago Kalatrava, tiltu sākts būvēt 2007. gadā, atklāts.
Tilta augstums ir 120 metri, to balsta 31 vants. Tilta būvniecības kopējās izmaksas bija 60 miljoni eiro. Nākotnē plānots pār tiltu izveidot tramvaja līniju.
Tilta izteiktā arka ir Īrijas politiskais simbols.
Sojuz MS-11
Sojuz MS-11 (ru) bija Krievijas kosmosa kuģis apkalpes nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Tas orbītā tika palaists 2018. gada 3. decembrī; uz zemes atgriezās 2019. gada jūnijā.
Sākotnēji Sojuz MS-11 palaišana bija plānota 2018. gada 20. decembrī. Pēc Sojuz MS-10 avārijas 11. oktobrī kosmosa kuģa startu pārcēla uz 3. decembrī, lai apkalpe ierastos pirms Sojuz MS-09 atgriešanās uz zemes.
Apkalpe
Kuģa Sojuz MS-11 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Dublējošā apkalpe:
Lidojuma gaita
Sojuz MS-11 tika palaists 11:31:52 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas.
Kosmosa kuģis ar staciju saslēdzās 3. decembrī 17:33 UTC (sešas stundas pēc starta) pie Poisk moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās notika automātiskā režīmā.
Loherns
Loherns (en, ga) ir divu ezeru (Augšloherna un Lejasloherna) sistēma Ziemeļīrijas rietumos. Caur ezeriem tek Ernas upe. Starp abiem ezeriem atrodas Enniskillenas pilsēta. Lejasloherns ir ievērojami lielāks un dziļāks. Lohernā ir vairāk nekā 150 salu, daudz līču. Augšloherns ar Šenonas–Ernas kanālu savienots ar Šenonas upi.
Sojuz MS-11
Lidojuma gaita
No stacijas Sojuz MS-11 atvienojās 23:25:30 UTC. Pēc bremzēšanas manevra beigām parādījās signāls, ka nedarbojas viens no orientācijas dzinēju kolektoriem. Automātiskā sistēma pārslēdzās uz rezerves kolektoru, un nolaišanās notika bez problēmām. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 25. jūnijā 02:47:50 UTC, 148 km uz dienvidaustrumiem no Žezkazghanas, Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 203 dienas 15 stundas 15 minūtes 58 sekundes.
Rūtainā fritilārija
Rūtainā fritilārija (la) ir augu suga liliju dzimtā. Tās dabiskais izplatības areāls ir Eirāzijā (no Eiropas līdz Rietumu Sibīrijai), galvenokārt aug mērenajā joslā. Augs ir plaši kultivēts visā Eiropā. Latvijā sastopams ļoti reti — auglīgās upju palieņu pļavās Zemgales līdzenumā. Suga ir ierakstīta Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā.
Apraksts
Rūtainā fritilārija ir sīpolu ģeofīts — daudzgadīgs augs. Tas ir 15—40 cm garš, ar stāvu stublāju, kas ziedu laikā augšdaļā nedaudz noliecas. Lapas ir zilganzaļas, 7—15 cm garas, 0,3—1 platas lineāras vai lancetiskas, novietotas pamīšus uz stublāja. Ziedi ir nokareni, lieli, pa vienam vai diviem stublāja galotnē. Apziednis ir sarkanbrūns, ar tumšākām dzīslām, kas veido rūtojumu. Apziednis ir brīvs, tam nobirstot stublājs iztaisnojas un veidojas līdz 3 cm gara trīscirkņu pogaļa, kas atveras vārsnēm uzplīstot. Sēklas ir plakanas. Vasaras otrajā pusē vasa (auga virszemes daļa) nonīkst, un suga nav identificējama. Zied maijā.
Peters Sagans
Karjera
Saganam bija veiksmīga jauniešu kalnu riteņbraukšanas karjera — viņš uzvarēja 2008. gada Pasaules čempionātā junioriem, bet vēlāk pievērsās šosejas riteņbraukšanai. Jau agri ticis uzskatīts par vienu no riteņbraukšanas daudzsološākajiem talantiem, gūstot uzvaras augstākās kategorijas sacensībās jau agrā vecumā.
Liquigas-Doimo
Sagans uzvarējis divos Parīze—Nica posmos, vienā Tour de Romandie posmā, divos Tour de Pologne posmos un kopvērtējumā, trīspadsmit Tour of California posmos (sacensību rekords) un kopvērtējumā, vienpadsmit Tour de Suisse posmos, četros Vuelta a España posmos, kā arī trijos Giro di Sardegna posmos un kopvērtējumā.
2012. gada Tour de France P. Sagans guva uzvaras trijos posmos, uzvarot arī punktu ieskaitē. 2013. gada Tour de France viņš šo panākumu atkārtoja, bet uzvarēt izdevās tikai vienā posmā. 2014. gada Tour de France Saganam atkal izdevās pārliecinoši uzvarēt punktu ieskaitē, lai gan viņš neuzvarēja nevienā no posmiem.
Tinkoff-Saxo
2015. gada Tour de France Saganam vēl vienu reizi izdevās pārliecinoši uzvarēt punktu ieskaitē, atkal neuzvarot nevienā no posmiem.
