cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dāņu šaurumi
Dāņu šaurumi jeb Baltijas šaurumi ir triju paralēlu jūras šaurumu sistēma, kas caur Kategatu un Skageraku savieno Baltijas jūru ar Ziemeļjūru. Sastāv no trijiem šaurumiem:
Pie Dāņu šaurumiem var pieskaitīt arī Femerbeltu starp Vācijai piederošo Fēmarnas salu un Lollānu.
Šaurumi ir vienīgais ceļš, pa kuru notiek ūdens apmaiņa starp Baltijas jūru un Atlantijas okeānu. Intensīva kuģošanas artērija, kuģu satiksmi regulē starptautiskas konvencijas un nolikumi. Visus šaurumus šķērso autoceļu un dzelzceļa tilti, kas savieno Skandināviju ar pārējo Eiropu.
Žarnovicas apriņķis
Žarnovicas apriņķis ir Slovākijas Banska Bistricas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Banska Bistricas apgabala Žaras pie Hronas un Banska Štjavnicas apriņķiem, Nitras apgabala Zlate Moravces un Levices apriņķiem, kā arī Trenčīnas apgabala Partizānskes un Prjevidzas apriņķiem.
Žans Fransuā Šampolions
Žans Fransuā Šampolions (fr; dzimis, miris ) bija franču vēsturnieks, valodnieks un eģiptologs.
Eģiptoloģijas pamatlicējs. Licis pamatus ēģiptiešu hieroglifu rakstības izpētei ar 1822. gadā paveikto teksta afšifrēšanu uz Rozetas akmens.
Jau jaunieša vecumā sācis interesēties par dažādām senajām valodām, īpaši ēģiptiešu valodu. Collège de France arī studējis valodas, te sācis darbu pie koptu valodas vārdnīcas un gramatikas. 19 gadu vecumā pēc studiju pabeigšanas Parīzē kļuva par vēstures profesoru Grenobles licejā. No 1828. līdz 1830. gadam vadījis arheoloģisko ekspedīciju Ēģiptē. Ekspedīcijas laikā iegūtie materiāli tikuši apkopoti darbā "Ēģiptes un Nūbijas pieminekļi", kas no 1835. līdz 1845. gadam izdots četros sējumos. Autors pirmajai ēģiptiešu valodas gramatikai un vārdnīcai.
Linde
Linde, vēsturiski Lindes muiža, ir ciems Zemgalē, Ogres novada Birzgales pagastā. Ciems izvietojies Daugavas kreisajā krastā, ap Lindes muižu. Gar Lindi iet reģionālais autoceļš P85. Attālums līdz pagasta centram Birzgalei — 12 km, līdz novada centram Ogrei — 24 km, līdz Rīgai — 59 km.
Līdz 1925. gadam Linde bija Lindes pagasta centrs. No Lindes muižas mūsdienās saglabājies parks un vārti. Regulārā plānojuma parks 7,4 ha platībā ar svešzemju koku sugu stādījumiem veidots 18. gadsimtā uz vairākām Daugavas ielejas terasēm. Lindes parkā apskatāmi 1767. gadā baroka stilā celtie bijušās muižas vārti.
Žaras pie Hronas apriņķis
Žaras pie Hronas apriņķis ir Slovākijas Banska Bistricas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Banska Bistricas apgabala Banska Bistricas, Zvolenas, Banska Štjavnicas un Žarnovicas apriņķiem, Trenčīnas apgabala Prjevidzas apriņķi, kā arī Žilinas apgabala Turčanske Teplices apriņķi.
Revidents (luga)
"Revidents" (ru) ir Krievijas rakstnieka Nikolaja Gogoļa luga. Tā tika publicēta 1836. gadā, pēc tam autors lugu pārstrādāja 1842. gadā. "Revidenta" pirmizrāde notika 1836. gadā Aleksandrinskas teātrī, Sanktpēterburgā. "Revidents" ir viens no nozīmīgākajiem N. Gogoļa darbiem.
Žaras pie Hronas apriņķis
Apriņķa Kopernicas ciemā dzimis soļotājs Jozefs Pribilinecs (Jozef Pribilinec, 1960).
