cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zemes vēsture
Okeāni un kontinenti
Pirms aptuveni 750 miljoniem gadu sāka sadalīties senākais zināmais superkontinents - Rodīnija. Laika posmā pirms 600 - 540 miljoniem gadu eksistēja superkontinents Pannotija, beidzamais superkontinents bija Pangeja, kas sadalījās pirms 180 miljoniem gadu.
Ledus laikmeti
Zemei raksturīgi ir arī ledus laikmeti. Pastāv uzskats, ka spēcīgākais apledojums pastāvējis pirms 750 - 580 miljoniem gadu - šajā laikā ledus slānis klāja lielāko daļu planētas. Ledus laikmeti vairāk vai mazāk regulāri atkārtojušies ar dažādu intensitāti un ilgumu.
Pirms aptuveni 40 miljoniem gadu izveidojās ledus laikmetu cikliskums un veids, kas vislielāko intensitāti sasniedza pirms aptuveni 3 miljoniem gadu. Kopš šī laika Zemes polārajos reģionos vērojama periodiska apledojuma paplašināšanās un samazināšanās, kas atkārtojas ik pēc 40 - 100 tūkstošiem gadu. To pavada Pasaules okeāna līmeņa celšanās un krišana. Pēdējais ledus laikmets beidzās pirms 10 000 gadiem.
Dzīvības vēsture uz Zemes
Zemes veidošanās sākotnējo stadiju aktīvās ķīmiskās reakcijas jau salīdzinoši agri - pirms aptuveni 4 miljardiem gadu - izveidoja organiska sastāva molekulas, kas spēja pašas vairoties. Aptuveni pirms 3,9 - 4,1 miljardiem gadu vēl pastāvēja pēdējais universālais sencis - organisms, no kura izveidojušās visas Zemes organismu veidi un sugas - līdz ar to sākās sugu veidošanās.
Pirms 3,4 miljardiem gadu organismi apguva fotosintēzes procesu - prasmi iegūt barības vielu - glikozi no Saules gaismas, oglekļa dioksīda un ūdens. Šis process kalpoja par pamatu tālākai dzīvības attīstībai - fotosintēzes atlikuma produkts ir skābeklis, ko organismi izdala atmosfērā. Skābekļa saturs Zemes atmosfērā laika gaitā lēnām pieauga un skābekļa mijiedarbībā ar kosmisko radiāciju izveidojās ozona slānis, kas pasargā Zemes virsmu no augstākām dzīvības formām kaitīga kosmiskā starojuma.
Aptuveni pirms 2,1 - 1,6 miljardiem gadu viena veida šūnas iekļāvās citās šūnās, radot kompleksus šūnu organismus - eikariotus, kas spējīgi uzglabāt ģenētisku informāciju. Līdz ar to bija iespējams veidoties daudzšūnu organismiem - atsevišķas šūnu grupas šādā organismā specializējās noteiktu funkciju veikšanai, visas kopā nodrošinot aizvien augstāku organisma organizācijas pakāpi un vienlaikus nodrošinot organisma konkurētspēju un pielāgotību videi.
Līdz ar Zemes vēsturē spēcīgākā apledojuma beigām pirms aptuveni 535 miljoniem gadu uz Zemes sākās strauja organismu vairošanās un jaunu sugu vairošanās - "kembrija eksplozija".
Kopš šīs kembrija eksplozijas uz Zemes piecas reizes notikušas masveida sugu izmiršanas. Pēdējā izmiršana notika aptuveni pirms 65 miljoniem gadu - tā visdrīzāk saistīta ar liela meteorīta kritienu un eksploziju. Šajā katastrofā gāja bojā dinozauri un daudz citu organismu sugu, taču izdzīvoja zīdītāju sugas.
Pirms vairākiem miljoniem gadu Āfrikā izveidojās cilvēku senči, kas jau spēja staigāt stāvus. Tas atbrīvoja augšējās ekstremitātes, kuras kļuva pielāgotas darbarīku lietošanai. Cilvēku senčiem izveidojās aivien augstāk attīstīta saziņas spēja ar valodas palīdzību, attīstījās savstarpējās organizācijas spēja, kas kalpoja par priekšnoteikumu civilizācijas izveidei.
Civilizācijas attīstība pēdējās tūkstošgadēs ārkārtīgi strauji ir mainījusi Zemes virsmas ainavu, sugu sastāvu, ietekmējusi atmosfēras sastāvu un klimatu.
Autobuss
Vēsture
Pasaulē pašu pirmo autobusu uzbūvēja Ričards Trevitiks 1801. gadā, tā demonstrācija notika 24. decembrī Kembornā, Kornoulā (Anglija). Tā bija automašīna ar tvaika dzinēju, kura varēja vest 8 pasažierus.
Pirmais elektriskais autobuss 1886. gadā parādījās Londonā. Tā vidējais ātrums bija 11,2 km/h.
Pirmais autobuss ar iekšdedzes dzinēju, kas darbojās ar benzīnu, tika uzbūvēts Vācijā, 1894.—1895. gados rūpnīcā "Benz". Tā ietilpība bija 8 pasažieri un kursēja 15 km starp Vācijas pilsētām Zīgenu, Neftenu un Doicu.
Pirmais pilsētas autobuss ar iekšdedzes dzinēju sāka kursēt Londonā.
Autobusu satiksme Rīgā
Pirmās autobusu satiksmes līnijas tika atklātas 1924. gadā. Līdz 1938. gadam visas autobusu līnijas piederēja privātiem uzņēmējiem. 19 autobusu līnijās kursēja 151 autobuss, pārvadājot 29,25 miljonus pasažieru. Pašvaldības autobusu sabiedriskā transporta atklāšana notika.
Pēc Otrā pasaules kara autobusu satiksme Rīgā bija uz sabrukuma robežas, proti pēc kara 1944. gadā bija palikuši tikai 4 autobusi. 1946. gadā tika dibināts 1. Rīgas autobusu parks, kurš bija Autotransporta ministrijas pakļautībā, bet pēdējos Padomju gados — Rīgas pilsētas izpildkomitejas pakļautībā. Savas pastāvēšanas sākumā tajā bija aptuveni piecpadsmit transportlīdzekļu vienību.
Sākoties satiksmes un infrastruktūras uzlabošanai, 1960. gados tika nomainīts autoparks, no Ungārijas iepērkot Ikarus markas autobusus, kas veica pasažieru pārvadāšanu. Tika pilnveidoti un optimizēti autobusu maršruti. Padomju laikā autobusa biļete pilsētas robežās maksāja 5 kapeikas.
1996. gada septembrī eksperimenta kārtībā darbu sāka konduktori. Vēlāk uzņēmumi nolēma konduktorus nodarbināt praktiski visu maršrutu autobusos, izņemot komercekspreša autobusos, kuros konduktora darbu veica autobusa vadītājs. 1997. gadā tika atklāts pirmais komercekspreša maršruts, kas nepieturēja atsevišķās maršruta pieturvietās, tādējādi par nedaudz augstāku biļetes cenu, pasažieriem bija iespēja nokļūt galamērķī ātrāk. <!--
Autobusu ražotāji
Vācija
Grieķija
Zviedrija
Beļģija
Nīderlande
Spānija
Īrija
Francija
Ungārija
Polija
Ukraina
Čehija
Turcija
Japāna
Ķīna
Dienvidkoreja
Malaizija
Brazīlija
ASV
Kanāda
Kuba -->
Rakte
Raktes pils vieta
Raktes pils vietu Augusts Bīlenšteins pirmais 1892. gadā identificēja ar 6–7 m augsto Raktuves kapu kalnu, kas atrodas Svētes upes krastā Žagares pilsētā. Pilskalnam ir 30x70 m plakums ar saskatāmām vaļņa un aizsarggrāvja paliekām. Netālu no Raktuves kalna Žagarē atrodas arī Žvelgaiču pilskalns ar 13.—14.gs. kultūras slāni (Tautavičius, 1975).