2015. gadā Sagans uzvarēja Tour of California sacensību kopvērtējumā. 27. septembrī Sagans uzvarēja Pasaules čempionāta grupas braucienā Ričmondā, ASV. Viņš veica izrāvienu 23. ielā, kas bija īss bruģēts kāpums nedaudz vairāk kā divus kilometrus no finiša un izcīnīja solo uzvaru.
2016. gadā viņš pirmo uzvaru pasaules čempiona kreklā izcīnīja Gente—Vevelgema sacensībās. Līdz ar šo uzvaru viņš kļuva par pasaules ranga pirmo numuru. Sagana panākumi turpinājās ar pirmo uzvaru klasiku "pieminekļos" — Flandrijas tūrē. Sagans atrāvās no pēdējā pretinieka Sepa Vanmarkes Paterberga kāpumā un pēdējos 14 kilometrus veica vienatnē, neļaujot sevi panākt Fabiana Kančellāras un Vanmarkes duetam. Tūres noslēgumā Saganam izdevās piekto gadu pēc kārtas uzvarēt arī punktu ieskaites kopvērtējumā.
2016. gada sezonas laikā Sagana aģents vienojās par jaunu līgumu ar . Saskaņā ar Tinkoff komandas īpašnieka Oļega Tinkova teikto, Sagans jaunajā komandā pelnīs 6 miljonus eiro gadā.
16. oktobrī Sagans otro gadu pēc kārtas uzvarēja Pasaules čempionātā grupas braucienā Dohā, Katarā. Uzvaru viņš izcīnīja, sprintā pārspējot 24 citus atrāviena braucējus.
Bora—Hansgrohe
2017. gada septembrī Sagans uzvarēja Grand Prix Cycliste de Québec sacensībās. 24. septembrī trešo reizi pēc kārtas kļuva par Pasaules čempionu grupas braucienā, uzvarot sprinta finišā Bergenā notiekošajā 2017. gada Pasaules čempionātā.
2018. gada pavasarī uzvarēja Gente—Vevelgema un Parīze—Rubē sacensībās. 2018. gada Tour de France Sagans uzvarēja trijos posmos un sesto reizi punktu ieskaitē.
2019. gada Tour de France jau septīto reizi uzvarēja punktu ieskaitē, uzstādot jaunu rekordu. Sagans uzvarēja arī sacensību 5. posmā.
2021. gada februārī Sagans inficējās ar COVID-19.
2021. gada Giro d'Italia Sagans pirmoreiz uzvarēja punktu ieskaites kopvērtējumā.
Team TotalEnergies
2022. gada janvārī Sagans atkārtoti inficējās ar COVID-19.
2023. gada janvārī paziņoja, ka sezonas baigās plāno beigt pilnvērtīgu šosejas riteņbraucēja karjeru un koncentrēties startam kalnu riteņbraukšanā 2024. gada olimpiskajās spēlēs.
Personīgā dzīve
Petera vecākais brālis Jurajs arī ir profesionāls riteņbraucējs, pārstāvējis tās pašas komandas — ', ', ' un ', pievienojoties brālim katru reizi, kad Peters ir mainījis komandu.
2015. gada novembrī Dolni Kubīnā Sagans apprecēja savu draudzeni Katarinu Smolkovu. 2017. gada 25. oktobrī piedzima viņu pirmais bērns, Marlons. 2018. gada 18. jūlijā Peters paziņoja par pāra šķiršanos.
Sagans ir praktizējošs katolis un 2018. gada janvārī Vatikānā tikās ar pāvestu Francisku.
Ummagumma
Ummagumma ir ceturtais angļu rokgrupas Pink Floyd albums. Albums izdots dubultalbuma formātā — pirmā plate satur vecāku ierakstu koncertversijas, bet otrā katra dalībnieka solokompozīcijas.
Par albuma nosaukumu izvēlēta Kembridžas slenga vārds, ar ko parasti apzīmē seksu, taču vairāki grupas dalībnieki to nolieguši un apgalvojuši, ka vārds ir pilnīgi izdomāts.
Albuma vāks ir otrais (trešais, ja skaita nelielo fotogrāfiju uz A Saucerful of Secrets vāka) un pēdējais, uz kura redzams ir grupas attēls.
Drīz pēc albuma iznākšanas kritiķi albumu novērtēja pozitīvi, bet šobrīd tas biežāk tiek raksturots kā neveiksme.
Pēteris Martinsons
Pēteris Martinsons (dzimis, miris ) bija latviešu keramiķis, ilustrators un mākslas pedagogs. Veidoja traukus un citus objektus no dažādiem materiāliem un ilustrēja grāmatas. Piedalījās filmās "Puika" (1977), "Tumšie brieži" (2006).
Elkoņu iela (Liepāja)
Elkoņu iela ir iela Liepājā, Vecliepājas apkaimē. Elkoņu iela sākas krustojumā ar Kūrmājas prospektu un Cepļa ielu un beidzas krustojumā ar Uliha ielu. Ielas garums ir aptuveni 187 metri un to pilnībā sedz asfalts. Kustība ielā notiek vienā virzienā, no Uliha ielas un Kūrmājas prospekta pusi.
Pēteris Martinsons
Dzīvesgājums
Dzimis 1931. gadā Daugavpilī veikala pārdevēja Pētera Martinsona un viņa sievas Aleksandras, dzimušas Pīpes, trīs bērnu ģimenē. 1938. gadā sāka mācīties 2. Daugavpils pilsētas pamatskolā. Otrā pasaules kara laikā pēc Sarkanās armijas uzbrukuma Daugavpilij 1944. gada vasarā ģimene pārcēlās uz dzīvi Mazsalacā, vēlāk Alūksnē, kur 1950. gadā viņš absolvēja Alūksnes vidusskolu.