Revidents (luga)
N. Gogolis lugu sāka rakstīt 1835. gadā, un tā ir veidota, ņemot par pamatu anekdoti, ko viņam, iespējams, stāstījis Aleksandrs Puškins. Luga ir kļūdu un situāciju komēdija, kas ironizē par alkatību, lētticību un pērkamību Gogoļa laikā Krievijas Impērijas provinces pilsētā.
"Revidents" ir uzvests arī Latvijas teātros. Jaunajā Rīgas teātrī Alvja Hermaņa režisētā "Revidenta" versija ar Vili Daudziņu, Gundaru Āboliņu un Andri Keišu galvenajās lomās tika izrādīta no 2002. līdz 2014. gadam.
Niks Heidfelds
Niks Larss Heidfelds (de; dzimis Menhengladbahā, Rietumvācija) ir vācu autosportists, pazīstams pateicoties savai Formula 1 karjerai.
Formula 1 karjera
Heidfelds sākotnēji bija McLaren komandas testpilots, taču, tā kā viņiem jau bija divi stabili pamatsastāva piloti, Heidfelds nolēma vairs nekavēties un karjeru uzsākt šīs komandas ekspilotam Alēnam Prostam piederošajā Prost komandā. Viņš neizcīnīja nevienu punktu, taču turpināja karjeru Sauber. Tosezon tika arī paziņots par to, ka McLaren pilots Mika Hekinens beidz karjeru. Tā šķita kā iespēja Heidfeldam, taču viņam neveicās, jo komandu iespaidoja komandas biedra Kimi Reikenena ātrums. Tādējādi vācietis palika Sauber līdz 2003. gadam, kad nolēma to pamest un doties uz Jordan. Tur viņš vairāk par sezonu neuzturēja: nāca daudz vilinošāks piedāvājums no Williams komandas un Heidfelds to pieņēma. Sezona viņam beidzās nedaudz ātrāk sakarā ar traumu, braucot ar velosipēdu, un, kā izrādījās, arī karjera Williams.
BMW vairs nepiegādāja motorus britu komandai un nopirka Heidfelda veco komandu — Sauber, padarot to par BMW Sauber. Tur viņš brauca no. līdz. gadam, kad komanda pārtrauca dalību F1. Heidfelds neatrada vietu citā komandā un kļuva par Mercedes testpilotu.
. gada sezonā viņš startēja Renault komandas sastāvā, aizstājot Robertu Kubicu, kurš bija guvis traumu pirms sezonas sākuma. Sezonas vidū komanda lauza līgumu ar Heidfeldu, un jau viņu aizstāja Bruno Senna.
F1 rekordi
Heidfeldam pieder vairāki Formula 1 rekordi:
Formula 1 rezultāti
‡ Iegūta puse no punktiem, jo netika veikti 75% sacīkstes.
Varavīksnes lorikets
Varavīksnes lorikets (Trichoglossus haematodus) ir papagaiļveidīgo kārtas putns, kas sastopams Austrālijā un vairākās Okeānijas un Indonēzijas salās. Tā ir ļoti variabla suga, kas sadalās aptuveni 20 pasugās.
Sugas latīniskais nosaukums atvasināts no sengrieķu vārdiem tricho- ("mati) un glǒssa ("mēle"). 1987. gadā izdotajā grāmatā "Pie pasaules putniem" loriketi latviski dēvēti par otiņmēļiem, loripapagaiļiem vai nektārpapagaiļiem.
Izskats un īpašības
Spilgts papagailis ar smailu asti. Garums 30 cm. Daudzās pasugas cita no citas atšķiras pēc lieluma vai krāsas. Knābis jaunajiem putniem ir tumšbrūns, bet pieaugušajiem — oranžs un sarkans. Apspalvojuma krāsa stipri variē. Vairumam pasugu ir zaļa mugurpuse, purpura un zili svītrota galva un oranžas krūtis ar tumšām šķērssvītrām.
