cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elektrods
Elektrodu polarizācija
,
kad oksidēšanās reakcijas un reducēšanās reakcijas ātrums ir vienāds — elektronu apmaiņas ātrums caur fāžu robežvirsmu abos virzienos ir vienāds. Elektrodu kinētikas aprakstīšanai tiek izmantots strāvas blīvums j, kas ir strāvas stiprums uz laukuma mērvienību. Redoks. reakcijas ātrums ir proporcionāls strāvas blīvumam elektrodā, līdzsvara stāvoklī arī strāvu blīvumi abos virzienos ir vienādi. Kad caur elektrodu sāk plūst strāva (tiek izveidots galvaniskais elements vai tiek pievadīta strāva no ārēja avota), abi strāvas blīvumi vairs nav vienādi un elektroda reālais potenciāls E_j neatbildīs teorētiskajam potenciālam E; šo abu potenciālu starpība ir elektroda polarizācija:
jeb E_j-E=\eta,
kur E_{polariz} ir elektroda polarizācija, kuras jēdzienu izmanto, aprakstot galvaniskā elementa darbu, bet \eta ir virsspriegums, kura jēdzienu izmanto, aprakstot elektrolīzes procesu.
Verona
Verona (it, vec) ir pilsēta Itālijas ziemeļos, Veneto reģionā, Veronas provincē pie Adidžes upes. Atrodas vidēji 59 metrus virs jūras līmeņa, netālu no Gardas ezera un 412 kilometru attālumā no Itālijas galvaspilsētas Romas. Veneto reģiona otrā lielākā pilsēta un Veronas provinces administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Pilsētas kopējā platība ir 206,63 km², pēc 2008. gada datiem, pilsētā dzīvo 265 410 iedzīvotāji, bet pilsētas aglomerācijā dzīvo 714 274 iedzīvotāji.
Viens no Itālijas ziemeļu daļas nozīmīgākajiem tūrisma centriem. 2000. gadā pilsētas vēsturiskais centrs ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Divu angļu dramaturga Viljama Šekspīra lugu - "Romeo un Džuljeta" un "Divi džentlmeņi no Veronas" darbība norisinās Veronā. Tas veicinājis pilsētas atpazīstamību. Populāri tūrisma objekti pilsētā ir māja ar Džuljetas balkonu, pie kuras atrodas Džuljetas bronzas statuja, kā arī pilsētā ir vieta, kuru pieņemts uzskatīt par Džuljetas kapenēm.
Vēsture
Savulaik būdama priekšalpu gallu apmetne, 89. gadā p. m. ē. kļuva par romiešu koloniju, bet 49. gadā p. m. ē. par municipiju. Pilsētas straujo izaugsmi noteica tā atrašanās vieta ceļu krustpunktā. 403. gadā pie Veronas Stilihons pieveica vestgotus Alariha vadībā. 489. gadā pilsētu ieņēma goti, 569. gadā — langobardi, bet 774. gadā — Kārlis Lielais.
Ap 1100. gadu Verona kļuva par komūnu, kuru vadīja podesta. 13. gadsimtā par Veronas valdniekiem izvirzījās Skaligeri dzimta. No 1277. līdz 1387. gadam Veronā valdīja Kangrande I (Cangrande I della Scala), kurš izvirzījās par gibellīnu frakcijas vadoni, pakļāva Paduju, Trevizo un Vičencu. Kangrade I atbalstīja Dantes, Petrarkas un Džoto darbību. Nākamais Veronas valdnieks Mastino II ieguva savā īpašumā Brešu, Parmu un Luku. Tomēr 1337. gadā pret veroniešiem nodibinājās spēcīga koalīcija - Florence, Venēcija, Viskonti, Esti un Gonzagas. Trīs kara gadu rezultātā Veronas pārvaldē palika tikai pati Verona un Vičenca.
1387. gadā Veronu pakļāva Milāna, bet 1405. gadā tā iekļāvās Venēcijas Republikas sastāvā. No 1509. gada līdz 1517. gadam Verona bija imperatora Maksimiliāna I īpašums. 1797. gadā pilsētu ieņēma Napoleona karaspēks. Kaut arī iedzīvotāji sacēlās un padzina franču karaspēku, Napoleons likvidēja Venēcijas republiku un pēc Kampoformijas miera līguma starp Franciju un Austriju Verona iekļāvās Austrijas sastāvā. 1805. gadā pēc Presburgas miera līguma Verona nonāca Napoleona kontrolētās Itālijas karalistes sastāvā, bet pēc Napoleona sagrāves Verona atkal nokļuva Austrijas sastāvā.
1866. gadā Verona iekļāvās apvienotajā Itālijas valstī. Otrā pasaules kara laikā, kad Itālijas ziemeļos nodibinājās Salo republika, Veronā no 8. līdz 10. februārim notika prāva, kurā tiesāja fašistu politiķus, kuri bija atbalstījuši Musolīni atcelšanu no varas 1943. gada 24. jūlijā.
Apskates objekti
Ievērojamākās vēsturiskās celtnes:
Senā Roma: Viduslaiki:
Cilvēki
Veronā dzimuši:
Sudzukas trase
Sudzuka (ja) ir bijusī Formula 1 sacīkšu trase, kura atrodas Sudzukas pilsētā, Japānā. Tā ir viena no vecākajām un slavenākajām japāņu sacīkšu trasēm. Tā ir Honda koncerna īpašumā.
Pirmās Formula 1 sacīkstes Suzukā notika 1987. gadā. Tas bija trešais Japānas GP, vēl divi notika Fudži septiņdesmito gadu vidū. Tās projektētājs bija nīderlandietis Džons Hūgenholcs. Trase ir viena no nedaudzajām, kuras šķērso pašas sevi. Līdz ar to tā no augšas tā mazliet atgādina astotnieku. Tā ir viena no garākajām, kuras pēdējos gados ir bijušas F1 kalendārā - 5,8 kilometri. Sudzuka ir viena no sarežģītākajām sacīkšu trasēm pasaulē. Tā kā šeit sacīkstes vienmēr notika sezonas beigās, bieži čempionāts izšķīrās tieši šeit. Līkums 130R, kas tolaik tika salīdzināts ar "Eau Rouge" Spā trasē, nebija pa spēkam Alanam Maknišam. Viņš kvalifikācijā 2002. gadā avarēja un sacīkstē nepiedalījās. Līkums tika pārbūvēts, tomēr MotoGP sacīkstē šajā līkumā nositās Daidžiro Kato. Kopš tā laika MotoGP nav atgriezies Sudzukā.
Pēdējā sacīkste Sudzukā notika 2012. gadā.
Autoceļš P75
P75 autoceļš Jēkabpils—Lietuvas robeža (Nereta) ir Latvijas reģionālais autoceļš, kas savieno autoceļus A6 un A12 Jēkabpilī caur Viesīti un Neretu ar Lietuvas robežu Neretaslaukos. Autoceļa kopgarums ir 60,5 km, no kuriem 56 km no Jēkabpils līdz Neretai ir ar asfaltbetona segumu, bet 4 km posmā Nereta — Neretaslauki (Lietuvas robeža) ir ar grants segumu. Ceļš šķērso Jēkabpils un Aizkraukles novadus.
Vēsture
2020. gada janvārī VAS “Latvijas valsts ceļi” izsludināja pieteikšanos uz autoceļa Jēkabpils-Lietuvas robeža (Nereta) posma pārbūvi 5,751 miljonu eiro apjomā. Darbus bija plānots sākt vēlākais 2020. gada 5. maijā un pabeigt 210 dienu laikā.
ceļa posmā no Dolomīta līdz Biržiem Jēkabpils novadā uzsāka ceļa remontu, kuru laikā bija paredzēta pilna segas konstrukcijas nomaiņa, ieklājot divas jaunas asfalta kārtas, kā arī atjaunojot tiltus pār Podvāzi un Ziemeļsusēju.