Studēja Latvijas Universitātes Inženierceltniecības fakultātes Arhitektūras nodaļā (1951—1957). Strādāja par inženieri tehnologu zinātniski pētnieciskā laboratorijā (1957—1958) un par arhitektu projektēšanas institūtā Latgiprogorstroj (1958—1962), brīvajā laikā aizrāvās ar alpīnismu. 1961. gadā kļuva par Latvijas Arhitektu savienības biedru.
1962. gadā sāka strādāt par pedagogu Rīgas Lietišķās mākslas vidusskolā (1962—1971), 1964. gadā sarīkoja savu keramikas izstādi un 1965. gadā sāka darboties Latvijas Mākslas Fonda eksperimentālās keramikas darbnīcā Ķīpsalā, piedalījās izstādēs un ieguva vairāku starptautisku izstāžu godalgas. 1968. gadā kļuva par Latvijas Mākslinieku savienības biedru un darbojās Latvijas Mākslas akadēmijas Dekoratīvi lietišķās mākslas un Rūpnieciskās mākslas nodaļās (1968—2001). P. Martinsona darbi eksponēti daudzās starptautiskajās keramikas izstādēs Latvijā, Lietuvā, Igaunijā, Itālijā, Francijā, Polijā, Vācijā un ASV. Viņa darbu personālizstādes notikušas Latvijā, Lietuvā, Igaunijā, Krievijā, Ukrainā, Somijā, ASV, Zviedrijā un Ungārijā.
Viņš veidoja scenogrāfiju vairākiem Māras Ķimeles iestudējumiem Valmieras Drāmas teātrī (1976, 1979). Kā aktieris filmējās režisora Aivara Freimaņa mākslas filmā „Puika” un Viestura Kairiša filmā „Tumšie brieži”.
Miris 2013. gadā.
Daiļrades raksturojums
Pētera Martinsona keramikas kompozīcijas darinātas no māla, klinkera, porcelāna vai akmens masas. Viņa keramikas kompozīcijām–objektiem 1970. gadu pirmajā pusē bija izteikti konstruktīvs, tehniski stabils raksturs. To formas pamatā ir ģeometriskas figūras: kubs, piramīda, lode. Savukārt 1970. gadu otrajā pusē, 1980. un 1990. gados Martinsona darinājumiem galvenokārt ir brīvi veidota plastiska forma. Viņa arhitektoniskie darbi ieguva daudzas godalgas starptautiskajās keramikas izstādēs — trīs zelta medaļas un prēmijas Faencā (Itālija), apbalvojumus Gdaņskā un Sopotā (Polija).
Patsons Daka
Patsons Daka (en, dzimis ) ir Zambijas futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Zambijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Daka pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Leicester City.
Pēc spēlēšanas vairākās Zambijas komandās, 2017. gada janvārī Daka pārcēlās uz Red Bull Salzburg rezerves komandu Liefering. 2017. gada 27. novembrī, UEFA Čempionu līgas mačā pret Genk, Daka guva vārtus, tādējādi kļūstot par pirmo Zambijas futbolistu, kurš ir guvis vārtus Čempionu līgas grupu turnīrā. Daka palīdzēja komandai izcīnīt četrus Austrijas Bundeslīgas titulus un trīs Austrijas kausus. 2020–21. gada sezonā kļuvis par līgas labāko vārtu guvēju. 2021. gada vasarā Daka pārcēlās uz Anglijas Premjerlīgas komandu Leicester City.
Upolu
<mapframe text="Savaii" width=290 height=290 zoom=9 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q274569" }
Upolu (sm) ir pēc teritorijas otra lielākā sala Samoa salu arhipelāgā un Samoa valstī Klusajā okeānā. Salā dzīvo lielākā daļa no Samoa valsts iedzīvotājiem. Salas ziemeļu krastā atrodas valsts galvaspilsēta Apia. Sala ir vulkāniskas izcelsmes, kaut arī vēstures avotos nav ziņu par kādu izvirdumu salā. 19. gadsimta beigās Robertam Luisam Stīvensonom Upolu piederēja plantācija. Šeit viņš ir miris un apglabāts.
Namecoin
Namecoin ir kriptovalūta, kas uztur .bit augšējā līmeņa domēnu, kas darbojas neatkarīgi no Piešķirto nosaukumu un numuru interneta korporācijas (ICANN). Tā ir pieminēta ICANN ziņojuma projektā kā visplašāk zināmais izkliedētas kontroles un privātuma piemērs DNS.
Cits potenciāls Namecoin pielietojums ir laikzīmogošana un notāra sistēma.
Namecoin izmanto "apvienoto rakšanu", kur "racēji" vienlaicīgi darbojas gan pie Namecoin, gan arī Bitcoin tīkla uzturēšanas.
Sesavmuiža
Sesavmuiža, agrāk arī Sesava, ir apdzīvota vieta Jelgavas novada Elejas pagastā. Izvietojusies pagasta rietumos Audruves krastā pie autoceļa P103 4 km no pagasta centra Elejas, 30 km no novada domes Jelgavā un 75 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta veidojusies ap Sesavas luterāņu baznīcu un bijušo mācītājmuižu. Baznīca un mācītājmāja ar dārzu ir valsts nozīmes aizsargājami kultūrvēstures pieminekļi.