Tāpat kā vairumam nektārpapagaiļu, arī varavīksnes loriketam mēles gals ir līdzīgs otai — veidots putekšņu un nektāru vākšanai no ziediem. Lidojumā, kad labi redzama spilgtā spārnu apakšpuse, šie loriketi gandrīz nepārtraukti ķērc, toties barojoties viņi klusināti tarkšķ un ziedošo koku lapotnē ir grūti pamanāmi. Pulcējas baros, kur bieži sastopami kopā ar citiem nektārēdājiem un augļēdājiem putniem.
Izplatība
Plaši izplatīta suga. Sastopams Jaungvinejā, Austrālijas austrumos un rietumos, Tasmanijā, Moluku salās, Jaunkaledonijā, Zālamana salās, Vanuatu. Apdzīvo tropu lietus mežus, piekrastes krūmājus un mežainus apgabalus.
Barība
Pārtiek no augļiem, ziedputekšņiem un nektāra. Lai izspiestu no augļa sulu un sēklas, lorikets ar knābi saspiež augļa mīkstumu. Nereti kaitē augļu dārziem un vīnogulājiem, īpaši Austrālijā.
Turēšana nebrīvē
Skaistā apspalvojuma dēļ šie putni bieži tiek turēti zoodārzos. Eiropas zoodārzos parādījās jau 19. gadsimta 60. gados. Šiem papagaiļiem nepieciešami svaigi augļi un nektārs, tāpēc viņu barošana ir specifiska un dārga. Arī voljērs jātīra biežāk nekā tiem putniem, kas ēd graudus. Tāpēc būrītis varavīksnes loriketiem ir nepiemērots miteklis, un tie noteikti jānodrošina ar plašāku telpu. Dzīves ilgums līdz 20 gadiem.
Pasugas
Dažas pasugas tiek klasificētas arī kā atsevišķas sugas.
Panamas līcis
Panamas līcis (es) ir jūras līcis Klusā okeāna austrumos Centrālamerikas piekrastē. Rietumos to norobežo Asuero pussala, ziemeļos — Panamas zemesšaurums, austrumos — Darjenas piekraste. Panamas kanāls ziemeļos līci savieno ar Karību jūru. Līča platums pie ieejas ir ap 185 km, platākajā — 250 km un tas iestiepjas sauszemē par 140 km. Līča austrumdaļā izvietojies Pērļu salu arhipelāgs, rietumdaļā — Tabogas un Otokes salas. Krasta līnija izrobota, veido vairākus iekšējos līčus: Paritas līcis rietumos, Panamas līcis ziemeļos un Sanmigela līcis austrumos. Lielākās ostas krastos ir Panama, Lapalma un Čitre.
Sojuz TMA-15M
Apkalpes
Kuģa Sojuz TMA-15M apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Dublējošā apkalpe:
Lidojuma gaita
Sojuz TMA-15M tika palaists 21:01:14  UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 31. starta laukuma 6. palaišanas iekārtas. Kosmosa kuģis no pēdējās pakāpes atdalījās 21:10:02 UTC.
Saslēgšanās ar staciju notika 24. novembrī 02:48 UTC (aptuveni 6 stundas pēc starta) pie Rassvet moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās operācijas notika automātiskā režīmā. 04:30 UTC tika atvērtas lūkas, un apkalpe iegāja stacijā.
Pēc kravas kuģa Progress M-27M neveiksmīgās palaišanas 2015. gada 28. aprīlī tika nolemts aizturēt nākamos kosmosa kuģu startus, līdz netiks noskaidrots kļūmes cēlonis. Sojuz TMA-15M bija jāatgriežas uz zemi maijā, bet tā nolaišanos pārcēla par mēnesi, jo nākamais kuģis Sojuz TMA-16M startētu tikai jūlija beigās.
Dažas dienas pirms kosmosa kuģa Sojuz TMA-15M atgriešanās uz zemes, 9. jūnijā 15:32 UTC, veicot SKS un kosmosa kuģa tuvošanās un saslēgšanās sistēmas Kurs plānveida testēšanu, negaidīti iedarbojās Sojuz dzinēji, kuri nostrādāja aptuveni minūti. Tas gan negatīvi neietekmēja stacijas un kosmosa kuģa darbību, bet stacijas kompleksa stāvoklis orbītā nedaudz izmainījās. Vēlāk tika atzīts, ka kuģa vadības programmas datos bijusi kļūda.