Pirmā atmoda
Pirmā atmoda bija aptuveni no 1850. līdz 1880. gadiem ilgusi jaunlatviešu vadīta latviešu nacionālā kustība. Pēc tam latviešu tautā sāka izplatīties jauna sabiedriskā kustība — Jaunā strāva —, savukārt jaunlatviešu darbība, sākoties Baltijas pārkrievošanai, pierima.
Pirmsākumi
Pirmās šīs sabiedriskās kustības pazīmes parādījās jau 18. gadsimtā, kad Latvijā uzplaukumu piedzīvoja brāļu draudžu kustība (1729-1861). Viens no latviešu nacionālās kustības ierosinātājiem bija arī vācu dzejnieks un literāts Johans Gotfrīds Herders, kurš no 1764. gada līdz 1769. gadam Rīgā strādāja par mācītāju un skolotāju. Iepazīstoties ar latviešu tautas kultūru Herders palika sajūsmināts un pārsteigts par latviešu tautas dziesmu daudzveidību.
Latviešu pirmās atmodas sākums tiešā veidā saistīts ar 1848. gada pilsonisko revolūciju uzbangojumiem Eiropā, kad arī Latvijā parādās pirmās atmodas idejas. Latvijas „pirmās atmodas” galvenie ideologi bija jaunlatvieši — Krišjānis Valdemārs, Krišjānis Barons, Juris Alunāns.
Jaunlatviešu kustība
Jaunlatviešu galvenās idejas bija:
Jaunlatviešu kustība radās 19. gs. piecdesmitajos gados, kad Tērbatas universitātē mācījās aptuveni 30 latviešu. Viņu starpā bija tādi, kuri vairs nevēlējās pakļauties pārvācošanas spiedienam. Viens no viņiem bija Krišjānis Valdemārs, kurš sāka organizēt latviešu vakarus Tērbatā. Viņam pievienojās no 10 — 13 līdzīgi domājošu latviešu. Viņa galvenie līdzgaitnieki bija: Juris Alunāns un Krišjānis Barons. Latviešu vakaros pārrunāja problēmas, kas skāra ne tikai latviešu tautas toreizējo stāvokli, bet arī tās pagātni un nākotni. Šajās sanāksmēs izkristalizējās Jaunlatviešu galvenās idejas. Nosaukums Jaunlatvieši radies no Vācijā radušās literātu liberālistiskās kustības — „Junges Deutschland” kuras pamatidejas bija līdzīgas Jaunlatviešu kustībai un tāpēc vāci Jaunlatviešu kustību nosauca „Junges Lettland". Jaunlatviešiem raksturīgais tautas romantisma novirziens literatūrā ātri vien pārvērtās plaukstošā nacionālismā.
Krišjānis Valdemārs
Krišjānis Valdemārs (dzimis 1825. gada 2. decembrī Ārlavas pagastā, miris 1891. gada 7. decembrī Maskavā) dzimis zemnieku ģimenē. Pēc Lubezeres skolas beigšanas (1840) strādāja Sasmakā (tagadējā Valdemārpils) par skolotāju, pēc tam Rundālē par pagasta skrīvera palīgu, vēlāk Lielberstālē un Ēdolē par skrīveri. Beidza Liepājas ģimnāziju (1854), pēc tam studēja valststiesības un tautsaimniecību Tērbatas universitātē.
Publicētajos rakstos uzstājās pret vācu muižnieku privilēģijām un feodālo iekārtu, tādējādi objektīvi sekmējot kapitālisma attīstību Latvijā par līdzekli tam uzskatot valdības reformas. Aicinājis latviešus un igauņus pievērsties jūrniecībai un celt nacionālo pašapziņu un kultūru. Pēc universitātes beigšanas (1858), strādāja Pēterburgā par Finansu ministrijas ierēdni, vienlaikus būdams, Krievijas Ziemeļaustrumu laikraksta „St. Petersburg Zeitung” līdzstrādnieks. 1862. — 1865. gadā viņš bija „Pēterburgas avīžu ” izdevējs - sākumā cenzors un faktiski arī galvenais redaktors. 1864. gadā K. Valdemārs nodibināja pirmo latviešu jūrskolu Ainažos. No 1867. gada viņš Maskavā nodarbojās ar publicistiku; rakstīja arī krievu un vācu valodā. 1873. gadā pēc Valdemāra ierosinājuma Krievijā tika nodibināta pirmā jūrnieku biedrība. Ļoti daudz darba veicis jūrniecības popularizēšanai un tās nozīmes apzināšanai. Sastādījis pirmo Krievijas tirdzniecības flotes kuģu sarakstu, panācis vairāku praktisku, jūrnieku vajadzībām piemērotu vārdnīcu izdošanu. Krišjānis Valdemārs bija viens no latviešu nacionālās literatūras un publicistikas veidotājiem. Savācis neskaitāmas tautasdziesmas, kopā ar saviem sekotājiem (Krišjānis Barons, Fricis Brīvzemnieks) izveidojis latviešu dainu skapi.
Krišjānis Barons
Krišjānis Barons (dzimis 1835.gada 31. oktobrī Strutcelē, miris 1923. gada 8. martā Rīgā) bija folklorists, rakstnieks, publicists. 1855. gadā beidza Jelgavas ģimnāziju, 1856. — 1860. gadā studēja Tērbatas universitātē matemātiku un astronomiju, 1862. - 1865. gadā bija „Pēterburgas avīžu” līdzstrādnieks. 1880. — 1893. gadā strādāja par skolotāju Marijas sieviešu ģimnāzijā Maskavā. 1893. gadā atgriezās Rīgā, kur līdz mūža beigām kārtoja izdošanai latviešu tautas dziesmas. Darbojies darvinisma un dabaszinātņu pētīšanā. 1878. gadā stājās pie latviešu tautas dziesmu kārtošanas un būtībā turpināja Krišjāņa Valdemāra darbu. Krišjānis Barons mūža darbs folkloristikā bija akadēmiskais tautas dziesmu krājums „Latvju Dainas” (1915), ko Jānis Endzelīns nosauca par latviešu filoloģijas stūrakmeni. Barons vēl sastādīja „Latvju dainu izlasi” un pētīja tautas dziesmu metriku („Latvju dainu izlase skolai un Jaunatnei”, 1931).
Atis Kronvalds
Jaunlatvietis Atis Kronvalds (dzimis 1837. gada 15. aprīlī, miris 1875. gada 17. februārī) bija Krišjāņa Valdemāra latviešu vakaru tiešs turpinātājs. 1870. gadā Atis Kronvalds Tērbatā nodibināja „rakstniecības vakarus” kur pulcējās 18 Tērbatas Universitātes latviešu studenti, šo vakaru nolūks bija modināt nacionālo pašapziņu un kopt, cieņā turēt un godā celt latviešu valodu. „Vakarnieki” paši sevi sauca par draugiem.
Kristaps Morbergs
Kristaps Morbergs (dzimis (pēc vecā kalendāra 20.septembrī), miris ) bija latviešu arhitekts un mecenāts.
Dzīvesgājums
Miris 1928, gadā, visus savus īpašumus novēlot Latvijas Universitātei.
Latvijas Universitātes mecenāts
Kristaps Morbergs bija viens no 20. gadsimta sākuma lielākajiem filantropiem, Latvijas Universitātes fonda dimanta mecenāts. K. Morbergs testamentā izvēlējās Latvijas Universitāti par savu ģenerālmantinieci un 1928. gadā novēlēja tai astoņus namīpašumus Rīgas centrā un Jūrmalā. Savu mantojumu K. Morbergs atstāja ar mērķi padarīt augstākās izglītības iegūšanu pēc iespējas pieejamāku ikvienam Latvijas iedzīvotājam. No ienākumiem, kas tiek gūti namīpašumu apsaimniekošanas un naudas līdzekļu pārvaldīšanas, ik gadu tiek izmaksātas stipendijas Latvijas Universitātes un citu augstskolu studentiem. Sākot ar 1929. gadu tiek piešķirtas pirmās stipendijas, bet Padomju laikos pastāvošās iekārtas dēļ atbalsts tika pārtraukts. 2001. gadā tika atjaunota Kristapa Morberga vārdā nosaukto stipendiju piešķiršana.