Brazīlija
Brazīlija (pt), oficiāli Brazīlijas Federatīvā Republika (República Federativa do Brasil), ir valsts Dienvidamerikā, kas aizņem 47% no kontinenta. Tā ir lielākā valsts Latīņamerikā un piektā lielākā pasaulē. Arī pēc iedzīvotāju skaita tā ir piektā lielākā valsts. Ziemeļaustrumos, austrumos un dienvidaustrumos valsti apskalo Atlantijas okeāns. Ziemeļos tā robežojas ar Francijas aizjūras departamentu Franču Gviānu, Surinamu, Gajanu un Venecuēlu, ziemeļrietumos robežojas ar Kolumbiju, rietumos — ar Bolīviju un Peru, dienvidrietumos — ar Paragvaju un Argentīnu, bet dienvidos — ar Urugvaju.
Elektroniskā mūzika
Elektroniskā mūzika ir plašs apzīmējums mūzikai, kura galvenokārt tiek veidota elektroniskā ceļā, izmantojot datorus, sintezatorus un citus instrumentus.
Brazīlija
No 1500. līdz 1822. gadam Brazīlija bija Portugāles kolonija, tā ir vienīgā valsts Dienvidamerikā, kuras oficiālā valoda ir portugāļu valoda. Pēc neatkarības iegūšanas 1822. gadā tā tika pasludināta par Brazīlijas impēriju, bet 1889. gadā tā kļuva par republiku. Pašlaik Brazīlija ir federāla republika, kas sastāv no 26 štatiem un viena federālā apgabala. Tā ir Apvienoto Nāciju dibinātājvalsts.
Brazīlijai ir desmitais lielākais iekšzemes kopprodukts pasaulē un lielākais Latīņamerikā. Brazīlijai ir arī liela ietekme uz pasaules saimniecību. Pēc dzīves kvalitātes Brazīlija ir 39. vietā pasaulē. Brazīlijā mīt un aug aptuveni 15—20% no visām dzīvnieku un augu sugām, kas galvenokārt ir izskaidrojams ar Amazones lietus mežu atrašanos valstī, kura platība ir aptuveni 3,6 miljoni km2.
Etimoloģija
Valsts nosaukuma "Brazīlija" izcelsme ir neskaidra. Viena no versijām apgalvo, ka portugāļi to nosauca pēc mežos augošā brazas koka nosaukuma, no kura pirmie kolonisti ieguva sarkano krāsu.
Vēsture
Ir atrasti pierādījumi, kas liecina, ka, iespējams, cilvēki Brazīlijas teritorijā dzīvoja jau pirms 30 000 gadiem, bet droši atrasto liecību, piemēram, alu zīmējumi, vecums ir datēts ar vismaz 11 000 gadiem. Vēl pirms eiropieši atklāja Dienvidameriku, tā jau bija sadalīta starp Kastīlijas karalisti un Portugāli. Saskaņā ar Tordesiljasas līgumu, kas tika parakstīts 1494. gadā, Portugāle pretendēja uz zemēm, kas atradās uz austrumiem no 50. meridiāna.
1500. gadā Pedru Alvariša Kabrala vadītā Portugāles ekspedīcija bija pirmie eiropieši, kas sasniedza Brazīlijas piekrasti. Portugāļi bija pirmie kolonisti, kas ieradās Brazīlijā un dibināja tur apmetnes. Portugāļi ziņoja, ka šeit dzīvoja aptuveni 7 miljoni Amerikas pamatiedzīvotāju. Vietējās ciltis, ar kurām sastapās portugāļi, bija klejotāji ar ierobežotām lauksaimniecības darbībām un pagaidu dzīves vietām. Ciemos bieži vien mājoja ap 5000 iedzīvotājiem. Vietējo iedzīvotāju kultūras dzīve bija augsti attīstīta, lai gan bieži vien starp ciltīm notika kari un pat tika piekopts kanibālisms. Nelielais atrasto liecību skaits par Brazīlijas indiāņu ciltīm maz spēj pastāstīt par to ikdienas dzīvi, atšķirībā no Andu kalnos dzīvojošajām ciltīm. Mūsdienās Brazīlijā dzīvo aptuveni 200 tūkstoši indiāņu, no kuriem lielākā daļa ir apmetušies džungļos. Ļoti daudz iezemiešu izmira eiropiešu atvesto slimību, piemēram, baku, dēļ.
Elektroniskā mūzika
Elektroniskā mūzika kopš tās pirmsākumiem tika saistīta vienīgi ar rietumu akadēmisko mūziku, bet kopš 1960. gadu beigām ar straujo mūzikas tehnoloģiju pieaugumu elektroniskā mūzika ienāca arī populārajā mūzikā. Mūsdienās elektroniskā mūzika veido ļoti plašu žanru loku, sākot no elektroakustiskās mūzikas līdz elektroniskajai deju mūzikai.
Brazīlija
Ģeogrāfija
Brazīlija atrodas Dienvidamerikā un aizņem aptuveni 47% no visas kopējās kontinenta platības. Tās platība ir 8 514 877 km². Līdz ar to Brazīlija ir Latīņamerikas lielākā valsts un piektā lielākā valsts pasaulē. Brazīlija robežojas teju vai ar visām Dienvidamerikas valstīm. Ziemeļos tā robežojas ar Franciju (Franču Gviānu), Surinamu, Gajānu un Venecuēlu, ziemeļrietumos robežojas ar Kolumbiju, rietumos — ar Peru un Bolīviju, bet dienvidos robežojas ar Paragvaju, Argentīnu un Urugvaju. Ekvadora un Čīle ir vienīgās Dienvidamerikas valstis, ar kurām Brazīlijai nav robežas. Brazīlijas krastus 7400 km garumā apskalo Atlantijas okeāns. Brazīlijai pieder vairākas nelielas Atlantijas okeāna salas — Trindadi, Martina Vasa salas, Fernandu di Noroņas sala, Rokasas atols un Sanpedru un Sanpaulu salas.
Ziemeri
Ziemeri jeb Ziemeris ir ciems Alūksnes novada Ziemeru pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 9 km attālumā no pagasta centra Māriņkalna, 18 km no novada centra Alūksnes un 199 km no Rīgas. Ziemeriem cauri iet valsts vietējās nozīmes autoceļš V386, ap kuru slejas Ziemeru ozolu aleja, valsts nozīmes aizsargājamā aleja.
Brazīlija
Ģeogrāfija
Amazone un tās aptuveni 1000 zināmās pietekas veido baseinu, kas aizņem gandrīz pusi no valsts teritorijas. Citas lielas un nozīmīgas upes ir Sanfransisku, Parnaiba, Paragvaja, Parana un Urugvaja.
Ziemeri
Ziemeri izveidojušies ap Ziemera muižas centru, kura plašais ēku ansamblis salīdzinoši labi saglabājies, savukārt kungu māja tiek palēnām atjaunota. Ārpus muižas centra lineāri gar autoceļiem izvietojusies privātmāju apbūve (gan pirmskara, gan padomju laika). Agrāk šeit atradies veikals.
Brazīlija
Ģeogrāfija
Tā kā Brazīlijas teritoriju šķērso gan ekvators, gan dienvidu tropu loks, tad tā galvenokārt atrodas tropu joslā. Vienīgi paši valsts dienvidi atrodas mērenajā joslā. Kopumā Brazīlijā valda silts un mitrs klimats, tomēr ne visur tas ir vienāds. Brazīlijas plakankalnes pilsētās, piemēram, Braziljā, klimats ir maigs, dienas vidējā temperatūra ir aptuveni 19 °C, savukārt piekrastē, piemēram, Riodežaneiro, klimats ir vēl siltāks. Viskarstākais klimats ir Brazīlijas ziemeļaustrumos, kur sausajā sezonā (novembris — maijs) gaisa temperatūra nereti pārsniedz 38 °C. Valsts teritorija saņem vidēju daudzumu nokrišņu, bet Amazones līdzenumā ir ļoti mitrs.