No stacijas Sojuz TMA-15M atvienojās 10:20 UTC. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 13:44 UTC, 161 km uz dienvidaustrumiem no Žezkazghanas Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 199 dienas 7 stundas 31 minūte.
Zaisans
Zaisans (kk, Zaysan) ir liels saldūdens ezers Kazahstānas austrumu daļā, ielejā starp Altaju un Tarbaghataju.
Lielākās pietekas ir Karairtiša (Melnā Irtiša) un Kendirlika. Izteka — Irtiša (Baltā Irtiša).
Ezers ir bagāts ar zivīm. Parasti aizsalst novembra sākumā, ledus iet aprīļa beigās. Kopš Buktirmas dambja uzcelšanas 1960. gadā ezera līmenis cēlies par 6 m un ezers veido Buktirmas ūdenskrātuves (5490 km²) daļu. Pirms tam ezera platība bija 1800 km². Ūdens apmaiņas laiks — 2,5 gadi.
Fransisko de Surbarans
Fransisko de Surbarans (Francisco de Zurbarán, dzimis 1598. gada 7. novembrī, miris 1664. gada 27. augustā) bija baroka gleznotājs, viens no izcilākajiem spāņu zelta laikmeta gleznotājiem. Surbarans bija Velaskesa laikabiedrs; Velaskess pamatā pievērsās psiholoģiskajam portretam, savukārt Surbarans gleznoja reliģiski mistiskas ainas un klusās dabas. Viņa darbiem raksturīgs prasmīgs chiaroscuro tehnikas izmantojums; tajos apvienotas tālaika spāņu mākslai raksturīgās reālisma un misticisma tendences. Surbarana gleznas ir kompozicionāli vienkāršas un toņos atturīgas, taču izteiksmīgas. Starp nozīmīgākajiem Surbarana darbiem jāmin "Kristus krustā", "Agnus dei", "Sv. Bonaventuras lūgšana", "Klusā daba ar citroniem, apelsīnu grozu un rozi". Īpaši daudz Surbarans gleznojis svētos un garīdzniekus, tāpēc tiek uzskatīts par klasisku kontrreformācijas mākslinieku.
Dzīve
Fransisko de Surbarans dzimis 1598.gada 7. novembrī Fuentedekantosā (Badahosas provincē Ekstremadūrā) tirgotāja Luisa de Surbarana un Isabelas Markesas ģimenē. Savā dzimtajā pilsētā Surbarans apmeklēja Huana de Roelasa skolu, pēc kuras 1614. gadā sāka darboties Pedro Diasa de Vijanuevas darbnīcā Seviļā. Tur viņš iepazinās ar Alonso Kano (Alonso Cano) un, iespējams, arī ar Fransisko Pačeko (Francisco Pacheco) un viņa mācekļiem. Surbarana mācekļa laiks beidzās 1617. gadā, kad viņš apprecējās ar Mariju Paesu (María Páez). Vienīgā zināmā mākslinieka glezna no šī laika ir "Nevainīgā ieņemšana" (1616).
1617. gadā Surbarans pārcēlās uz Jerenu Ekstremadūrā, kur piedzima viņa trīs bērni — Marija, Huans un Isabela Paula. Pēc sievas nāves Surbarans 1625. gadā apprecējās ar Beatrisi de Moralesu (Beatriz de Morales), pārtikušu atraitni, kura bija 10 gadus vecāka par mākslinieku. Jau 1622. gadā Surbarans bija pazīstams gleznotājs un tika uzaicināts uzgleznot altārgleznu kādai savas dzimtās pilsētas baznīcai.
Latviešu leģions
Latviešu SS brīvprātīgo leģions (de) jeb Latviešu leģions bija Latviju okupējušā Trešā reiha bruņoto struktūru — Ieroču SS un policijas — sastāvā esošo latviešu militāro formējumu kopums Otrā pasaules kara laikā.
Fransisko de Surbarans
Dzīve
1628. gadā Surbarans noslēdza līgumu ar Mūsu Žēlastības Dievmātes klosteri un kopā ar ģimeni un mācekļiem pārcēlās un Seviļu. Drīz pēc tam viņš uzgleznoja Sv. Serapiona, Žēlastības klostera mocekļa, attēlu.