1934. gadā tika dibināts Kristapa Morberga fonds, lai palīdzētu izmaksāt Latvijas Universitātes, Latvijas Mākslas akadēmijas un Latvijas Konservatorijas mazturīgo studentu stipendijas. Kristapa Morberga un daudzu citu mecenātu nesavtīgums ir bijis viens no svarīgākajiem Latvijas Universitātes dzinējspēkiem, kas ļāvis jau veselu gadsimtu universitātē uzplaukt talantam, uzņēmībai un sadarbībai.
Hajdū-Biharas meģe
Hajdū-Biharas meģe atrodas pie Rumānijas robežas un vēl robežojas ar Jāsas-Naģkunas-Solnokas meģi, Sabolčas-Satmāras-Beregas meģi, Bēkēšas meģi un Boršodas-Abaūjas-Zemplēna meģi.
Vēsture
Hajdū-Biharas meģe izveidojās pēc Otrā pasaules kara apvienojieties diviem pirmskara apgabaliem Hajdū un Bihara.
Nadals
Nadals var būt:
Valmieras iela (Rīga)
Valmieras iela ir Rīgas iela, Latgales priekšpilsētas Avotu apkaimē. Valmieras iela sākas pie Satekles ielas un Ģertūdes ielas krustojuma un beidzas krustojumā ar Pērnavas ielu. Valmieras ielas kopējais garums ir 1010 metri.
Vēsture
Pats senākais ielas nosaukums bija Jūdu iela, kas 1868. gadā nosaukta par ielu „Pie smilšu kalniem”, bet 1877. gadā Rīgas ielu sarakstā tā minēta kā Smilšu kalnu iela.
Sākumā tā sākās no Lielās kalēju ielas (Schmiede Strasse, tagad Ģertrūdes iela), veda garām Krievu-Baltijas vagonu rūpnīcai un beidzās pie Palisādu (tagad Matīsa) ielas. 1885. gadā to pārdēvēja par Valmieras ielu, 20. gadsimta sākumā to pagarināja līdz Rumpmuižas (tagadējai Augusta Deglava) ielai.
Ielu savienojumi
Valmieras iela ir savienota ar šādām ielām:
Rīgas citadele
Rīgas citadele bija 17.—19. gadsimtā Rīgā pastāvējis cietoksnis ar nocietinājumu kompleksu, pilsētas garnizona mītnes vieta un militāri nocietinātākais punkts. Citadeles uzdevums bija nodrošināt kontroli pār pilsētu un atvairīt uzbrukumus no jūras puses. Militāro kompleksu sāka būvēt 1650. gadā pēc kara inženiera Rodenburga izstrādātā plāna kā trešo cietoksni Daugavas labajā krastā, ar aizsarggrāvjiem, diviem ravelīniem, zemes vaļņiem, 6 bastioniem un tādām pašām slepenām ejām kā zem Rīgas aizsargvaļņiem, lai varētu negaidīti uzbrukt aplencējiem. Ar pilsētu Citadeli savienoja paceļamais tilts un valnī iebūvētie Karaļa vārti.
Vēsture
Pirmo uzbrukumu pilsētai Citadele atvairīja vēl nepabeigta Otrā Ziemeļu kara laikā - tas bija pēc Krievijas caristes cara Alekseja I iebrukuma Zviedru Vidzemē, kad Rīgas aplenkums ilga vairāk kā mēnesi. Nākamajā gadā cietoksnis atvairīja lielhetmaņa Radvila vadīto, bet pēc gada hetmaņa Vincenta Goševska vadīto Lietuvas lielkņazistes karaspēku. Rīgas pilsēta par izrādīto varonību saņēma no karaļa Kārļa XI tādu pašu karaļa kroni ģerbonī kā Stokholma, lauvu ģerboņa vārtos, bet visi rātskungi — muižnieku titulus.
Lielākos postījumus Citadele cieta 1709. gadā, kad to bija aplencis Krievijas cara Pētera I karaspēks, cauru diennakti apšaudot ar artilēriju pilsētu. Rīgas aplenkums ilga 9 mēnešus. 13. decembra rītā Citadelē aizdegās pulvera tornis, kurā glabājās 1200 mucu šaujampulvera, bet blakus bija otrs tornis, kur glabājās 1800 granātu. Sprādziens sagrāva pašu Citadeli, aprokot zem drupām 800 cilvēku, kā arī sagrāva zemes valni Daugavas pusē un nopostīja tuvākās ēkas pilsētā. Pēc kara Citadele tika atjaunota. Rekonstrukciju veica pēc 1769. gadā apstiprināta plāna ar laukumu centrā un funkcionāli diferencētu ēku izvietojumu. Pie laukuma uzcēla Pētera un Pāvila pareizticīgo baznīcu, ap laukumu virsnieku dzīvojamās mājas, bet gar vaļņiem kazarmas. To apgādāja ar Tulas un Sestroreckas fabrikās lietajiem lielgabaliem un tajā glabājās ieroči 30 000 vīru lielas armijas apbruņošanai. Citadeli tika nolemts likvidēt līdz ar pārējiem Rīgas nocietinājumiem 19. gadsimta vidū. 1875. gadā beidza norakt Rīgas Citadeles aizsargvaļņus un aizbērt aizsarggrāvjus. Vienu no tiem saglabāja, pievienojot pilsētas kanālam, lai to savienotu ar Daugavu. Citadeles granītā un dzelzī kaltos Karaļa vārtus iemūrēja Rīgas pilī blakus 19. gadsimta sākumā celtajiem staļļiem.
Pārbūves projekts
1965. gadā arhitekti E. Pučiņš, K. Alksnis un V. Dorofejevs izstrādāja Latvijas PSR valdības centra izveides projektu bijušās Citadeles teritorijā ar plašu Republikas laukumu un trim (24, 20 un 19 stāvus augstām) augstceltnēm, izvietojot tajās daudzas LPSR ministrijas. Tāpat bija paredzēts būvēt demonstrāciju laukumu divās terasēs, no kurām augstākā bija domāta tribīnei. Projekta autors uzskatīja, ka projektējamā kompleksa saturs un izmēri (188x65 metri) ļauj īstenot uzdevumu - "radīt Rīgas galveno sabiedrisko laukumu masu demonstrācijām, armijas un fizkultūriešu parādēm, tautas svētkiem". Republikas laukumu dienvidu virzienā bija plānots turpināt līdz Rīgas pils dārzam, bet ziemeļu virzienā līdz plānotajam Oktobra revolūcijas gadadienas monumentam, kura būvniecība tā arī netika uzsākta. Starp Republikas laukumu un Daugavas krastmalu bija plānota zaļumu josla.
Dažādu iemeslu dēļ celtniekiem neizdevās nojaukt daudzas 17.-19. gadsimta ēkas Citadelē un uzsākt celtniecību pilnā apjomā. Vienīgi Zemkopības ministrijas augstceltnes būvniecība ar pārtraukumiem turpinājās līdz 1986. gadam. 1970. gados arhitekta I. Jākobsona vadībā grupa (V. Savisko, I. Grietēna) vairākkārt atgriezās pie laukumu veidojošo ēku projektiem ar dažādām to būvprogrammām un līdz septiņiem stāviem samazinātām ēkām. Vienu no variantiem, kā pabeigt neveiksmīgi iesākto augstceltņu kompleksu ar mazāka apjoma celtnēm, 1981. gadā piedāvāja arhitekti I. Jākobsons un I. Akolova.
1999. gadā Republikas laukumā uzbūvēja daudzstāvu autostāvvietu, ko 2000. gadu vidū nojauca un tās vietā uzbūvēja Parex bankas ēku.