Ziemeri
Vēsture
Ziemera muiža (Semershof) pirmo reizi rakstos minēta 16. gadsimta vidū, kad šo agrākās Alūksnes komturejas daļu savā īpašumā ieguva A. Zimerss (Simmers), no kura vārda cēlies vietas nosaukums. Zviedru Vidzemes laikā 1631. gadā muiža nonāca K. Langenberga, vēlāk Grīpenhelma (Griepenhielm) īpašumā. Rīgas vietniecības laikā 1786. gadā klasicisma stilā uzcelta tagadējā muižās kungu māja. 1804. gadā Alūksnes draudzes novada Ziemeru muižu nopirka Johans Gotlībs fon Volfs un 1807. gadā lika uzcelt piebūvi un stalli. No 1871. gada Kaktiņos atradās Ziemera pagastskola.
Brazīlija
Administratīvais iedalījums
Brazīliju administratīvi sīkāk iedala 26 štatos un vienā federālajā distriktā, bet vēl sīkāk Brazīlija iedalās 5564 municipalitātēs. Valsti iedala arī piecos lielākos ģeogrāfiskos reģionos, kuriem nav pašiem savas pārvaldes.
Valdība
Brazīlija ir daudzpartiju federāla republika ar divām likumdevēja palātām: Federālajā senātā ir 81 loceklis, bet Deputātu palātā — 513 locekļi. Senāta locekļi tiek ievēlēti uz astoņiem gadiem, bet Deputātu palātas locekļi — uz četriem gadiem. Valsts un valdības galva ir Brazīlijas prezidents, kurš tiek ievēlēts uz četriem gadiem. Kopš Brazīlijas prezidents ir Luizs Inasiu Lula da Silva. Prezidents var vienpusēji iejaukties valsts lietās. Valdība strādā saskaņā ar 1988. gadā laboto Brazīlijas konstitūciju. Katru štatu pārvalda gubernators un likumdevēja iestāde.
Ziemeri
Vēsture
Kopš 2004. gada Ziemeru muižas pils īpašniece ir režisore Dita Balčus. No 2006. līdz 2008. gadam ēku nesekmīgi mēģināja iegādāties fon Volfu dzimta.
Vīna kausa astoņi nemirstīgie
Vīna kausa astoņi nemirstīgie (vienkāršotā ķīniešu:飲中八仙 piņjiņs: yǐnzhōng bāxīan) ir Tan dinastijas laika gudrie, kas augsti vērtēja alkoholu.
Ziemeri
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Brazīlija
Valdība
Galvenās politiskās partijas ir Brazīlijas Demokrātiskās kustības partija, Liberālās frontes partija, Demokrātiskā Strādnieku partija un Strādnieku partija.
Līdz 1960. gadam Brazīlijas galvaspilsēta bija Riodežaneiro, pēc tam tā ir Brazilja. Brazīlijas valdība šo pilsētu uzbūvēja mākslīgi, lai mudinātu cilvēkus pārcelties uz dzīvi vairāk uz valsts iekšieni.
Demogrāfija
Kopš XIX gadsimta 90. gadiem Brazīlijā trīs emigrācijas viļņos — XIX gadsimta beigās, XX gadsimta 20. gados un pēc Otrā pasaules kara  — ieceļojuši vairāki tūkstoši latviešu, kas izveidojuši savas kolonijas — no kurām pazīstamākās ir Rionova Santakatarinas štatā, Novaodesa un Vārpa Sanpaulu štatā-, gan arī apmetušies Brazīlijas ciematos un pilsētās. No lielpilsētām visvairāk latviešu apmetušies Sanpaulu, kur vairākus gadu desmitus bijusi rosīga latviešu sabiedriskā dzīve.
1920. gados Brazīlijā ieradās daudzi nabadzīgi japāņu zemnieki. Mūsdienās Brazīlijā ir izveidojusies liela japāņu diaspora.
Pēdējos 60 gados iedzīvotāju skaits valstī ir trīskāršojies. Liels skaits lauku iedzīvotāju pārceļas uz dzīvi pilsētās. Tikai neliela daļa no Brazīlijas iedzīvotājiem ir turīgi, taču miljoniem cilvēku dzīvo ārkārtīgi nabadzīgi. Lielās pilsētas ieskauj plaši graustu rajoni ("favellas"), kur cilvēki mitinās antisanitāros apstākļos un tikpat kā bez ūdens. Pēc ANO Tautas attīstības indeksa ar nevienlīdzības iekļaušanu 2017. gadā Brazīlija tomēr tika novērtēta starp augsti attīstītajām zemēm kā 78. no 151 (bez nevienlīdzības iekļaušanas — kā 79. no 186), salīdzinājumam visatpalikušākā Eiropas valsts — Moldova — ir 66. vietā. Vairums Brazīlijas lielpilsētu atrodas Atlantijas okeāna vai lielo upju krastos. Visvairāk iedzīvotāju ir koncentrējušies Brazīlijas dienvidos un dienvidaustrumos, kas ir izskaidrojams ar to, ka 19. un 20. gadsimtā imigranti Brazīlijā ieradās tieši šeit nevis ziemeļu štatos. Šeit atrodas abas lielākās Brazīlijas pilsētas Sanpaulu un Riodežaneiro.
Aptuveni 90% iedzīvotāji ir kristieši (galvenokārt Romas katoļi un protestanti), lai gan arī citas tradicionālās reliģijas ir diezgan izplatītas.
Tautsaimniecība
Nozīmīgākās ostas Atlantijas okeāna krastā ir Belena, Salvadora, Riodežaneiro, Santusa un Portualegri. Riodežaneiro ir viena no rosīgākajām ostām pasaulē, savukārt Santusa ir nozīmīga kafijas eksporta osta. Plaša klāsta eksportpreces iegūst Amazones lietus mežā. Visvairāk no turienes izved kokmateriālus un kaučuku, kā arī dažādas meža veltes, piemēram, Indijas riekstus un ārstniecības augus. Tā kā valdība ir ierobežojusi kokmateriālu iegūšanu, tad ļoti bieži to izcelsme ir bijusi nelikumīga. Nozīmīgas nozares ir arī zelta iegūšana, ekotūrisms un zvejošana. Brazīlijas ziemeļaustrumu reģionā nozīmīgā saimniecības nozare ir cukura iegūšana no cukurniedrēm. Savukārt valsts dienvidaustrumos esošās savannas ļauj iedzīvotājiem nodarboties ar lauksaimniecības produktu iegūšanu un eksportēšanu. Bez lauksaimniecības visā valstī ļoti nozīmīga saimniecības nozare ir derīgo izrakteņu iegūšana, kuru rezerves ir ļoti lielas. Tā kā klimats valstī ir ļoti atšķirīgs, tad ir iespējams audzēt arī dažādus kultūraugus. Riodežaneiro štatu var saukt par valsts rūpniecības centru. Arī Sanpaulu štatā ir attīstīta rūpniecība, bet atšķirībā no Riodežaneiro štata, šeit iedzīvotāji vairāk nodarbojas ar lauksaimniecību.
Brazīlijā attīstās tirgus ekonomika, kura balstās uz ražošanu, finanšu pakalpojumiem un tirdzniecību. Brazīlijas oficiālā valūta ir Brazīlijas reāls.
Kultūra
Brazīlijas kultūras dzīvi visvairāk ir ietekmējuši portugāļi, bet mūsdienās daudzo imigrantu dēļ to ietekmē arī citu tautu pārstāvji. Vēsturiski un joprojām Brazīlijas kultūra, īpaši, literatūra, visvairāk attīstās Brazīlijas ziemeļaustrumu reģionā.
Brazīlijā ir mazliet vairāk par 50 universitātēm.