Latviešu leģions
Latviešu leģiona izveidošana
Jau 1941. gada 25. jūlijā Pērkonkrusta līderis Gustavs Celmiņš griezās pie Austrumu okupēto apgabalu ministra Alfrēda Rozenberga ar piedāvājumu izveidot divas latviešu pērkonkrustiešu divīzijas. Uz to 1941. gada 17. augustā vācu militārā pārvalde atbildēja ar Pērkonkrusta organizācijas slēgšanu.
Fransisko de Surbarans
Dzīve
Surbarans sevi nodēvēja par "Seviļas meistaru", tādējādi izraisīdams skaudību citos māksliniekos (piemēram, Alonso Kano). Surbarana darbus pasūtīja daudzas aristokrātu ģimenes un lielie klosteri.
1634. gadā mākslinieks devās uz Madridi. Uzturoties galvaspilsētā, viņš iepazinās ar Djego Velaskesu, kā arī itāliešu māksliniekiem, kas tobrīd uzturējās galmā, piemēram, Anhelo Nardi (Angelo Nardi) un Gido Reni (Guido Reni). Šajā laikā Surbarans atteicās no iemīļotā gaismēnu efekta.
Latviešu leģions
Latviešu leģiona izveidošana
Tā laika starptautiskās tiesības neļāva mobilizēt armijā okupēto zemju iedzīvotājus (1907. gada IV Hāgas konvencija par sauszemes kara likumiem ), Vērmahta papildināšana ar okupēto valstu nacionālajām daļām tika atrisināta vienkārši: mobilizējamie šo valstu pilsoņi tika juridiski pakļauti nevis armijas vadībai, bet SS kā oficiāli nemilitārai struktūrai. 1943. gada 23. janvārī Vācu reiha fīrers Ādolfs Hitlers „atļāva un pavēlēja” SS reihsfīreram Heinriham Himleram izveidot Latviešu SS brīvprātīgo leģionu. Šajā sakarā Himlers 24. janvārī, pēc atgriešanās no Austrumu frontes apmeklējuma, nosūtīja radiogrammu 2. SS brigādei, pavēlot izveidot no tās sastāvā karojošo 19. un 21. latviešu aizsardzības dienesta (līdz 1942. gadam kartības dienests — Schutzmannschaft) bataljoniem Latviešu SS-brīvprātīgo leģionu.
Fransisko de Surbarans
Dzīve
Surbaranam tika piešķirts tituls "karaļa gleznotājs", un viņš atgriezās Jerenā, kur bez maksas uzgleznoja gleznu Mūsu Granadas Dievmātes baznīcai. 1639. gadā nomira gleznotāja otrā sieva Beatrise. Šajā gadā Surbarans uzgleznoja darbu "Kristus Emmausā" (Cristo en Emaús) un "Sv. Franciska ekstāze" (San Francisco en éxtasis). 1641. gadā viņš apprecējās ar Marianu de Kuadrosu (Mariana de Cuadros), kas drīz pēc tam nomira.