2009. gada Baldones novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Baldones novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Baldones novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 4 kandidātu saraksti, kas veidoti no 42 kandidātiem. Baldones novadā vēlēšanas notika 1 iecirknī.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Rīgas apriņķa novadu apvienība (54,51%), bet novada domē iekļuva arī Pilsoniskā savienība. Baldones novada domes vēlēšanās piedalījās 2 084 vēlētāji jeb 53% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija visas 2 084, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 2 011 vēlētāji.
Rafaels Nadals
Rafaels Nadals Parera (es; dzimis Manakorā, Spānijā) ir spāņu tenisists, bijis ATP pasaules ranga līderis. R. Nadals ir 22 reizes uzvarējis Grand Slam vienspēļu turnīros, tostarp 14 uzvaras izcīnītas Francijas atklātajā čempionātā, kas ir visvairāk reizes, cik kāds ir spējis uzvarēt vienā Grand Slam turnīrā. Četri tituli iegūti ASV atklātajā čempionātā, divi — Vimbldonā un divi Austrālijas atklātajā čempionātā. R. Nadals un Matss Vilanders ir vienīgie tenisisti, kam izdevies uzvarēt vismaz divus Grand Slam uz trim dažādiem segumiem: māla, zāles un cietā seguma.
R. Nadals tiek uzskatīts par, iespējams, visu laiku labāko tenisistu uz māla seguma, tamdēļ viņš tiek saukts par "Māla karali". viņš pirmo reizi kļuva par pasaules "pirmo raketi", apsteidzot ilgstoši pirmajā vietā bijušo R. Federeru. Dienu iepriekš viņš arī kļuva par 2008. gada Pekinas Olimpisko spēļu čempionu vienspēlēs, finālā ar 6-3, 7-62, 6-3, pārspējot Fernando Gonsalesu no Čīles. izdotajā rangā R. Federers viņu atkal atbīdīja uz otro vietu, bet 2010. gada 7. jūnijā, piekto reizi uzvarot Francijas atklātajā čempionātā Roland Garros laukumos, R. Nadals līderpozīciju atkal atguva. Viņa labākais sasniegums ATP dubultspēļu rangā ir sasniegtā 26. vieta.
R. Nadalu trenē viņa tēvocis Toni Nadals. Cits viņa tēvocis ir Migels Anhels Nadals bijušais futbolists, spēlējis FC Barcelona un Spānijas izlasē.
Brīvības zvans
Brīvības zvans ir viens no Amerikas Savienoto Valstu cīņas par neatkarību simboliem.
Zvans tika izgatavots 1752. gadā Londonā. Pēc izgatavošanas to atveda uz Filadelfiju, kur to novietoja Filadelfijas Valsts namā (mūsdienās Neatkarības nams). Tobrīd to izmantoja, lai paziņotu par jaunu lēmumu vai citu nozīmīgu notikumu paziņošanai. 1776. gada 4. jūlijā ar šī zvana skaņām tika paziņots, ka ir parakstīta Savienoto Valstu Neatkarības deklarācija, kas proklamēja valsts neatkarību. Savu nosaukumu ieguvis no abolicionistu kustībām.
2001. gada Eiropas čempionāts basketbolā
2001. gada Eiropas čempionāts basketbolā (EuroBasket 2001) bija 32. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Turcijā laika posmā no līdz. Par Eiropas čempioniem kļuva Dienvidslāvijas izlase, kas finālā uzvarēja Turcijas izlasi. Bronzas medaļu izcīnīja Spānijas izlase, kas cīņā par bronzas medaļām uzvarēja Vācijas izlasi. Par turnīra vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Dienvidslāvijas basketbolists Predrags Stojakovičs, taču turnīra rezultatīvākais bija Vācijas izlases dalībnieks Dirks Novickis.
Eiropas čempionātā piedalījās 16 Eiropas vīriešu basketbola valstsvienības. Latvijas basketbola izlase turnīrā ieņēma 8. vietu — labāko pēc neatkarības atjaunošanas.
Bauskas novads (2009—2021)
Bauskas novads bija pašvaldība Zemgales centrālajā daļā; robežojās ar Iecavas novadu, Vecumnieku novadu, Rundāles novadu, Jelgavas novadu, Ozolnieku novadu un Lietuvas Republiku.
Bauskas novads izveidots 2009. gada 1. jūlijā un tajā iekļautas deviņas pašvaldības – Bauskas pilsēta un Brunavas pagasts, Ceraukstes pagasts, Codes pagasts, Dāviņu pagasts, Īslīces pagasts, Gailīšu pagasts, Mežotnes pagasts, Vecsaules pagasts.
Pēc 2021. gada Administratīvi teritoriālās reformas novadā iekļauta Bauska, Bārbeles pagasts, Brunavas pagasts, Ceraukstes pagasts, Codes pagasts, Dāviņu pagasts, Gailīšu pagasts, Iecavas pagasts, Iecava, Īslīces pagasts, Kurmenes pagasts, Mežotnes pagasts, Rundāles pagasts, Skaistkalnes pagasts, Stelpes pagasts, Svitenes pagasts, Valles pagasts, Vecsaules pagasts, Vecumnieku pagasts un Viesturu pagasts.
Daba
80,4% novada teritorijas aizņem lauksaimniecības zeme un 13,8% meži. Novads atrodas Lielupes sateces baseinā ar blīvju upju tīklu. Lielākās upes – Lielupe, Mūsa, Mēmele, Iecava, Īslīce un Ceraukste.
Teritoriālais iedalījums
Bauskas novads izveidots 2009. gada 1. jūlijā un tajā iekļautas deviņas pašvaldības – Bauskas pilsēta un Brunavas pagasts, Ceraukstes pagasts, Codes pagasts, Dāviņu pagasts, Īslīces pagasts, Gailīšu pagasts, Mežotnes pagasts, Vecsaules pagasts.
Iedzīvotāji
2016. gada 30. februārī novadā dzīvoja 25 188 iedzīvotāji. Pēc 2011. gada 1. janvāra datiem iedzīvotāju skaitam novadā ir tendence samazināties par vidēji 0,8% gadā. 36% visu novada iedzīvotāju dzīvoja Bauskā. Vismazāk apdzīvotais bija Dāviņu pagasts ar 875 iedzīvotājiem.
Bauskas novadā atrodas 69 kapsētas, 11 no kurām vairs nav aktīvas. Kapsētu kopējā platība ir nedaudz virs 67,1 ha.
Pašvaldība
Novada administratīvais centrs ir Bauskas pilsēta. 2009. gada 6. jūnijā notika pirmās Bauskas novada pašvaldības vēlēšanas.
Hollywood Records
Hollywood Records ir ASV ierakstu kompānija, kura savu darbību sāka 1989. gadā. Vēlāk kompāniju nopirka Universal Music Group. Kompānija ir bāzēta ASV. Kopā ar kompāniju ir sadarbojusies grupa Queen, Grace Potter and the Nocturnals, Plain White T's, un Breaking Benjamin, ZZ Ward, jaunpienācēji ir Lūsija Heila, Valora, Čerija Bomba, Beatrise Millere, Stefano Langons, Koko Džonsa, Māsas Makleinas, kā arī Disney Channel zvaigznes Selena Gomez & the Scene, Demija Lovāto, R5, Bridžita Mendlere, Zendaja, un Bella Torna.
Bauskas novads (2009—2021)
Pašvaldība
Novada dome sastāv no 17 vēlētiem deputātiem. Izveidotas četras patstāvīgās komitejas – Finanšu; Sociālo un veselības lietu; Vides un attīstības un Izglītības, Kultūras un sporta lietu. Novada administrācijas darbu veic 11 nodaļas. Novada domes pakļautībā ir 8 pagastu pārvaldes, 8 pašvaldības kapitālsabiedrības un 29 iestādes.
Izglītība
Laikā no 2007. līdz 2011. gadam bērnu un jauniešu skaits novadā samazinājās par 16%, no 5942 līdz 5008.