Sports
Populārākais sporta veids Brazīlijā ir futbols. Brazīlijas futbola izlase vienmēr tiek uzskatīta par vieniem no favorītiem jebkurā futbola turnīrā. Tā ir vienīgā izlase, kura piecas reizes ir ieguvusi FIFA Pasaules kausu. Brazīlijai ir arī spēcīgas basketbola un volejbola izlases. Starp individuālajiem sporta veidiem populāri ir teniss, peldēšana, vingrošana. Brazīlija ir dzimtene vairākiem sporta veidiem, piemēram, kapueirai, pludmales futbolam un telpu futbolam.
Arīdzan autosports šajā valstī ir attīstīts. Brazīlijas Formulas 1 piloti astoņas reizes ir ieguvuši pasaules čempiona titulu: Emersons Fitipaldi divas reizes, Nelsons Pikē un Airtons Senna katrs pa trim reizēm.
Daugavgrīvas šoseja
Daugavgrīvas šoseja ir Rīgas iela Pārdaugavā. Tā atrodas Spilves, Voleru un Bolderājas apkaimēs. Kopējais ielas garums ir 6204 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām. Daugavgrīvas šoseja ir turpinājums Daugavgrīvas ielai.
Ielu savienojumi
Daugavgrīvas šoseja krustojas ar šādām ielām:
Ģirts Ķesteris
Ģirts Ķesteris (dzimis ) ir latviešu aktieris. Kopš 1994. gada viņš strādā Dailes teātrī, iepriekš uzstājies Valmieras Drāmas teātrī. Ģ. Ķesteris ir piedalījies vairākās latviešu spēlfilmās un televīzijas seriālos. No 2006. gada atveidoja Leonu LTV seriālā "Neprāta cena", bet vēlāk līdz 2017. gadam — dubultlomu (Leonu un Fēliksu) TV seriālā "UgunsGrēks". 2017.gadā spēlējis arī galveno lomu TV3 seriālā "Svešā seja".
1994. gada Spēlmaņu naktī viņš saņēma apbalvojumu kā gada aktieris par studenta Arkenholda lomu izrādē "Spoku sonāte" un titullomu izrādē "Ferdinando". 2009. gadā ieguva Harija Liepiņa balvu, kā arī 2014. gadā ieguvis arī IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Ģirts Ķesteris ir režisora Zigurda Ķestera dēls. Laulībā ar aktrisi Leonardu Ķesteri dzimis dēls Pauls. Vēlāk attiecībās ar Dailes teātra aktrisi Aiju Dzērvi piedzima meita. Vairākus gadus dzīvoja kopā ar aktrisi Kristīni Nevarausku.
Dziesma (nozīmju atdalīšana)
Dziesma var būt:
VIA StepAhead
VIA StepAhead ir VIA Technologies patentēta un VIA Technologies procesoros realizēta uzlabotā zarojumparedzes tehnoloģija, kas cenšas iepriekš paredzēt, vai procesorā notiks zarošanās un kāds būs tuprmākais zarojuma ceļš. Kad zarošanās operācija ir izpildīta, buferī tiek saglabāta šī un arī nākamā izpildītā operācija. Kad tiek izpildīta zarošanās instrukcija, procesors, izpildot programmu, paredz, ka tekošais zarojums būs līdzīgs ar divu iepriekšējo operāciju zarojumu. 90% gadījumu tā arī ir un procesors vienkārši atkārto zarojumu par jaunu, nevis veic skaitļošanas darbības, tādejādi ievērojami pieaug procesora ātrdarbība.
VIA StepAhead tehnoloģija ir realizēta VIA C7 un VIA Nano procesoros.
Jorkšīras terjers
Jorkšīras terjers jeb 'jorks' ir angļu izcelsmes suņu šķirne, kas pēc Starptautiskās kinoloģiskās federācijas klasifikācijas (SKF) pieder pie 3. grupas, 4. sekcijas ar numuru 86, bez darba spēju pārbaudes. Jorkšīras terjeru priekšteči un šķietami arī pirmie jorki tika izmantoti kā medību suņi. Šodien tie pilda vienīgi cilvēku kompanjonu lomu. Tā ir viena no šķirnēm, ko izmantoja, lai izveidotu Austrālijas zīdspalvas terjeru. Dažos avotos ir sastopama informācija, ka šis suns ir 'hipoalergēnisks' un der cilvēkiem, kas sirgst no alerģijas pret suņu spalvām. Šie apgalvojumi jāuztver ar vislielāko skepticismu. Tikai konsultējoties ar ārstu alergologu un vairākkārt apmeklējot suņu audzētavu, var noteikt, cik lielā mērā dzīvnieks ir saderīgs ar konkrētu slimnieku.
Vēsture
Tā ir samērā jauna šķirne. 19. gadsimtā Rūpnieciskās revolūcijas laikā daudzi vilnas industrijas strādnieki no Skotijas pārcēlās uz Jorkšīru. Kopā ar tiem atceļoja arī viņu suņi, kas tika krustoti ar vietējiem terjeriem. Sugas priekštečos droši vien bija arī Mančestras terjers, Maltas zīda suns, Dendija Dinmonta terjers un citi. Tajā laikā malumednieki izmantoja šos nelielos suņus trušu medībām, jo tos bija iespējams paslēpt lielā kabatā, ja tuvojās kontrole. Viņiem bija arī sava reputācija kā labiem žurku ķērājiem. 1860. gada suņu izstādē Birmingemā šie suņi tika saukti par miniatūrajiem terjeriem. 1886. gadā Starptautiskā Kinoloģiskā federācija atzina šķirni un izvēlējās tai tās pašreizējo nosaukumu. Oficiālais standarts tika izveidots 1898. gadā. Jorkšīras terjers kļuva populārs ASV un Eiropā 20. gadsimta 30. gados.
Izskats
Tas ir neliels suns ar garu apspalvojumu tēraudzilā krāsā ar zeltainiem lāsumiem uz purna, galvas, ausīm un ķepām. Balti plankumi, balts vai dzeltenbrūns punktojums uz zilā fona skaitās par brāķi. Lāsumi uz priekškājām nesniedzas augstāk par elkoņiem, bet uz pakaļkājām augstāk par apakšējās locītavas leņķi. Jorkšīras terjera siluets ir kompakts. Uz augstu saslietas nelielas galvas apmatojums ir šķirts tieši pa vidu un krīt, veidojot elegantas šķipsnas. Uz muguras tas ir sadalīts, sekojot mugurkaula līnijai un sniedzas līdz pat zemei. Uz pieres apmatojumu parasti sasien ar elastīgu saiti, lai tas nekristu acīs. Viļņains apmatojums samazina suņa vērtību izstādēs. Jorkšīras terjera purns ir neliels un smails, ar īsu apmatojumu. Pilna zobu formula. Šķērveida sakodiens: augšžokļa priekšzobiem jāpārsedz apakšžokļa priekšzobi. Degungals vienmēr melns, acu plakstiņi labi pigmentēti. acis ir nelielas, tumšas un spožas. Tās nedrīkst būt izvelbtas. Ausis ir augstu saslietas. Mugura taisna, krusti īsi un elastīgi. Pleci ir slīpi. Kājas stingras un taisnas. Pēdas ir apaļas ar īsiem, melniem nagiem. Kādreiz aste tika kupēta, bet tagad to vairs nedara. Aste ir taisna, ne pārāk gara un tiek turēta nedaudz virs muguras līnijas.