Dmitrijs Tjomkins
Dmitrijs Zinovjevičs Tjomkins (en, ru, dzimis, miris ) bija Krievijā dzimis amerikāņu komponists, diriģents un filmu oriģinālmūzikas autors.
Savas karjeras laikā Tjomkins nominēts 22 Amerikas Kinoakadēmijas balvām, saņemot četrus Oskarus. Kategorijā "Labākā oriģinālmūzika" saņēmis trīs balvas par filmām High Noon (1952), The High and the Mighty (1954) un "Sirmgalvis un jūra" (The Old Man and the Sea, 1958), bet kategorijā "Labākā dziesma" saņēmis balvu par filmu High Noon.
Tjomkins radījis mūziku arī tādām filmām kā Mad Love (1935), Lost Horizon (1937), "To tev līdzi nepaņemt" (You Can’t Take It With You, 1938), "Misters Smits brauc uz Vašingtonu" (1939), "Tikai eņģeļiem ir spārni" (Only Angels Have Wings, 1939), "Satikt Džonu Do" (Meet John Doe, 1941), "Šaubu ēna" (1943), Duel in the Sun (1946), "Brīnišķā dzīve" (1946), "Sarkanā upe" (Red River, 1948), D.O.A. (1950), The Thing from Another World (1951), "Svešinieki vilcienā" (1951), "Es atzīstos" (I Confess, 1953), Angel Face (1953), Dial M for Murder (1954), "Draudzīgā pierunāšana" (Friedly Persuasion, 1956), Giant (1956), Gunfight at the O.K. Corral (1957), Rio Bravo (1959), The Guns of Navarone (1961) un The Fall of the Roman Empire (1964).
Džons Hjūstons
Džons Marseluss Hjūstons (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu kinorežisors, scenārists un aktieris.
Pavisam režisējis 37 pilnmetrāžas filmas, no kurām gandrīz visām viņš ir arī scenārija autors. Režisējis filmas, kas mūsdienās tiek uzskatītas par klasiku: "Maltas vanags" (1941), "Sjerramadres dārgumi" (The Treasure of the Sierra Madre, 1948), "Asfalta džungļi" (The Asphalt Jungle, 1950), "Āfrikas karaliene" (The African Queen, 1951), "Nesaderīgie" (The Misfits, 1961), Fat City (1972), "Vīrs, kurš būtu kļuvis par karali" (The Man Who Would Be King, 1975) un "Prici ģimenes gods" (Prizzi's Honor, 1985).
Kā aktieris, piedalījies arī vairākās filmās. Pazīstamākās no tām — The Cardinal (1963) un "Ķīniešu kvartāls" (1974).
15 reizes ticis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai gan kā režisors, gan kā scenārists, gan arī kā aktieris. No visām nominācijām saņēmis divas balvas — labākais režisors un labākais adaptētais scenārijs (abas par filmu "Sjerramadres dārgumi").
Piedaloties Hjūstona režisētajās filmās, gan viņa tēvs Volters, gan arī meita Andželika ir ieguvuši Kinoakadēmijas balvas
Borhi
Borhi ir vācbaltiešu dzimta, kuras priekšteči Livonijā izsekojami līdz 15. gadsimtam. Kopš 16. gadsimta pārpoļotā Borhu dzimta izplatījās arī tagadējā Lietuvā, Baltkrievijā un Polijā.
Vēsture
Livonijas Borhu dzimtas priekšteči cēlušies no Vācu ordeņa bruņiniekiem. Dzimtas leģenda vēsta, ka vēl agrāk tās priekšteči 13. gadsimtā no pārcēlušies no Sicīlijas karalistes uz Vestfāleni, no turienes izceļojuši uz Pomerānijas un Livonijas zemēm.
Bernds fon der Borhs (Bernd von der Borch) 1471. gadā bija Alūksnes komturs, bet no 1472. līdz 1483. gadam Livonijas ordeņa mestrs. 1480. gadā mestrs Bernds vadīja iebrukumu Pleskavas zemē, ieņēma Augšpili, aplenca Izborskas un Pleskavas cietokšņus, tomēr nespēja tos ieņemt. Tajā laikā viņa brālēns Simons fon der Borhs (Simon von der Borch) bija Tallinas bīskaps (1477-1492). Kopīgiem spēkiem viņi uzsāka karu pret Rīgas arhibīskapu Stefanu Grūbi. Rīgas pilsoņi kopā ar virsbīskapa karavīriem sekmīgi izturēja ilgstošu pilsētas aplenkumu, pēc kura pārgāja pretuzbrukumā un nopostīja ordenim piederošo Rīgas pili un ieņēma Daugavgrīvas cietoksni. Pirmo reizi Livonijas ordeņa vēsturē Romas pāvests Siksts IV 1483. gadā uzlika tam lāstu un atcēla ordeņa mestru Berndu fon der Borhu no amata.
Pēc Livonijas Konfederācijas sadalīšanas Borhi kalpoja Polijas-Lietuvas kopvalsts valdniekiem. Pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas un Livonijas ordeņa likvidēšanas 1583. gadā Borhu dzimta ieguva savā īpašumā Varakļānu pilsnovadu, tas dokumentos dēvēts par "Varkas zemi" (Warkland).