Vispārējās izglītības iestādes: Bauskas Valsts ģimnāzija, Bauskas 2. vidusskola, Īslīces pamatskola, Uzvaras vidusskola, Mežotnes internātvidusskola, Bauskas pilsētas pamatskola, Codes pamatskola, Mežgaļu pamatskola, Mežotnes pamatskola, Griķu pamatskola, Ozolaines pamatskola, Vecsaules pamatskola, Bauskas sākumskola.
Bauskas pilsētas pirmsskolas izglītības iestādes Pasaulīte un Zīlīte.
Darbojas Bauskas novada Bērnu un jaunatnes sporta skola, Bauskas Mūzikas un Mākslas skola, kā arī Bauskas Bērnu un jauniešu centrs un Sporta centrs Mēmele.
Kultūra
Bauskas novada teritorijā atrodas 57 valsts kultūras nozīmes kultūras pieminekļi. Tūrisma objekti – Bauskas vecpilsēta, Bauskas pils muzejs, Mežotnes pils, Bruknas muiža, Bauskas Svētā Gara baznīca, Bauskas rātsnams, Bauskas Novadpētniecības un mākslas muzejs, Rīgas Motormuzeja filiāle, Viļa Plūdoņa memoriālā māja – muzejs Lejnieki.
Bauskas pilsētas bibliotēka darbojas kopš 1922. gada. Pēckara gados izveidots Bauskas novada Kultūras centrs.
Populāras ir auto sacensības autokrosa sporta kompleksā Mūsa ar 20 000 skatītāju vietām, Starptautiskais motociklistu saiets un Kantrī mūzikas festivāls ar 10 000 apmeklētājiem.
Reliģija
Novadā atrodas katoļu, protestantu un pareizticīgo baznīcas.
Oto Nonācs
Oto Nonācs (1880—1942) bija latviešu skolotājs, žurnālists un sabiedriskais darbinieks. Latviešu Nacionālās Padomes dibinātājs (1917), Tautas padomes loceklis, laikrakstu „Tautas Balss” (1919) un „Valdības Vēstnesis” redaktors. Satversmes sapulces loceklis, 1. un 2. Saeimas deputāts. Publicēja rakstus par Latvijas vēsturi. Gājis bojā pēc 1941. gada jūnija deportācijas.
Dzīvesgājums
Dzimis 1880. gada 12. martā Bērzaunes pagasta "Brencēnu" saimnieka Andreja Nonāca ģimenē. Mācījās Lipšu pagastskolā (1888—1892), Bērzaunes draudzes skolā (1892—1896). 1900. gadā viņš Rīgā beidza skolotāju semināru un strādāja par skolotāju Vecmīlgrāvī (1900—1901), Liepājas elementārskolā (1901—1906). No 1905. gada studēja komerczinātnes Rīgas Politehniskajā institūtā (1905—1911). No 1905. gada publicēja rakstus laikrakstos "Dzimtene", "Latvija" (redaktors 1906—1911, 1913—1914) un "Liepājas Atbalss" (redaktors 1911—1912). Bijis latviešu studentu korporācijas Talavija biedrs. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma Nonācs bija laikraksta „Līdums” redaktors Valkā (1915–1918), kur piedalījās Latviešu Pagaidu Nacionālās Padomes dibināšanā un bija Tautas padomes loceklis (1918—1920). Pēc tam, kad 1919. gada sākumā Igaunijas armija kopā ar Ziemeļlatvijas brigādi ieņēma Valku, Nonācs kopā ar Janševski un Virzu tur nodibināja un vadīja laikrakstu „Tautas Balss”. Pēc Ulmaņa valdības atgriešanās Rīgā Nonācu iecēla par „Valdības Vēstneša” atbildīgo redaktoru.
Viņš bija Satversmes sapulces loceklis, domstarpību dēļ izstājās no Latviešu Zemnieku savienības un izveidoja savu Latvijas Jaunzemnieku savienības partiju, bija 1. un 2. Saeimas deputāts. Atjaunoja laikrakstu "Līdums", publicējās arī laikrakstos "Brīvā Zeme", "Jaunākās Ziņas", "Rīts" un izdeva memuārus par Latvijas Republikas dibināšanas laiku.
Pēc Latvijas okupācijas Nonācu 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā apcietināja un deportēja uz PSRS. Miris 1942. gada 21. februārī Vjatlaga 7. lēģera punkta lazaretē, apglabāts 7. lēģera punkta kapsētā. Kā nāves iemesls minēts "abpusējs plaušu karsonis un dekompensēta sirdskaite".
Alberts Kronenbergs
Alberts Kronenbergs (dzimis, miris ) bija latviešu grafiķis, dzejnieks un vairāku grāmatu autors.
Dzīvesgājums
Kronenbergs ir dzimis Slokas pagasta Braņķu ciemā "Ceriņu" mājās 1887. gada 18. oktobrī. Pirmo izglītību Alberts ieguva krusttēva Alberta Hāznera tautas skolā, kas atradās tagadējā Valkas ielā Jūrmalā. Tālāk viņš ir mācījies Blūma mākslas skolā (1903—1906), Jaņa Rozentāla studijā (1906—1908), kā arī Pēterburgas Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skolā (1911—1915). Kopš 1911. gada piedalījās izstādēs. Viņš ir ilustrējis apmēram 130 grāmatas, tai skaitā paša rakstītas. Pirmā pazīstamā mākslinieka bilžu grāmata bērniem (ar autora tekstu) "Mazais ganiņš" iznāca 1931. gadā. Kopš tā laika Kronenberga zīmējumi un dzejoļi bijuši kopā ar vairākām latviešu tautas paaudzēm. Autors ir vairāku pazīstamu tēlu radītājs — Mazais ganiņš, Tuntuļu Jurītis, Pieci kaķi. Īpaši tuvi tie bijuši bērniem, lai gan pamācošie darbi aizrāvuši ne vienu vien vecākas paaudzes lasītāju. Publicējis arī karikatūras. Kronenbergs bija Neatkarīgo mākslinieku vienības loceklis, 1945. gadā kļuva par Latvijas Mākslinieku savienības locekli. Pēc viņa darbiem ir tikušas iestudētas vairākas Dailes teātra izrādes.
Piemiņa
1995. gadā tika dibināta Alberta Kronenberga prēmija Jaņa Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolas audzēkņiem. Apbedīts Meža kapos. Pieminekli "Mazais ganiņš" viņa kapa vietai veidojis tēlnieks Juris Mauriņš. Saistībā ar viņa 120 gadu jubileju, 2007. gada 18. oktobrī Jūrmalā atklāta viņam veltīta piemiņas zīme. Koka un metāla skulptūru komplekss veidots kā atvērta grāmata, ap kuru izvietojušies pasaku tēli. Zīmes uzstādīšanas vieta ir izvēlēta pie Slokas bibliotēkas (Raiņa ielā 3), kur tika iespiesta Kronenberga pirmā grāmata. Piemiņas zīmi uzstādīja A/S „Būvuzņēmums „Restaurators””, tās autori — tēlnieks Edvīns Krūmiņš un arhitekts Valdis Šmits. Slokā atrodas viņa vārdā nosaukta iela.
Evaņģēlijs
Evaņģēlijs (grc, euangelion; eu- — ‘labā’, -angelion — ‘vēsts’) ir vēstījums par Jēzus Kristus un viņa apustuļu dzīvi, par cilvēku glābšanas ceļu caur Kristu. Parasti ar šo vārdu saprot Jaunās Derības četrus kanoniskos evaņģēlijus — Mateja, Marka, Lūkas un Jāņa evaņģēliju, kuri sarakstīti laikā starp m.ē. 65. un 80. gadu. Evaņģēliju autori tiek dēvēti par evaņģēlistiem. Senajā Grieķijā par evaņģēlistiem sauca cilvēkus, kuri nesa labas vēstis. Pirmie trīs kanoniskie evaņģēliji tiek dēvēti par sinoptiskajiem evaņģēlijiem, jo stāstījums tajos ir līdzīgs. Ceturtajā, Jāņa evaņģēlijā, Jēzus tiek attēlots atšķirīgs. Kristietības pirmsākumos izplatījās arī citi, vēlāk sarakstīti evaņģēliji, kuri dažādu iemeslu dēļ netika iekļauti Jaunajā Derībā. Bībelē vārds ‘evaņģēlijs’ minēts 99 reizes.