Raksturs un audzināšana
Neskatoties uz savu mazo augumu jorkam piemīt visas terjera rakstura iezīmes. Tas ir attapīgs, neatlaidīgs dzīvnieks, kuram nepieciešama patiesi spraiga fiziskā slodze. Viņš grib visur būt klāt un prot izmantot situāciju, lai panāktu savu. Lai tas izveidotos par patīkamu kompanjonu, audzināšanai jābūt konsekventai. Pret suni ir jāattiecas kā pret suni, nevis kā pret bērnu, ko pastāvīgi nēsā uz rokām un lutina. Daudzi jorki labprāt gulēs saimnieka gultā un dzīvosies pa dīvāniem. To var pieļaut tikai pie noteikuma, ka suns pēc pirmās saimnieka pavēles nokāpj uz grīdas. Jorkam ir skaļa balss un izteikta tendence uz riešanu, arī bez īpaša iemesla, kas ir jākontrolē kopš agra kucēna vecuma. Tāpat ir jāsāk radināt suns palikt vienam pašam, cik ātri vien var, sākumā izejot uz pāris minūtēm vairākas reizes dienā un progresīvi šo laiku pagarinot. Suns nav jābrīdina un nav jāmierina pirms aiziešanas, jo tas veicina dzīvnieka trauksmi. Atnākot mājās, ar suni jāsasveicinās, - ja tik tiešām to vēlas darīt, - tikai, kad viņš ir pilnīgi nomierinājies. Jorkšīras terjeram ir visumā diezgan grūti saturēt savas emocijas, tāpēc saimniekam jāseko līdzi, lai suns netraucētu apkārtējos. Jebkurā gadījumā no paša sākuma ir jāiemāca savam jorkam neapriet pa pretējo trotuāru ejošus radiniekus, kā arī nelēkt virsū garāmgājējiem lai sasveicinātos.
Pareizi socializēts Jorkšīras terjers labi satiek ar bērniem, spēlējas ar tiem, atnes bumbiņu un labprāt izpilda dažādus trikus, ja viņam tādus iemāca. Pavisam maziem bērniem arī ir jāpaskaidro, ka dzīvnieks, lai cik mazs, tas nebūt nav rotaļlieta. Šis suns parasti neļaus darīt sev pāri un prot sevi aizstāvēt ar zobiem, tāpēc labāk neatstāt bērnu un suni bez uzraudzības.
Jorkšīras terjers ir labi piemērots adžiliti disciplīnai un sasniedz labus rezultātus.
Kopšana
Ja nolemj saglabāt garu vilnu, kopšana ir darbietilpīgs un laikietilpīgs process, kas prasīs arī zināmu naudas līdzekļu ieguldīšanu. Suns ir regulāri jāķemmē un jāmazgā ar ādai piemērotu Ph šampūnu un kondicionieri. Kucēna apspalvojums ir īss, bet apmācība mierīgi uzvesties un pakļauties kopšanas rituālam jāsāk tieši tad, jo vēlāk, nepieradis pieaudzis suns var izbīties no dažādām manipulācijām, no ūdens un mēģināt aizstāvēties atņirdzis zobus. Ja grib var arī uzticēt šo darbu suņu frizierim, bet arī tad tas jādara pietiekoši agri. Apmatojuma šķipsnas virs acīm parasti sasien ar elastīgu saiti. Izstādes suņiem ikdienā apmatojumu satin uz papijotēm.
Arī izvēlē apcirpt savu jorku nav nekas peļams, ja tas ļauj saglabāt kažoku tīru un dzīvniekam justies ērti. Tas ir labāk nekā savēlies suns ar salipušu vilnu, kurā saķeras dažādi netīrumi.
Īpaša uzmanība būtu jāvelta zobu stāvoklim, jo jorkšīras terjeram ir izteikta tendence uz zobakmeņa veidošanos, kas ar laiku noved pie atkārtotām infekcijām mutes dobumā. Pie zobu tīrīšanas kucēns jāradina agrā bērnībā, citādi vēlāk viņš tam vairs nepakļausies. Tomēr ar to ne vienmēr pietiek. Ideālā gadījumā būtu jānopērk vienkāršs kiretāžas instruments, ko izmanto zobārsti, un regulāri jānoņem cietais zobu aplikums manuāli. Tas prasa zināmu roku veiklību un iemācīt sunim pakļauties procedūrai, mierīgi guļot uz sāniem. Zobakmeni var arī apmēram reizi gadā noņemt pie veterinārārsta, bet šī procedūra ir saistīta ar narkozi, kas pati par sevi jau ir riskanta.
Šis suns var kļūt izvēlīgs barības ziņā un pat atteikties ēst no sava trauka, pārtiekot no našķiem vien. Viņam ir arī izteikta nosliece uz aptaukošanos, lai gan saimniekam vienmēr tādos gadījumos šķiet, ka suns neēd gandrīz neko. Tāpēc ir būtiski nepieradināt savu jorku pie našķiem un ēdiena atliekām no galda un nebarot no rokas. Pāraudzināt viņu vēlāk būs ļoti grūti, jo viņš ir spējīgs neēst vairākas dienas to kas viņam netīk, gaidot, ka gan jau saimnieks atkal piekāpsies.
Veselība
Jorkšīras terjers parasti ir ilgdzīvotājs. Šīs šķirnes suņiem dažreiz sastop iedzimto zobu hipoplāziju, ceļa kaula luksāciju un sausās acs sindromu, uz kura fona attīstās sausais keratokonjunktivīts. No biežāk sastopamām slimībām var minēt kataraktu un alopēciju vecākiem suņiem. Agrīnā zobu izkrišana un mutes dobuma infekcijas nav retas, ja zobakmens netiek laikus noņemts. Neārstēta infekcija mutes dobumā noved pie bakterēmijas, kas savukārt izraisa aknu, nieru un sirds bojājumus.
Korrjentesas province
Korrjentesas province (, guarani: Taragüí ) ir viena no Argentīnas 23 provincēm valsts ziemeļaustrumu daļā. Robežojas ar Paragvaju ziemeļos, ar Misjonesas provinci ziemeļaustrumos, ar Brazīliju austrumos, ar Urugvaju dienvidaustrumos, ar Entreriosas provinci dienvidos, ar Santafē provinci rietumos un ar Čako provinci ziemeļrietumos. Lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Korrjentesa. Korrjentesas provinces kopējā platība ir 88 199 km², pēc 2010. gada datiem provincē dzīvo 992 595 iedzīvotāji. Tā ir sešpadsmitā lielākā province Argentīnā un sīkāk ir sadalīta divdesmit piecos departamentos.
Aleksandrs Moisiu
Aleksandrs Moisiu (Aleksander Moisiu; dzimis 1879. gada 2. aprīlī Durresā (pēc citām ziņām Triestē), miris 1935. gada 22. martā Vīnē) bija austriešu teātra un kino aktieris.
Spēlējis Otello, Romeo, Edipu, Faustu. Maksa Reinharda iecienīts aktieris. Albānijā Moisiu vārdā nosaukti divi teātri. Apglabāts Šveicē pie Lugano ezera.
Hobiti
Hobiti ir autora Dž. R. R. Tolkīna izdomātas būtnes, kas izceļas ar savu mazo augumu un miermīlīgo dabu.
Hobiti pirmo reizi ir pieminēti Dž. R. R. Tolkīna grāmatā Hobits, kuras galvenais varonis ir hobits vārdā Bilbo Baginss. Hobitiem ir atvēlēta nozīmīga loma arī šī autora visievērojamākajā sacerējumā Gredzenu pavēlnieks.
Āriene un fiziskās dotības
Saskaņā ar Dž. R. R. Tolkīna aprakstu hobiti pēc izcelsmes ir tuvāki cilvēkiem, nekā elfiem. Hobitu mierīgais dzīves ritms nodrošina viņiem ilgu mūžu, lai gan retais pārkāpj simts gadu slieksni.
Viņi ir maza auguma - vidēji 3 pēdas (1 m) gari, un nedaudz sliecas uz tuklumu. Hobitu kājām ir raksturīgs biezs vilnai līdzīgs apmatojums, kas sākas zem potītēm uz leju un sedz visu pēdas virspusi. Šis apmatojums nodrošina siltumu, tāpēc hobiti ir pieraduši vienmēr staigāt basām kājām. Viņu sejas parasti ir apaļīgas un labsirdīgas, un viņiem neaug bārda. Hobitu mati parasti ir brūni un lokaini. Viņi dod priekšroku apģērbam dzeltenos un zaļos toņos.
Hobitiem nepiemīt nekādas brīnumainas dotības, kas līdzinātos tām, kādas Tolkīna grāmatās ir piedēvētas elfiem un dažām citām būtnēm. Tomēr hobiti māk ļoti klusu staigāt un brīnišķīgi slēpties - tik labi, ka no cilvēka viedokļa šīs iemaņas līdzinās burvju mākai.