Jans Andrejs Borhs (1715-1780) bija Inflantijas vaivads (1775) un Ludzas trakta stārasts. Arī viņa dēls Mihaels Jans Borhs (1753-1811) bija Ludzas trakta stārasts. Kad karaļa Staņislava Poņatovska pretinieki 1771. gadā mēģināja viņu sagūstīt un piespiest atteikties no troņa, Lietuvas kājnieku gvardes kapteinis M. Borhs varonīgi viņu aizstāvēja un tika ievainots. 1776. gadā karalis M. Borhu paaugstināja par huzāru pulkvedi un uzdeva veikt diplomātisku misiju Itālijā un Maltā. Veicot diplomāta misiju Itālijā, viņš sīki izpētīja un aprakstīja Sicīlijas salas minerālus un iežus, par ko publicēja vairākus zinātniskus traktātus. 1783. gada 17. martā Mihaelam Johanam Borham uz viņa tiešajiem pēcnācējiem piešķīra Svētās Romas impērijas grāfa titulu. Grāfs Mihaels Jans fon der Borhs 1783.—1789. gadā pēc itāļu arhitekta Vinčento Mazoti projekta Varakļānos uzcēla mūra pili un pie tās ierīkoja plašu un krāšņu parku. 1790. gadā grāfs M. Borhs atteicās no sabiedriskās darbības un apmetās uz dzīvi Varakļānu muižā, kur pēdējos divdesmit dzīves gadus veltīja savu īpašumu apsaimniekošanai un rakstniecībai. Viņam piederēja zemes tagadējo Varakļānu, Galēnu, Stirnienes, Atašienes un Barkavas pagastos. Pēc tam, kad Krievijas imperators Pāvils I 1797. gadā noslēdza līgumu ar Maltas ordeni par šī ordeņa dibināšanu Krievijas Impērijā, Varakļānu muižas īpašnieks Mihaels Jans Borhs līdzdarbojās ordeņa Polijas atzara izveidē, savukārt viņa brālis Preiļu muižas īpašnieks Jozefs Heinrihs Borhs bija Maltas ordeņa komandors. 19. gadsimta sākumā grāfu Borhu dzimta sāka būvēt Preiļu muižas pili (Prely). 1817. gadā grāfs Jozefs Heinrihs Borhs (1779-1835) uzcēla Preiļu muižas kapelu, kuras pagrabstāvā ierīkoja kapenes ģimenes locekļu apbedīšanai. 1860. gados pabeidza Preiļu muižas kungu mājas (pils) ēkas celtniecību Tjūdoru neogotikas stilā.
Pēc 1920. gada agrārās reformas Borhu dzimtai atņēma tas īpašumus. 1924. gadā Preiļu pilī atvēra divgadīgu lauksaimniecības skolu, kuru 1939. gadā pārveidoja par lauksaimniecības un mājturības skolu. LPSR laikā bijušajā muižas pilī atradās dažādas iestādes, bet 1978. gadā ēkas nodega un pili vairs neatjaunoja.
Šķaunes vecajos kapos (ciema centrā) atrodas Borhu dzimtas kapakmens.
Niues futbola izlase
Niues futbola izlase ir Niues nacionālā futbola komanda, kas to pārstāv starptautiskās futbola sacensībās. To kontrolē Niues Salas Futbola asociācija. Niue nav FIFA dalībniece, un arī Okeānijas Futbola konfederācijas sastāvā, kopš 2021.gada. Niue ir spēlējusi tikai divas oficiālas spēles - abas 1983. gada Dienvidu Klusā Okeāna spēlēs: 0-19 pret Papua-Jaungvineju un 0-14 pret Taiti.
Hoenšteina-Ernstāle
Hoenšteina-Ernstāle ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Cvikavas apriņķī.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 15. gadsimtā. Attīstījās, jo apkārtnes kalnos tika atradās sudraba atradnes. Pilsēta ar mūsdienu nosaukumu radās 1898. gadā, kad apvienoja divas apdzīvotas vietas — Hoenšteinu un Ernstāli.
Ekonomika
Pilsētā atrodas saules paneļu ražošanas iekārtu kompānija Roth & Rau.
Izglītība, kultūra un sports
Pilsētā atrodas pazīstama saciķsu trase Sachsenring, kurā mēdz notikt Pasaules čempionāts šosejas motobraukšanā.
Cilvēki
Ernstāle ir rakstnieka Kārļa Maja (Karl May, 1842-1912) dzimtā pilsēta.
Nampalī Mendī
Nampalī Mendī (fr, dzimis ) ir Senegālas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Senegālas futbola izlases dalībnieks. No 2016. gada līdz 2023. gadam Mendī pārstāvēja Anglijas Premjerlīgas komandu Leicester City.
Iepriekš spēlējis Ligue 1 komandās AS Monaco un OGC Nice.
Senegālas futbola izlases sastāvā debitējis 2021. gadā. Ar izlasi uzvarējis 2021. gada Āfrikas Nāciju kausā.
Sasniegumi
Monaco
Leicester City
Senegāla
Esperanto iela
Esperanto iela ir iela Liepājā, Jaunliepājas apkaimē. Esperanto iela sākas krustojumā ar Rīgas ielu un beidzas krustojumā ar Zemnieku ielu un Loku ielu. Ielas garums ir aptuveni 270 metri un to pilnībā sedz asfalts.