Kanoniskie evaņģēliji
Pie kanoniskajiem evaņģēlijiem pieder Mateja, Marka, Lūkas un Jāņa evaņģēlijs. Pirmos trīs dēvē arī par sinoptiskajiem (līdzīgajiem) evaņģēlijiem, jo tajos ir daudz paralēlu notikumu un aprakstu. Ceturtajā, Jāņa evaņģēlijā Jēzus Kristus tiek attēlots atšķirīgs, tas būtiski atšķiras gan pēc koncepcijas, gan pēc satura. Pirmie trīs evaņģēliji vienā krājumā parādījās ap 150. gadu. Viens no pirmajiem, kas aizstāvēja uzskatu par četru evaņģēliju kanonu, bija Lionas bīskaps Irenejs (ap 185. gadu). Šo kanonu apstiprināja baznīcas koncils — Hiponas koncils 393. gadā.
Evaņģēliju saturs
Evaņģēlijos ir aprakstīta Jēzus Kristus Jēzus dzimšana, dzīve, nāve un augšāmcelšanās, kā arī sprediķi un pamācības. Katrā no evaņģēlijiem tā autori ir aprakstījuši Jēzus Kristus dzīvi no skatupunkta, kas viņiem ir licies svarīgākais. Daļa no notikumiem ir minēti tikai vienā no četriem kanoniskajiem evaņģēlijiem, bet nav minēti citos. Evaņģēlijos minētie notikumi Jēzus Kristus dzīvē daudzās valstīs, it īpaši tajās, kurās dominē kristietība, mūsdienās tiek atzīmēti ar svētkiem, piemēram, Jēzus Kristus dzimšana tiek saistīta ar Ziemassvētkiem, bet nāve un augšāmcelšanās ar Lieldienām.
Evaņģēliju autori
Pēc vairāku pētnieku domām nevar viennozīmīgi pateikt, ka katru no konkrētajiem evaņģēlijiem būtu rakstījis kāds noteikts cilvēks. Tradicionāli par evaņģēliju rakstītājiem tiek uzskatīt Matejs, Marks, Lūka un Jānis.
Toma evaņģēlijs
1945. gadā Naghammādī, Ēģiptē, tika atrasts manuskripts, kas vēlāk tika nosaukts par Toma evaņģēliju. Tas ir strīdīgs nekanonisks kristiešu evaņģēlijs. Pētnieki apgalvo, ka agrīnais gnosticiskais manuskripts ir ievērojama liecība par pirmajām kristiešu kopienām, mutvārdu tradīcijām un Jēzus Kristus teicieniem, kas nav sastopami kanoniskajos evaņģēlijos. Spriests, ka raksts noslēpts, jo uzzināts par Aleksandrijas bīskapa Atanasija 367. gada vēstuli, kurā kristiešiem noteikts stingrs kanons laikos, kad katoļu "baznīctēvi" vērsās pret gnosticismu, ķecerību un hellēnistu filozofu skolām.
GEO
GEO var būt:
Bēkēšas meģe
Bēkēša (hu) ir Ungārijas meģe, kas ietilpst Dienvidālfelda reģionā pie Rumānijas robežas. Meģes administratīvais centrs ir Bēkēščaba. Bēkēša robežojas ar Jāsas-Naģkunas-Solnokas, Čongrādas un Hajdū-Biharas meģēm.
2009. gada Austrālijas atklātais čempionāts tenisā — Vīriešu vienspēles
2009. gada Austrālijas Atklātajā čempionātā, vīriešu vienspēlēs, uzvarēja spānis Rafaels Nadals, kurš finālā pieveica šveicieti Rodžeru Federeru. Pusfinālā Nadals rekordilgā, vairāk kā 5 stundas garā spēlē pārspēja savu tautieti Fernando Verdasko.
Turnīrā piedalījās arī latvietis Ernests Gulbis. Pirmajā kārtā viņš pārspēja spāni Albertu Montaņjesu, bet otrajā kārtā atzina krieva Igora Andrejeva pārākumu.
Džakomo Pučīni
Džakomo Pučīni (it, dzimis Lukā, Itālijā, miris  Briselē, Beļģijā) bija itāļu komponists, operu autors. Pučīni operas Bohēma (La bohème, 1896), Toska (Tosca, 1900) un Madama Butterfly (1904) ir starp visbiežāk iestudētajām operām pasaulē. Pēc visu operu iestudējumu skaita Pučīni ir trešais visbiežāk iestudētais komponists pēc Džuzepes Verdi un Volfganga Amadeja Mocarta.
Helmno apriņķis
Helmno apriņķis ir apriņķis Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistes centrālajā daļā. Robežojas ar Kujāvijas-Pomožes vojevodistes Sveces, Grudzjondzas, Vombžezno, Toruņas un Bidgoščas apriņķiem.
Adanas ils
Ģeogrāfija
Ila dienvidos atrodas Vidusjūra. Austrumos ils robežojas ar Hatajas un Osmanijes iliem, ziemeļaustrumos ar Kahramanmarašas ilu, ziemeļos ar Kaiseri un Nīgdes iliem, rietumos ar Mersinas ilu.
Ila ziemeļu daļā atrodas Taura kalni. Lielākās upes ir Seihana un Džeihana.
Elīna Dillone
Elīna Dillone (dzimusi Galilējava, vēlāk Zīke; dzimusi Rīgā) ir latviešu basketboliste, spēlē vieglās uzbrucējas pozīcijā, Latvijas sieviešu basketbola valstsvienības spēlētāja. Pašlaik (2011) pārstāv Spānijas līgas klubu Gran Canaria.
Latvijas izlasē debitējusi. Kopā ar Latvijas sieviešu izlasi ir izcīnījusi 6. vietu 2005. gada Eiropas čempionātā Turcijā. Kopā ar Latvijas U-20 izlasi izcīnījusi 3. vietu 2005. gada Eiropas U-20 čempionātā.
Krimas haniste
Krimas haniste (crh,, uk, krims'ke hanstvo, tr) bija Krimas tatāru apdzīvota valsts no 1441. līdz 1783. gadam tagadējās Ukrainas un Krievijas Federācijas teritorijā. Oriģinālais valsts nosaukums bija Krimas jurta (Krimas tatāru: Qırım Yurtu, قريم يورتى) un tā bija visilgāk pastāvējusī tjurku haniste, no valstīm, kas izveidojās, sabrūkot Zelta Ordas impērijai. Hanistē, bez Krimas pussalas, ietilpa arī citas bijušā Krimas ulusa zemes starp Donavu un Dņepru un liela daļa no mūsdienu Krievijas sastāvā esošā Krasnodaras novada. 1478. gadā Krimas haniste oficiāli kļuva par Osmaņu impērijas vasaļvalsti, bet pēc Kučuk-Kainardžas līguma noslēgšanas (1774) hanisti anektēja Krievijas Impērija (1783).
Vēsture
Krimas hanu valsts dibinātājs bija Hači Girejs (crh). Viņš bija cēlies no senas Karas (Qaraei) valdnieku dzimtas, no kā, iespējams cēlies dinastijas nosaukums. Cīņas laikā ar Zelta Ordas valdniekiem viņš patvērās pie Lietuvas dižkunigaitijas valdnieka Vītauta Dižā Traķos, bet vēlāk bija dižkunigaiša Žigimanta vasalis. Pēc 1435. gada Krimas tatāri viņu ievēlēja par savu valdnieku. Viņš apmetās Bahčisarajas apvidū un ap 1449. gadu izcīnīja Krimas neatkarību no Zelta Ordas. Pēc viņa nāves 1466. gadā sākās viņa dēlu cīņas par troni. 1469. gadā varu ieguva Hači Gireja sestais dēls Mengli, kuru 1475. gadā sagūstīja turku karaspēks un piespieda kļūt par Osmaņu impērijas vasali. Ar turku palīdzību viņš atguva varu 1478. gadā un valdīja līdz pat 1515. gadam. Viņa brāļi Nurdevlets un Aiders patvērās Kijivā, Lietuvas dižkunigaitijas teritorijā. Hans Mengli Girejs noslēdza pret Lietuvu un Zelta Ordu vērstu savienību ar Maskavijas lielkņazu.