Gan Hobitā, gan Gredzenu pavēlniekā piedzīvojumu gaitā hobitu biedri vairākkārt atzīst, ka hobitos "slēpjas vairāk, kā acs spēj saskatīt". Šie vārdi galvenokārt attiecas uz negaidīto fizisko izturību un attapību, ko laiku pa laikam izrāda galvenie varoņi.
Raksturs un kultūra
Tolkīns savās grāmatās uzsver, ka hobiti ir ārkārtīgi miermīlīgi un vienkārši ļaudis. Viņiem nav Viduszemē savas karaļvalsts, nav lielu pilsētu un viņu starpā nav karotāju. Hobiti dzīvo zemē, ko viņi paši dēvē par Šīru, un ļoti reti kāds hobits interesējas, kas notiek ārpus tās.
Ietekme uz mūsdienu kultūru
Dž. R. R. Tolkīna grāmatu popularitāte ir nodrošinājusi plašu vārda "hobits" un viņu tēla atpazīstamību.
Atsaucoties uz Tolkīna radīto tipāžu, vārds "hobits" dažkārt tiek izmantots, lai apzīmētu kaut ko mazu un, bieži, nevainīgu.
Benina
Benina, oficiāli Beninas Republika (République du Bénin) ir valsts Rietumāfrikā. To dienvidos apskalo Gvinejas līcis, tā robežojas ar Togo rietumos, ar Nigēriju austrumos, bet ar Burkinafaso un ar Nigēru ziemeļos. Benina atrodas Subsahāras Āfrikas daļā. Beninas kopējā platība ir 114 763 km2 un to ietekmē tropu josla. Beninai ir samērā līdzens reljefs, izņemot ziemeļrietumu daļu uz robežas ar Togo, kurā ir izvietojusies Atakoras grēda. Benina ar 10,32 miljoniem iedzīvotāju ir astoņdesmit piektā lielākā valsts pasaulē.
Lai gan valsts pēdējo gadu laikā pieredzējusi ekonomisko attīstību un ir viena no Āfrikas lielākajām kokvilnas ražotājām, tā ir viena no nabadzīgākajām valstīm pasaulē.
Vēsture
No 17. gadsimta sākuma mūsdienu Beninas teritorijā pastāvēja Dahomejas karaliste. Tā bija plaši pazīstama ar reālistisku bronzas figūru lējumiem. Tās iedzīvotāji tirgojās ar ziloņkaulu, pipariem, palmu eļļu un vergiem, kurus tālāk pārdeva portugāļiem. Pēc vergu tirdzniecības aizliegšanas Dahomeja zaudēja savu varenību. 1892. gadā Francija pakļāva Beninu un 1899. gadā iekļāva to Franču Rietumāfrikā. 1960. gadā Benina ieguva neatkarību kā Dahomejas Republika. 1972. gadā pulkvedis Matjē Kereku veica valsts apvērsumu un kļuva par valsts prezidentu. 1975. gadā viņš par valsts ideoloģiju pasludināja marksismu-ļeņinismu un pārdēvēja valsti par Beninas Tautas Republiku. Nemieri 1989. gadā piespieda Kereku attiekties no marksisma-ļeņinisma un sarīkot brīvas vēlēšanas. 1990. gada 1. martā valsti pārdēvēja par Beninas Republiku. 1991. gada prezidenta vēlēšanās Kereku zaudēja Nikeforam Soglo. Mūsdienās Beninā valda daudzpartiju demokrātija.
Ģeogrāfija
Benina atrodas Āfrikas rietumos starp Nigēras upi un Gvinejas līci. Beninas kopējā teritorija aizņem 114 763 km², kura sastāv no 110 622 km² jeb 98,2% sauszemes un 2 000 km² jeb 1,8% ar ūdeni klātas virsmas. Tā pēc platības ir simt pirmā lielākā valsts pasaulē un viena no mazākajām valstīm Āfrikā. Augstākais punkts ir Sokbaro kalns, kas atrodas valsts ziemeļrietumu daļā un atrodas 658 metrus virs jūras līmeņa. Beninas krasta līnija gar Gvinejas līci ir 121 km gara.
Benina ir sadalīta piecos dabas reģionos. Piekrastes reģions ir zems, plašs un smilšains, kā arī šeit atrodas vairāki purvi un lagūnas. Pēc piekrastes reģiona virzienā uz ziemeļiem seko barre zeme. Nosaukums barre ir vārds, kuru franči ir ieviesuši izmantojot portugāļu vārdu barro, kas nozīmē "māls", un šeit šis iezis ir sastopams lielā daudzumā. Trešais dabas reģions ir Beninas plato, ceturtais ir Atakora kalni, bet piektais reģions atrodas valsts ziemeļos Nigēras līdzenumā, caur kuru plūst Nigēras upe.
Administratīvais iedalījums
Benina sastāv no divpadsmit departamentiem un septiņdesmit septiņām komūnām. Oficiāli Beninas galvaspilsēta ir Portonovo, bet de facto galvaspilsēta ir Kotonu, kas ir Beninas ekonomiskais centrs un lielākā pilsēta.
Politika
Biznesmenis Patrīss Talons kļuva par Beninas prezidentu, uzvarot 2016. gada vēlēšanās. Stājoties amatā, viņš apsolīja novērst terorismu valstī un veicināt nacionālo vienotību.
2007. gadā Benina tika ierindota 53. vietā pasaulē pēc preses brīvības indeksa. 2005. gadā Benina ierindojās 88. vietā pasaulē pēc korupcijas attīstības līmeņa.
Iedzīvotāji
Aptuveni 39% no Beninas iedzīvotājiem ir foni un tai radniecīgo cilšu pārstāvji. Valsts oficiālā valoda ir franču valoda, lai gan plaši izplatītas ir arī fonu un jorubu valodas.
Latvian Airplay Top nr. 1 hiti 2006
Hiti, kas bijuši Latvian Airplay Top 1. vietā 2006. gadā.
Faith No More
Faith No More ir 1979. gadā dibināta alternatīvā roka grupa, kuras mūzikā ietilpst smagā metāla, fankmūzikas, progresīvās rokmūzikas, ritmblūza un džeza elementi. Grupa pastāvēja no 1979. līdz 1998. gadam, bet Faith No More paziņoja par grupas atkalapvienošanos, lai dotos Eiropas koncertturnejā.
FK Jaunība Rīga
FK Jaunība ir Latvijas futbola klubs no Rīgas, kurš 2010. gadā debitēja LMT Virslīgā, uzvarot, pateicoties vairāk pretinieku laukumā gūtajiem vārtiem, pārspēlēs FK Daugava. Tomēr noturēties Virslīgā nespēja, ieņemot 10. vietu 2010. gada sezonā bija spiesta to atstāt.
Pirms 2011. gada sezonas sākuma, finansējuma trūkuma dēļ, FK Jaunība atteicās no dalības Pirmajā līgā.
Komandas sastāvs
Uz :
.eu
.eu ir Eiropas Savienības augstākā līmeņa domēns.
Domēns atklāts 2005. gada 7. decembrī, 2006. gada 7. februārī uzsākta reģistrācija komerciāliem nolūkiem, bet 2006. gada 7. aprīlī - uzsākta pilnvērtīga reģistrācija. Domēns ir pieejams Eiropas Savienības iedzīvotājiem un uzņēmumiem.
.eu ir trešais lielākais domēns Eiropas Savienībā pēc .de un .uk un septītais lielākais pasaulē
Ārējās saites
Toppdomän
Meka
Meka (, Makkah; ), pilns nosaukums Mekas Svētā pilsēta (, Makkah al-Mukarramah), ir pilsēta Saūda Arābijā, Mekas provinces administratīvais centrs vēsturiskajā Hedžazas novadā. Iedzīvotāju skaits 2004. g.: 1’294’167. Pilsēta atrodas Abrahāma ielejā 73 km tālāk iekšzemē no Džedas (Jeddah), 277 m virs jūras līmeņa. Attālums no Mekas līdz Sarkanai jūrai: 80 km.