Tīrgartena (parks)
Tīrgartena (de; oficiālais vācu nosaukums: Großer Tiergarten (Lielais zvēru dārzs)) ir Berlīnes populārākais iekšpilsētas parks, kas pilnībā atrodas tāda paša nosaukuma rajonā. Parks ir 210 hektārus liels un ir viens no lielākajiem Vācijas pilsētas parkiem. Lielāki ir tikai Tempelhofas parks (iepriekš Berlīnes Tempelhofas lidosta) un Minhenes Angļu parks.
16. gadsimts
Tīrgartenas pirmsākumi atrodami jau 1527. gadā. To izveidoja kā Brandenburgas kūrfirsta medību zonu un tā atradās uz rietumiem no Kolnas pilsētas mūra, kas bija Vecās Berlīnes māsas pilsēta. Tā atradās arī netālu no pilsētas pils (Stadtschloss). 1530. gadā sākās paplašināšanās; iegādājās vairākus akrus zemes un parku paplašināja ziemeļu un rietumu virzienā. Kopējā platība pārsniedza pašreizējo Tīrgartenas platību, meži bija lieliski piemēroti briežu un citu savvaļas dzīvnieku medībām. Brandenburgas kūrfirsts pavēlēja savvaļas dzīvniekus izlaist Tīrgartenā, kas no ārpuses bija norobežota, lai nepieļautu zvēru aizbēgšanu, un tas bija galvenais Brandenburgas elektoru medību lauks. Tomēr šo hobiju apgrūtināja Berlīnes pilsētas paplašināšanās, kā rezultātā medību platība saruka.
17.—18. gadsimts
Frīdriha Vilhelma I dēls un pēctecis Frīdrihs II (1712—1786) 1740. gadā atklāja parka pirmos publiskos dārzus. 1742. gadā viņš uzdeva arhitektam Georgam Venceslausam fon Knobelsdorfam nojaukt žogus, kas ieskāva teritoriju, un pārvērst parku par Lustgarten (burtiski "prieka dārzu"). Tolaik populārajā baroka stilā viņš izveidoja puķu dobes, apstādījumu apmales un ģeometriskos izkārtojumus, kā arī dzīvžogu labirintus, ūdens baseinus un dekoratīvos dīķus; viņš arī pasūtīja skulptūras, lai pievienotu parkam kultūras nozīmi. Unikāli šim laika posmam, gar daudzajiem parka celiņiem izveidoja draudžu zonas, ko sauca par "saloniem". Šos salonus no pastaigu celiņa bloķēja dzīvžogi vai koki, un tie bieži bija aprīkoti ar sēdvietām, strūklakām un vāzēm, piedāvājot viesiem vietu, kur privāti apspriest intelektuālos jautājumus. Šāda brīvība bija izplatīta Frīdriha II valdīšanas laikā; Tīrgartenā pat bija atļauts dzīvot iedzīvotājiem. Bēgļiem, hugenotiem, kuri slēpās no frančiem, bija atļauts celt teltis un pārdot atspirdzinājumus parka apmeklētājiem. 1786. gadā, karaļa nāves gadā, viņa jaunākais brālis Augusts Ferdinands pārcēlās uz Belvjū pili, kuru viņš uzcēla Tīrgartenā (bijušās savrupmājas telpās Šprē upes krastā, ko Knobelsdorfs sev uzcēla 1743. gadā). Parka iekšpusē uzcēla fazānu māju, kas vēlāk kļuva par zooloģiskā dārza pamatu, 1844. gadā dibinātajam zoodārzam, kas atrodas parka teritorijā.
19. gadsimts
18. gadsimta beigās Knobelsdorfa vēlīnā baroka veidolu gandrīz aizstāja idejas par jaunu, ainavisku dārza ideālu. Pils parku, Belvjū un Ruso salu 18. gadsimta beigās iekārtoja galma dārznieks Justs Erenreihs Sello. 1818. gadā karalis uzdeva iekārtot parku Pēterim Jozefam Lenē, jaunam vīrietim, kurš tajā laikā bija dārznieka palīgs Sansusī pilī Potsdamā. Viņa plānos bija izveidot lauku Volkspark jeb tautas parku, kas kalpotu arī kā sava veida Prūsijas nacionālais parks. Tomēr karalis Frīdrihs Vilhelms III Lenē plānu noraidīja. Par spīti svārstīgas birokrātijas pretestībai Lenē iesniedza savas koncepcijas modificētu versiju. Šo plānu pieņēma un realizēja laikā no 1833. līdz 1840. gadam. Parku veidoja pēc angļu dārzu parauga, taču Lenē saglabāja Knobelsdorfa konstrukciju un izkārtojumu iezīmes. Nosusinot mežu platības ierīkoja vairāk gājēju celiņus un ceļus. Vairākas iezīmes kļuva par raksturīgām Tīrgartenas sastāvdaļām. Plaši atvērti zālieni, kurus šķērso strauti un koku kopas, ezeri ar mazām saliņām, neskaitāmi tilti un daudzie celiņi kļuva par jaunā dārza atšķirīgām iezīmēm.