1480. gada oktobrī Zelta Ordas karaspēks hana Ahmeda vadībā cauri sabiedrotajai Lietuvai pakļautajām zemēm virzījās uz Maskavu, bet tika apstādināts pie Ugras upes, tā laika Lietuvas-Maskavijas robežas (tagadējā Kalugas apgabalā). Tur Ordas tatāri vairāk kā mēnesi veltīgi gaidīja Lietuvas dižkunigaitijas karaspēka ierašanos, kas tajā laika atvairīja Krimas hanistes karaspēka iebrukumu. Sakarā ar ziemas iestāšanos hana Ahmeda karaspēks atkapās uz Saraju, kurai 1481. gada janvārī uzbruka Nogaju ordas karaspēks un hanu nogalināja. Krievijas vēsture ar laiku šo "stāvēšanu uz Ugras upes" sāka uzskatīt par mongoļu-tatāru jūga beigām. 1502. gadā hans Mengli galīgi sagrāva Zelta Ordas karaspēku, ieņēma tās galvaspilsētu Saraju (pie tagadējās Volgogradas) un pasludināja sevi par kaganu (ķeizaru) un visu Zelta Ordas seku valstu valdnieku. 1505. gadā Mengli dēli devās karagājienā uz Lietuvas dižkunigaitiju un izpostīja tagadējās Baltkrievijas teritoriju līdz pat Polockai un Vitebskai. 1506. gadā lietuvieši sakāva 20 000 lielo tatāru armiju kaujā pie Kļeckas. Tomēr 1510. gadā ap 50 000 tatāru karavīru atkal ielauzās dižkunigaitijā un izpostīja tās zemes līdz par Viļņai. Pēdējos dzīves gados hans Mengli sarāva labās attiecības ar Maskavas lielkņazu Vasīliju III un sakās tatāru karagājieni uz Maskavijas dienvidu zemēm.
Mengli dēls Krimas hans Mehmeds Girejs 1521. gada augustā kopā ar savu brāli Kazaņas hanu Sahibu Gireju aplenca Maskavas kremli un piespieda lielkņazu Vasīliju III piekrist atsākt maksāt tādus pašus meslus Krimas haniem, kādi pirms tam bija maksāti Zeltas Ordas valdniekiem. 1523. gadā Krimas hana karaspēks ieņēma Astrahaņu un iecēla par tās hanu Mehmeda vecāko dēlu Bahadiru Gireju. 1571. gada pavasarī hans Devlets Girejs Livonijas kara laikā ar 20 000 karavīru iebruka Krievijā un 24. maijā nodedzināja Maskavu. Cars Joans IV aizbēga uz Rostovu un piekrita atdot tatāriem iekaroto Astrahaņas hanisti, tomēr 1572. gadā krieviem izdevās sakaut iebrukušo tatāru karaspēku kaujā pie Molodiem ap 50 km uz dienvidiem no Maskavas.
Hans Islams III Girejs (1644 − 1654) palīdzēja ukraiņu kazaku atamanam Bohdanam Hmeļnickim karā pret Polijas-Lietuvas karaspēku. 1648. gada aprīlī Hmeļnickis kopā ar Krimas tatāru karaspēku Tugaijbeja vadībā sakāva poļu un lietuviešu spēkus Žovtivodi kaujā un maijā Korsuņas kaujā. Pēc 1654. gada kazaku Perejaslavas radas lēmuma par pāriešanu Krievijas caristes pakļautībā ģeopolitiskā situācija reģionā izmainījās. Hana Selima I valdīšanas laikā (1671 − 1678, 1684 − 1691, 1692 − 1699, 1702 − 1704) Krimas haniste cīnījās gan pret Polijas-Lietuvas kopvalsti, gan krievu-turku karā (1686-1700) pret Krievijas caristi, kura laikā cars Pēteris I veica karagājienus uz Azovas cietoksni (1695-1696). Hans Murads Girejs (1678 − 1683) piedalījās Osmaņu impērijas karagājienā uz Vīni (1683). Hans Devlets II savas valdīšanas laikā (1699 − 1702, 1709 − 1713) noslēdza militāru savienību ar Zaporožjes kazaku hetmani Filipu Orļiku (1710) un apņēmās palīdzēt cīņā pret Krievijas caru Pēteri I. Krievu-turku kara (1710—1711) laikā Krimas tatāru jātnieku karaspēks devās karagājienā uz Podoliju un 1711. gada jūlijā kopā ar Osmaņu impērijas armiju piedalījās kaujā pie Prutas pret caru Pēteri I, pēc kuras Krievija atteicās no Azovas cietokšņa un apņēmās vairs neiejaukties Polijas-Lietuvas iekšējās lietās. Krievu-turku kara (1735—1739) laikā Krievijas Impērijas karaspēks K. Miniha un P. Lasī vadībā iebruka Krimā un nopostīja Bahčisaraju (1736). Krievu-turku kara (1768—1774) laikā Krievija piespieda Osmaņu impēriju atteikties no savienības ar Krimas hanisti, sagrāva hana Selima III karaspēku un nopostīja Bahčisaraju. 1774. gadā pēc Kučuk-Kainardžas miera līguma Osmaņu impērija atzina Krimas neatkarību, kas reāli nozīmēja tas nonākšanu atkarībā no Krievijas Impērijas. Krimā sākās sacelšanās, kuras laikā tatāri uzbruka krievu garnizoniem Aluštā, Jaltā un citviet. Krimas tatāri par hanu ievēlēja Devletu IV, tomēr valsts Kubaņas daļā atbalstīja krieviem lojālo hanu Šahinu, kas ar krievu palīdzību ieguva varu Bahčisarajā. Viņš nežēlīgi apspieda savus konkurentus. 1778. gadā krievi no Krimas uz Azovas jūras ziemeļu piekrastes pilsētām deportēja aptuveni 30 000 kristiešu - armēņus uz tagadējo Rostovu pie Donas un grieķus uz Mariupoli. 1782. gadā Krimā sākās jauna sacelšanās, hans Šahins bēga uz Kubaņu, par hanu ievēlēja Bahadiru II. 1783. gadā Krievijas Impērijas karaspēks bez kara pieteikšanas okupēja Krimu. 1783. gada 19. aprīlī (v.s. 8. aprīlī) Krievijas ķeizariene Katrīna II Lielā izdeva manifestu, kurā pasludināja, ka Krima, Tamaņa un Kubaņa ir pievienotas Krievijas Impērijai.
Hans Šahins atteicās no pretenzijām uz Krimas valdnieka troni un apmetās uz dzīvi Voroņežā, pēc tam Kalugā. Osmaņu impērija 1791. gadā atzina Krimas aneksiju.
Sarkanā armija
Sarkanā armija jeb Strādnieku un zemnieku Sarkanā armija  bija viens no Padomju Krievijas, vēlāk PSRS bruņoto spēku nosaukumiem, ko oficiāli lietoja laikā no 1918. gada 28. janvāra līdz 1946. gada februārim. Pēc tam to pārdēvēja par Padomju armiju.