Turki seldžuki
Seldžuki (arī turki seldžuki; turku valodā: selçuklular; persiešu valodā: سلجوقيان Saldžūkijān; arābu valodā: سلجوق Saldžūk vai السلاجقة al-Salādžika) bija oguzu rietumtjurku atzars no kiniku cilts. Apzīmējums cēlies no to pirmā vadoņa Seldžuka, kurš ap 955. gadu apvienoja daļu kiniku klanu, kuri dzīvoja Sirdarjas upes baseinā (ap Džendas - mūsd. Hodženda, - oāzi) un uzsācis apkaimes tautu pakļaušanu. Tā dēli un mazdēli (piem. Togrul-beks, Čagril-beks) turpināja iekarojumus, pakļaujot savai varai praktiski visu Centrālāziju un Tuvos Austrumus laikā no XI līdz XIV gs. Seldžuki izveidoja Lielo Seldžuku impēriju, kura stiepās no Anatolijas līdz Pakistānai un bija uzbrukuma mērķis pirmajam krusta karam. XII gs. šī lielvalsts sašķēlās atsevišķās valstīs, kurās valdīja Seldžukīdu dinastijas (piem. Rumas sultanātā, no kura vēlāk radās Osmaņu impērija u.c.).
Meka
Pilsēta tiek godāta kā islāma svētā vieta un mērķis to musulmaņu svētceļojumiem, kas fiziski spējīgi un var finansiāli atļauties tajā piedalīties. Musulmaņi Svēto mošeju uzskata par svētāko vietu Zemes virsū.
Nosaukums „Meka” sarunvalodā metaforiski apzīmē jebkādu īpaši nozīmīgu vietu kādai noteiktai cilvēku grupai. Vairāk par vārdu „Meka” skatīt zemāk
Vēsture
Kaaba, maza regulāra kuba formas ēka, ko mūsdienās ieskauj Svētā mošeja, islāmā tiek uzskatīta par Abrahāma (arābu valodā: Ibrahim) īpaši celto namu un kopš tā laika šis nams bijis ļoti nozīmīgs reliģisks centrs.
Neilgi pirms Muhameda laika, Meka nokļuva Banu Kuraiša pakļautībā un viņu uzskata par pēcteci Ismaila otrā dēla Kedara pēcteci. Šīs cilts pēctečus sauc par Kuraišiem, kas pārsvarā visi bija musulmaņi. Zināms, ka Meka jau vairākas paaudzes pirms islāma pravieša Muhameda bijusi tirdzniecības centrs un politeistu kulta centrs. Mekas vēsturiskie tirdzniecības apjomi mūsdienās joprojām tiek apšaubīti: vairāki vēsturnieki uzskata, ka Meka bija laba apmešanās vieta garajā tirdzniecības ceļā no dievidu Arābijas uz Romas un Bizantijas impērijām un, ka arābu un indiešu garšvielas tika transportētas arī caur Meku.
Saskaņā ar Korānu, pilsētai 570. gadā, kad arī piedzimis Muhameds, uzbruka Aksumas armija, kuru vadījis Abraha. Stāsts vēsta, ka pilsēta uzbrukumu atvairījusi ar tūkstoš putniem, kas metuši akmeņus un tad esot sekojis mēris. Muhamedu no Kuraišu cilts pilsētas izraidīja par to, ka viņš sludināja atteikties no daudzdievības un elkdievības. 630. gadā Muhameds svinīgi atgriezās pilsētā, izmeta no Kābas elku statujas un nosauca to par musulmaņu svētceļojumu mērķi.
Pēc Islāma impērijas uzplaukuma, Meka piesaistīja svētceļniekus no visām impērijas nomalēm un tajā visu laiku dzīvoja islāma pētnieki, jo viņi vēlējās savu dzīvi pavadīt Kābas tuvumā. Svētceļojumi bija skaitliski mazi, salīdzinājumā ar mūsdienām, jo tos bija grūti veikt. Ar laiku pilsēta kļuva par šauru. 18. un 19. gadsimta kartēs Meka attēlota kā maza pilsēta, apjozta ar aizsargmūri un ar dažām māla ķieģeļu celtnēm ap mošeju.
Meka nebija Islāma impērijas galvaspilsēta. Pirmā galvaspilsēta bija Medīna, kas atrodas aptuveni 400 km attālumā. Kalifāta galvaspilsētu drīz vien pārcēla uz Damasku un tad uz Bagdādi. Meka vēsturē vēlreiz tika īpaši atzīmēta, kad to savā varā pārņēma Abd-Allah ibn al-Zubayr. Viņš bija agrīno laiku musulmaņu vadonis, kas bija pret Umajādu kalīfiem. Kalīfs Jazids I 683. gadā ielenca Meku un no tā laika pilsēta politiski tika uzskatīta par vietu, kur nodarboties ar reliģisku pētniecību un ziedošanos Dievam. Ilgus gadsimtus pilsētu pārvaldīja Hašemitu Mekas šerifi, kas bija Muhameda mazdēla Hasana ibn Ali pēcteči. Šerifi palika par Mekas valdniekiem visu laiku, lai arī kāds kalifs vai musulmaņu valdnieks sevi bija pasludinājis par „Divu Svēto Mošeju Aizstāvi”. 930. g. Mekai uzbruka un to izlaupīja Ismailu musulmaņi un 1803. gadā — Vahabi musulmaņi. 1926. gadā Saūdu musulmaņi gāza Mekas šerifus un no tā laika Meka ir iekļauta Saūda Arābijā.
Mūsdienu statuss
Pēdējās desmitgadēs pilsēta ir ievērojami pieaugusi, jo arvien aktīvāk uz turieni dodas svētceļnieki ar lidmašīnām no visām pasaules malām. Tūkstošiem saūdu ierēdņi nodarbojas ar svētceļojuma uzraudzību un organizāciju: viesnīcas, restorāni un ēdnīcas, u.c. Darbiniekiem arvien vairāk tiek celtas jaunas dzīvojamās ēkas. Pilsētai izplešoties, tiek celtas jaunas autostrādes, tirdzniecības centri un debesskrāpji.
Nozīme
Musulmaņiem svētceļojums uz Meku tiek saukts par Hadžu un tas ir viens no ticības pieciem pamatakmeņiem. Lielajā svētceļojumā pēdējos gados piedalās aptuveni divi vai trīs miljoni svētceļnieku. Svētceļojums notiek Dhu al-Hijjah mēneša laikā, bet vēl vairāk svētceļnieku piedalās mazajā svētceļojumā, ko sauc par Umrah. Mazo svētceļojumu ticīgie var veikt jebkurā gada laikā.
Galvenais apskates objekts Mekā ir Kaaba. Dieva namu esot uzbūvējis pats Ābrahāms (Ibrahims) ar savu dēlu Išmaēlu (Ismails). Tagad to klāj ar zelta joslu izšūts melns pārvalks kiswah. Svētceļnieki iet pa apli ap Kābu un dažkārt cenšas pieskarties tās stūrī iemūrētajā stūrakmenī „Hajar Aswad” (Melnais Akmens). Tad svētceļnieki padzeras no Zamzama akas un musulmaņi tic, ka šīs akas ūdenim piemīt īpašas dziednieciskas īpašības. Daži svētceļnieki no Hadža atgriežas ar pudeli, kurā iepildījuši Zamzama ūdeni.
Hadža laikā svētceļnieki ceļo arī uz Minu. Tas ir ciemats, kurā Iblis (Sātans) attēlots kā akmens kolonnas, kuras simboliski nomētā ar akmeņiem. Tad viņi iet tālāk uz Arafata kalnu, un tur, kur Muhameds vadīja atvadu dievkalpojumu, notiek lūgšanas.