Līdz 1881. gadam Tīrgartena piederēja monarhijai un atradās karaļa un vēlāk ķeizara tiešā kontrolē. Drīz pēc tam, kad karalis Vilhelms I atcēla savas tiesības uz mežu, viņš parku pievienoja jaunajam Berlīnes rajonam, lai cilvēki varētu to izmantot. Tomēr līdz divdesmitā gadsimta vidum Tīrgartena saglabājās tādā stilā, kādā to izveidoja Lenē. Lielākās izmaiņas radās nacionālistiski noskaņotu memoriālu veidā, ko sāka būvēt 1849. gadā Eduarda Niedes un Hermaņa Geitnera vadībā. Šos pieminekļus uzskatīja par patriotisku ieguldījumu Tīrgartenas kultūrā. Siegesallee (Uzvaras avēniju) varētu uzskatīt par slavenāko papildinājumu. To izveidoja pēc imperatora Vilhelma II pavēles, un tajā bija izvietoti dažādas vēsturiskas nozīmes bijušo Prūsijas karalisko figūru pieminekļi. Prachtboulevard pievienoja 1895. gadā un tas kļuva par apgabalu, kas pazīstams kā Königsplatz, kas vēlāk kļuva par Platz der Republik. Parkā atradās pieminekļi, kas pieminēja nozīmīgas prūšu personas un aktivitātes. Dzīvnieku statujas bija atrodamas visā parkā, kopā ar akmens medniekiem, kas arī bija izvietoti parkā. Slavenā tēlnieka Frīdriha Dreika uzceltais piemineklis karalienei Luīzei, mīļotajai prūšu karalienei, atradās parkā kopā ar viņas vīra Frīdrihu Vilhelmu III pieminekli. Uzstādīti bija arī Johana Volfganga fon Gētes, Gotholda Efraima Lesinga, Teodora Fontānes, Riharda Vāgnera un Alberta Lorcinga pieminekļi. Komponistendenkmal jeb Bēthovena-Haidna-Mocarta memoriāls ir vēl viens piemērs tam, kā vācieši vēlējās cienīt un godināt vīriešus un sievietes, kas deva viņiem unikālu kultūras pienesumu.
Nacistu kontrolē
Otrais pasaules karš nodarīja ievērojamus postījumus Tīrgartenai un tās dažādajiem kultūras elementiem. Daudzi pieminekļi tika iznīcināti vai sabojāti. Daži no Berlīnes pilsoņiem pat apraka pieminekļus tuvējās Belvjū pils teritorijā, lai novērstu to iznīcināšanu. Tos atraka tikai 1993. gadā.
Pēc kara Tīrgartena kļuva par daļu no Rietumberlīnes britu okupācijas sektora. Parka teritorijā notika pēkšņas pārmaiņas; liela daļu mežainās platības izcirta un pārvērta par malku ogļu trūkuma dēļ, un tukšos cirsmas laukus pēc britu karaspēka pavēles pārvērta par pagaidu lauksaimniecības zemi. Kartupeļu un dārzeņu audzēšanai bija pieejami aptuveni 2550 zemes gabali. Šie divi faktori lika kādreiz lielajam mežam gandrīz izzust; tikai 700 koku no vairāk nekā, kas kādreiz auga parkā, izdzīvoja, ūdenstilpnes bija piesārņotas, tilti saspridzināti, pieminekļi apgāzti un smagi bojāti. Tika ierosināts aizpildīt ūdensceļus ar kara atkritumiem, taču to novērsa Berlīnes Centrālā vides plānošanas biroja vadītājs Reinholds Lingners.
2021. gada Madonas novada domes vēlēšanas
'''2021. gada Madonas novada domes vēlēšanas''' notika 2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanu laikā. Vēlēšanās Madonas novada domē tika ievelēti 19 deputāti. Vēlēšanās piedalijās 6 kandidātu saraksti, kas kopā sastāvēja no 128 kandidātiem.
Tīrgartena (parks)
Nacistu kontrolē
1945. gadā, gandrīz uzreiz pēc Berlīnes krišanas, okupācijas padomju vara uzcēla padomju kara memoriālu kritušajiem Sarkanās armijas karavīriem pašreizējās Straße des 17 Juni ziemeļu pusē. Tas atrodas mazāk nekā 2 km attālumā no Reihstāga, un beigās atradās plānotajā Lielbritānijas okupācijas sektorā. Kad 1961. gadā ap Rietumberlīni uzcēla Berlīnes mūri, piemineklis kļuva nepieejams cilvēkiem, kam to cēla, lai gan ar britu okupācijas spēku piekrišanu pie pieminekļa drīkstēja izvietot padomju goda sardzes spēkus.
2021. gada Madonas novada domes vēlēšanas
Sākotnēji Centrālā vēlēšanu komisija (CVK) bija paziņojusi par vēlēšanu atcelšanu, jo Satversmes tiesas spriedums mainīja vēlēšanu apgabala robežas, iepriekš Rēzeknes novadā iekļauto Varakļānu novadu pievienojot Madonas novadam. Tika plānots, ka vēlēšanas tiks pārceltas uz, taču Latvijas Saeima nolēma, ka Varakļānu novads paliks kā neatkarīga pašvaldība, neietekmējot Madonas novada teritorijas robežas, un Madonas novada domes vēlēšanas tomēr notika tām sākotnēji paredzētajā laikā.