Dibināšana
Par Sarkanās armijas dibināšanas dienu tiek uzskatīts 1918. gada 23. februāris, kad Vācijas karaspēka operācijas "Dūres sitiens" laikā laikrakstos publicēja Tautas komisāru padomes uzsaukumu "Sociālistiskā tēvzeme briesmās", 24. februārī pie Valkas, 25. februārī pie Pleskavas un 3. martā pie Narvas latviešu strēlnieki un jauniesauktie sarkanarmieši nesekmīgi mēģināja apturēt uzbrukumu. Vācu uzbrukums aprima vienīgi pēc Brestļitovskas miera līguma parakstīšanas 3. martā. Pirmais Sarkanās armijas virspavēlnieks (главнокомандующий всеми Вооружёнными Силами РСФСР) no 1918. gada 2. septembra līdz 1919. gada 8. jūlijam bija Jukums Vācietis.
Ausma Derkēvica
Ausma Derkēvica (dzimusi, mirusi ) bija latviešu kordiriģente un mūzikas pedagoģe. Viņa ir Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas goda profesore.
Biogrāfija
1959. gadā beigusi Latvijas Konservatorijas T. Kalniņa klasi. No 1958. līdz 1970. gadam diriģējusi Latvijas PSR Revolūcijas veterānu kori, no 1959. līdz 1989. gadam —vadījusi Tautas kori "Dzintars"  kopā ar dzīvesbiedru Imantu Cepīti, pēc tam līdz 2000. gadam bijusi kora mākslinieciskā vadītāja un galvenā diriģente. Viņas vadībā koris "Dzintars" izcīna pirmo Latvijas koru starptautisko uzvaru, turklāt zeltā -1968. gadā Dzintars" iegūst "Grand Prix" konkursā Debrecenā, kam seko daudzas uzvaras dažādās valstīs dažādos kontinentos. Koris jau savu pirmo, tāpat daudzas turpmākās starptautiskās uzvaras iegūst ne vien sieviešu koru grupās, bet arī visu koru konkurencē. Arī tas, tāpat kā darbs ar komponistiem, stimulējot tos radīt daudzbalsīgus sarežģītus skaņdarbus arī sieviešu kolektīvam, raksturo Ausmu Derkēvicu kā kvalitatīvi jaunas sieviešu koru kustības aizsācēju un attīstītāju Latvijā. Tāpat bijusi arī Valsts akadēmiskā kora diriģente (1969—1989), kopā ar daudziem pasaules vadošajiem orķestriem, diriģentiem (M. Jansons, N. Jervi, G. Herbihs, A. Jansons, K. Mazurs, J. Aleksa, D. Oistrahs, E. Čakarovs, K. Kondrašins, V. Fedosejevs, V. Gergijevs, J. Simonovs uc.),  un solistiem iestudējot vairumu izcilāko lielformas vokāli instrumentālo skaņdarbu, kuru vidū minami tādi darbi kā J. Brāmsa "Vācu rekviēms", J.S. Baha "Mateja pasija", "Jāņa pasija", Mocarta "Rekviēms", Verdi, Dvoržāka, Forē, E. L. Vēbera uc. rekviēmi, Bēthovena 9. simfonija,G. F. Hendeļa "Mesija", H. Berlioza, Onegera, Dž. Pučīni, Vivaldi, I.Stravinska, E.Deņisova, M. Teodoraka un daudzu citu komponistu lielformas darbi. Īpaši aktīvi jaundarbu radīšanas procesā un skaņdarbu izpildīšanā sadarbojusies ar komponistiem  Pēteri Vasku un Veljo Tormisu. Vadījusi diriģēšanas meistarklases gan Vācijā, gan Kanādā (Vankūverā). Bijusi vairāku strarptautisko konkursu goda patronese. No 1964. līdz 1972. gadam strādājusi Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolā par pedagoģi, no 1959. līdz 1964. gadam A. Derkēvica vadījusi Tautas mākslas nama Mūzikas sektoru. Viņas vadībā gan valsts koris "Latvija", gan "Dzintars" ieskaņojis gan skaņuplates, gan CD - tostarp divi albumi ieskaņoti ASV (Kalifornijā) un viens - Japānā. Viņa ir daudzu vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģente kopš 1973. gada, kā arī 2003. gada Dziesmu un Deju svētku goda virsdiriģente. A. Derkēvica ir pirmā sieviete, kas vadījusi kopkori Dziesmu svētkos no virsdiriģentes tribīnes.
1972. gadā kļuvusi par Latvijas PSR Nopelniem bagāto mākslas darbinieci, 1977. gadā — Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieci. 1995. gadā tikusi apbalvota ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, 1980. gadā — Latvijas PSR Valsts prēmiju. 1994. gadā saņēmusi Lielo mūzikas balvu par mūža ieguldījumu latviešu kora mākslā, 1999. gadā A. Derkēvicai tikusi piešķirta Latvijas Kultūrkapitāla fonda mūža stipendija.2003. gadā Ausmai Derkēvicai piešķirta Ministru kabineta balva.
Ēriks Ķiģelis
Ēriks Ķiģelis (dzimis Saldū, miris  uz Rīgas—Liepājas šosejas) bija latviešu ģitārists, kas spēlējis grupās Līvi un Corpus. Pazīstams rokmūziķis ir arī viņa dēls Fēlikss Ķiģelis.
Biogrāfija
Dzimis Saldū. Mācījies spēlēt akordeonu bērnu mūzikas skolā. Padsmit gadu vecumā, kad smagas kājas traumas dēļ vairākus gadus spiests pavadīt slimnīcā, nopietnāk pievērsās mūzikai — sāka apgūt ģitārspēli un sacerēja pirmās dziesmas. Pēc iznākšanas no slimnīcas Saldū kopā ar brāli nodibināja grupu Forte, kas atskaņoja savas un Jimi Hendrix Experience kompozīcijas. Pēc tam īslaicīgi muzicēja citā Saldus grupā Cantus.
1970. gadu vidū pārcēlās uz Liepāju, kur iepazinās ar Juri Pavītolu. 1976. gadā abi izveidoja jaunu grupu, kam deva iepriekšējās Pavītola grupas nosaukumu — Līvi. Laika gaitā starp J. Pavītolu un Ē. Ķiģeli radās arvien lielākas domstarpības, līdz 1978. gadā Ķiģelis atstāja "Līvus" un nodibināja jaunu grupu Corpus. Tieši Corpus sastāvā Ķiģelis sacerējis savas zināmākās dziesmas: Zīlīte, Vēju muzikants, Mazais sapnītis u.c.
1980. gada rudenī Ē. Ķiģelis atstāja Corpus un atgriezās "Līvos". Tieši šajā laikā "Līvi" kļuva par vienu no populārākajām un nozīmīgākajām latviešu rokgrupām, jau 1981. gadā kopā ar Credo uzvarot republikas skatē. 1982. gadā "Līvus" atstāja Pavītols, bet par vienu no gada hitiem kļuva Ē. Ķiģeļa vēl Corpus laikos sacerētā Zīlīte "Līvu" izpildījumā.
Ē. Ķiģelis arvien vairāk centās sevi apliecināt lielākas formas skaņdarbos. Tapa piecpadsmit minūšu skaņdarbs Veltījums Liepājai ar Māra Čaklā dzeju, kas bija iecerēts kā skaņdarbs rokgrupai un simfoniskajam orķestrim, lai arī tas tika realizēts tikai grupas versijā. Vēlāk tapa dziesmu cikls Kurzemei — saules ceļš ar Olafa Gūtmaņa dzeju.
notika "Līvu" koncerts ar cikla Kurzemei — saules ceļš pirmatskaņojumu. Divas dienas vēlāk — 3. oktobra naktī — Ķiģeļa vadītā automašīna VAZ iebrauca pretējā braukšanas joslā un sadūrās ar pretimbraucošo smago automašīnu. Ē. Ķiģelis šai avārijā gāja bojā.
Kopš 1987. gada Ērika Ķiģeļa piemiņai Saldū tiek rīkots rokfestivāls "Saldus Saule", kuru pēdējos gados organizē dēls — Fēlikss Ķiģelis.
Krišjānis Barons
Krišjānis Barons (dzimis Struteles muižā, miris  Rīgā), pazīstams arī kā Dainu tēvs, bija latviešu folklorists, rakstnieks un publicists. Viens no jaunlatviešu kustības pārstāvjiem.