Mekas nozīme musulmaņiem nav aptverama. Visi musulmaņi, lai kur viņi atrastos, piecas reizes dienā lūgšanās metas ceļos ar seju virzienā pret Kaabu Mekā. Šo virzienu sauc par kiblah. Musulmaņi Svēto mošeju uzskata par svētāko vietu pasaulē.
Profesors Frinks
Profesors Džonatans Nerdelbaums Frinks, jaunākais (en) ir tēls animētajā seriālā "Simpsoni". Tēls ir nosaukts par godu seriāla scenāristam un producentam Džonam Frinkam. Tēlu ierunājis Henks Azarija.
Ārējās saites
Postacie w serialu Simpsonowie
Komiksu pārdevējs
Džefs Albertsons (en), vairāk zināms kā Komiksu pārdevējs (en), ir tēls animētajā seriālā "Simpsoni". Viņam pieder komiksu veikals "Androidu pazeme un beisbola kartītes" (en). Tēlu ierunājis Henks Azarija.
Fatoss Nano
Līdz 2005. gadam Albānijas Sociālistiskās partijas līderis. Trīs reizes bijis Albānijas premjerministrs.
1991. gadā tika nominēts premjerministra amatam, bet atkāpās masu protestu dēļ.
1993. gadā tika notiesāts par korupciju, bet 1997. gadā tika apžēlots, kad Sociālistiskā partija uzvarēja vēlēšanās, bet valsts bija pilsoņu kara priekšvakarā. Tajā pašā gadā kļuva par premjerministru, bet bija spiests atkāpties, kad tika nogalināts opozīcijas līderis Azems Hajdari.
2002. gadā trešo reizi kļuva par Albānijas premjerministru. 2005. gadā pēc Sociālistiskās partijas sakāves vēlēšanās demisionēja, kā arī atteicās no Sociālistiskās partijas vadības.
Dūmu sastāvs
Dūmu sastāvs ir pirotehnisks sastāvs, kas paredzēts dūmu iegūšanai. Dūmu sastāvus lieto kinematogrāfijā dažādu speciālu efektu radīšanai — miglas imitācijai, ugunsgrēka un citu dūmu aizstāšanai; dažādās militārās un fantastiskās ainās. Pirotehnikā dūmu sastāvus izmanto uguņošanām, ko veic dienas laikā. Dūmu sastāvus lieto arī militārām vajadzībām — dūmu aizsega radīšanai, mērķu norādīšanai un signalizācijai dienas laikā; lauksaimniecībā aizsardzībai pret salnām un citur.
Dūmu sastāvi tiek iedalīti pēc dūmu krāsas (melni, balti un krāsaini dūmi), degšanas ilguma (ilgstoši degošas dūmu sveces, ātri sadegoši "dūmu uzliesmojumi"), ķīmiskā sastāva. Vairumu dūmu sastāvu var lietot tikai āra apstākļos, bet ir tādi, kas paredzēti izmantošanai telpās (nav toksiski vai kairinoši).
Dūmu sastāvi melnu dūmu iegūšanai
Melnus dūmus iegūst, aizdedzinot kālija hlorāta (Bertolē sāls) un antracēna vai naftalīna maisījumu. Strauju melnu dūmu uzliesmojumu iegūst, daļu antracēna aizstājot ar tiourīnvielu un kvēpiem. Antracēna vietā var lietot arī fenantrēnu vai karbazolu. Ļoti strauji sadeg arī maisījums no alumīnija un magnija pulvera (labāk alumīnija un magnija sakausējuma pulvera), heksahlorbenzola un teflona pulvera.
Vienkāršs melnu dūmu sastāvs ir hloroforma vai, labāk, tetrahloroglekļa maisījums ar alumīnija pulveri (alumīnijs atņem šīm vielām hloru, veidojot alumīnija hlorīdu, pāri paliek brīvs ogleklis kvēpu veidā), tomēr šķidru maisījumu grūtāk pielietot, turklāt šo sastāvu grūti aizdedzināt.
Dūmu sastāvi baltu dūmu iegūšanai
Rūpnieciski gatavots kino vajadzībām paredzēts baltu dūmu sastāvs satur kālija hlorātu, amonija hlorīdu, brūnogļu vasku (kalnu vasku) un krītu. Iekštelpām paredzēts sastāvs vaska vietā satur kolofoniju. Ātram baltu dūmu uzliesmojumam lieto sastāvu no alumīnija un magnija sakausējuma pulvera, kālija nitrāta un iditola. Kālija nitrāta vietā var ņemt stroncija nitrātu un pievienot Bertolē sāli, tad sastāvs sadegs ar sarkanu gaismu.
Militāriem mērķiem dūmu aizsega radīšanai mēdz lietot maisījumus, kas degot iztvaicē dažādas eļļas (piemēram, lineļļu). Tādi sastāvi satur amonija nitrātu un ogli, bet degšanas palēnināšanai — amonija hlorīdu. Efektīgāki, bet kaitīgāki ir sastāvi no šķidrām vielām, kas iztvaikojot strauji piesaista gaisa mitrumu — titāna tetrahlorīda, hlorsulfonskābes vai alvas un silīcija hlorīdiem. Arī fosfors ir derīgs militārā dūmu aizsega veidošanai, jo sadegot dod lielu daudzumu fosfora oksīda, kas piesaista gaisa mitrumu, veidojot baltu miglu. Lielu daudzumu biezu, baltu dūmu no salīdzinoši neliela daudzuma maisījuma izdala pulverveida sastāvs, kas satur amonija nitrātu, ogli, eļļu un parafīnu (ANCEP). Šo pulveri ir diezgan grūti aizdedzināt, var izmantot brīnumsvecītes vai sajaukt nedaudz tā paša pulvera ar kālija nitrāta pulveri 5:1 attiecībā un pielietot to kā aizdedzinātāju. Ja pēc aizdedzināšanas maisījums deg ar liesmu un nedod dūmus, tad to var viegli nopūst. Vieglāku ANCEP aizdedzināšanu var panākt, palielinot amonija nitrāta daudzumu.
UZMANĪBU! Aizdedzinot slēgtos konteineros, ANCEP var eksplodēt, jo, pieaugot spiedienam, palielinās reakcijas ātrums!
Mūsdienās kinematogrāfijā un skatuves efektu radīšanā pirotehniskos balto dūmu sastāvus lielā mērā ir aizstājušas dūmu mašīnas.
Dūmu sastāvi pelēku dūmu iegūšanai
Militārām vajadzībām pelēkus dūmus iegūst no heksahloretāna un cinka pulvera maisījuma. Tam degot, rodas cinka hlorīda (balti dūmi) un kvēpu (melni dūmi) sajaukums.
Dūmu sastāvi krāsainu dūmu iegūšanai
Krāsainu dūmu sastāvi satur krāsvielas (parasti organiskas), kuras spēj augstā temperatūrā nesadaloties iztvaikot — piemēram, izatīnu vai rodamīnu. Labākās dūmu krāsvielas ir tādas, kas spēj sublimēties. Kā oksidētāju izmanto galvenokārt Bertolē sāli. Krāsainie dūmu sastāvi satur arī tādas vielas kā tiourīnviela un laktoze (degošas vielas reakcijas uzturēšanai). Zaļus dūmus mēdz iegūt, sajaucot dzeltenu un zilu dūmu sastāvus, bet brūnus dūmus — piejaucot vēl arī violetu dūmu sastāvu. Krāsainus dūmus izmanto tikai ārpus telpām, jo tie ir toksiski vai kancerogēni.
Militārām vajadzībām lieto maisījumu no kālija hlorāta un laktozes, kas dod baltus dūmus, bet, piejaucot lielu daudzumu piemērotas krāsvielas — krāsainus dūmus. Piemēram, sastāvs, kas satur sintētisko indigo, rada zilus dūmus.
Kumersdorfa
Kumersdorfa ir vieta netālu no Lukenvaldes, aptuveni 25 km uz dienvidiem no Berlīnes, Brandenburgas reģionā Vācijā.