Tīrgartena (parks)
Pēckara restaurācija
Berlīnes maģistrāts nolēma atjaunot Tīrgartenu. Pirmie ieteikumi nāca jau 1946./47. gados. Reinholds Lingners un Berlīnes Universitātes dārza dizaina profesors Georgs Pniovers bija pirmie, kas piedāvāja plānus, taču abus noraidīja sabiedroto spēku Berlīnes sadalīšanas laikā. Tā vietā viņi nolēma sekot Tīrgartenas direktora Villija Alverdesa plāniem, kura plāns šķita pragmatiskāks: tā vietā, lai atjaunotu parku jaunā veidā, Alverdesa plāni bija atkarīgi no esošā parka dizaina. Viņš gribēja izveidot mierīgu, plašu parku, kur var atpūsties un atgūties. Tīrgartenu no jauna apmežoja no 1949. līdz 1959. gadam. 1949. gada 17. martā lordmērs Ernsts Reiters iestādīja pirmo koku — liepu, lai norādītu uz atjaunošanas sākumu. Rietumvācija uzsāka parka atjaunošanu un sponsorēšanu, uz bijušo galvaspilsētu no visas Bundesrepublikas nogādājot aptuveni jaunu koku, pat ar lidmašīnu Berlīnes blokādes laikā. Alverdesa plānā nebija parkā jau esošās baroka stila struktūras, apgalvojot, ka stils neatbilst laikmetam. Baroka un reģionālās mākslas kombināciju likvidēja. Tā kā Tīrgartenā ir ļoti dabiska parka ainava, tā bija ļoti svarīga vieta atpūtai Rietumberlīniešiem, kurus no apkārtējiem Austrumvācijas laukiem atdalīja Berlīnes mūris.
2021. gada Madonas novada domes vēlēšanas
Vēlēšanu norise
Madonas novadā atradās 24 vēlēšanu iecirkņi. Aronas pagastā varēja nobalsot Kusas pamatskolā, Barkavas pagastā varēja nobalsot Barkavas kultūras namā, Bērzaunes pagastā varēja nobalsot Sauleskalna Tautas namā, Cesvaines pagastā varēja nobalsot Kraukļu skolā, Cesvaines pilsētā varēja nobalsot Cesvaines Kultūras namā, Dzelzavas pagastā varēja nobalsot Dzelzavas Kultūras namā, Ērgļu pagastā varēja nobalsot Ērgļu Saieta namā, Jumurdas pagastā varēja nobalsot Jumurdas pagasta pārvaldē, Kalsnavas pagastā varēja nobalsot Jāņukalna Tautas namā (nepieejams cilvēkiem ar kustību traucējumiem) un Kalsnavas Kultūras namā, Lazdonas pagastā varēja nobalsot Lazdonas pagasta pārvaldē, Liezēres pagastā varēja nobalsot Liezēres pamatskolā, Lubānas pilsētā varēja nobalsot Lubānas pilsētas klubā, Ļaudonas pagastā varēja nobalsot Ļaudonas Kultūras namā (nepieejams cilvēkiem ar kustību traucējumiem), Madonas pilsētā varēja nobalsot Madonas Kultūras namā un Madonas Sporta hallē, Mārcienas pagastā varēja nobalsot Mārcienas pagasta pārvaldē (nepieejams cilvēkiem ar kustību traucējumiem), Mētrienas pagastā varēja nobalsot Mētrienas Tautas namā, Ošupes pagastā varēja nobalsot Degumnieku Tautas namā, Praulienas pagastā varēja nobalsot Praulienas pamatskolā un Saikavas Tautas namā, Sarkaņu pagastā varēja nobalsot Sarkaņu pagasta pārvaldē, Sausnējas pagastā varēja nobalsot Ģimenes atbalsta centra "Zīļuks" zālē "Jaunozoliņi" un Vestienas pagastā varēja nobalsot Vestienas pagasta pārvaldē, bet Indrānu pagastā neatradās neviens iecirknis.
Tīrgartena (parks)
Pēc atkalapvienošanās
Tīrgartenas parks stagnēja līdz Berlīnes mūra krišanai 1989. gadā. Pēc Austrumu un Rietumberlīnes atkalapvienošanās 1990. gadā daudzas parka nomales krasi mainījās. Piemēram, ielās, kas robežojas ar parka dienvidu robežu, atkal atjaunoja nopostītās vēstniecību ēkas, kas tādas stāvēja jau gadu desmitiem. Ziemeļu pusē uzcēla jauno Vācijas kanceleju, kā arī biroju ēkas delegātu ikdienas darbam. Reihstāgu atjaunoja ar jaunu stikla kupolu, kas kļuvis par populāru tūrisma objektu. Vairākas aizaugušās teritorijas, kuras līdz šim izmantoja piknikam un futbolam, aizstāja ar klajiem laukumiem un zālieniem, kas vairoja parka prestižu. Tā kā tas ir Berlīnes pilsētas dārza memoriāls, uzņēmējdarbība Tīrgartenā ir aizliegta kopš 1991. gada.
2021. gada Madonas novada domes vēlēšanas
Vēlēšanu norise
Oficiālajā vēlēšanu dienā, sestdienā,, iecirkņi bija atvērti no pulksten 7ː00 līdz 20ː00 (LAT) , bet ikkatrā iecirknī vēlētājs varēja arī balsot iepriekš — gan ceturtdienā, , no pulksten 16ː00 līdz 20ː00 (LAT) , gan arī piektdienā, , no pulksten 11ː00 līdz 20ː00 (LAT).