Latviešu leģions
Latviešu leģiona izveidošana
Ostlandes pašpārvalde 1943. gada 27. janvārī oficiāli uzzināja par leģiona dibināšanu. 10. februārī Hitlers parakstīja pavēli par latviešu brīvprātīgo leģiona formēšanu. 23. februārī Latvijas ģenerālkomisārs Oto Heinrihs Drekslers izdeva pavēli darba pārvaldēm iesaukt 1919.—1924. gadā dzimušos Latvijas jauniešus militārā dienestā, pārkāpjot 1907. gada Hāgas konvenciju par okupētas valsts juridisko statusu. Mobilizāciju veikšanai ar SS galvenās pārvaldes pavēli Rīgā izveidoja SS papildinājumu pārvaldi Austrumzemē (SS Erzatzkommando Ostland). Iespējamā latviešu karavīru izkliedēšana pa vācu militārajām vienībām bija radījusi lielu satraukumu latviešu sabiedrībā, tādēļ leģiona dibināšana tika uztverta kā iespēja daļēji aizsargāt latviešu karavīru intereses. 23. februārī pašpārvalde iesniedza Austrumzemes reihskomisāram Lozem, Latvijas ģenerālkomisāram Dreksleram un SS un policijas augstākajam vadītājam Ostlandē ģenerālleitnantam (obergrupenfīreram) Jekelnam memorandu, kurā norādīja uz paredzētā latviešu iesaukuma karadienestā nelikumību un informēja, ka iespējamā leģiona formēšanas atbalstīšana no pašpārvaldes puses ir atkarīga no šādām minimālām prasībām:
Fransisko de Surbarans
Dzīve
1643. gadā trimdā tika izsūtīts hercogs Olivaress, kurš līdz tam bija bijis Felipes IV favorīts. Olivaress bija aktīvi atbalstījis andalūziešu māksliniekus, un arī pati politiskā krīze, ko izraisīja viņa izsūtīšana, lika samazināties pasūtījumu skaitam. Surbarans tomēr tika tik augstu vērtēts, ka viņu šī krīze ietekmēja tikai nedaudz. 1644. gadā viņš apprecējās ar Leonoru de Torderu (Leonor de Tordera), zeltkaļa meitu. Surbaranam tobrīd bija 46 gadi un Leonorai tikai 28, taču viņiem bija seši bērni.
Latviešu leģions
Latviešu leģiona izveidošana
Gandrīz neviena no minētajām prasībām netika īstenota.
Fransisko de Surbarans
Dzīve
1647. gadā kāds Peru klosteris Surbaranam pasūtīja 38 gleznas, no kurām divdesmit četrās bija jāattēlo Jaunava Marija dabiskā izmērā. Dienvidamerikā Surbarans pārdeva arī dažus laicīga rakstura darbus, lai kompensētu pasūtījumu skaita samazināšanos Andalūzijā (no tās cieta arī Muriljo un Alonso Kano, kurš tādēļ devās uz Madridi). Buenosairesā Surbarans pārdeva 15 gleznas, kurās bija attēlota Marija, 15 karaļu un citu nozīmīgu personu portretus, 24 svēto un patriarhu attēlus (visus dabiskā izmērā) un 9 Holandes ainavas. Iespējams, Surbaranam palīdzēja viņa dēls Huans, kurš pazīstams kā kluso dabu meistars.
Latviešu leģions
Latviešu leģiona izveidošana
1943. gada vasarā H. Himlers sarunās ar Latviešu leģiona virsniekiem jau pieļāva Latvijas autonomiju. 1943. gada 18. novembra (kurš tika atzīmēts kā „cīņas diena pret boļševismu”) uzrunā visu Latvijas pilsētu vadītājiem ģenerālis Bangerskis paziņoja, ka karaklausībai pakļauto latviešu mobilizācija ir pirmais solis uz Latvijas neatkarības atjaunošanu, jo bez sekmīgas Latvijas aizstāvības pret uzbrūkošo Sarkano armiju, latviešiem nekad nebūs ne savas armijas, ne brīvas Latvijas valsts. Tas viss tika darīts ar vienu mērķi: iegūt jaunus papildspēkus Lielvācijas armijai.
Fransisko de Surbarans
Dzīve
1650. gadu sākumā Surbarans vēlreiz devās uz Madridi. Tur viņš sfumato tehnikā uzgleznoja darbus "Marijas pasludināšana" un "Kristus nes krustu". 1658. gadā Madridē atradās visi nozīmīgākie tālaika spāņu mākslinieki — Surbarans, Velaskess, Alonso Kano un Muriljo.
Latviešu leģions
Latviešu leģiona izveidošana
Lai novērstu visas neskaidrības, kas bija radušās ar jēdziena „Latviešu leģions” ieviešanu, 1943. gada 26. maijā Himlers noteica, ka „Nosaukums „Latviešu leģions” ir kopējs apzīmējums visām ieroču SS (Waffen-SS) un policijas sastāvā izveidotām latviešu vienībām. Latviešu leģions ir pakļauts SS reihsfīreram.” Savukārt, Latvijas pašpārvalde un leģiona ģenerālinspektors Bangerskis ar Latviešu leģionu sliecās saprast visus latviešu militāros formējumus. 1944. gada 7. janvāra apspriedē par totālo mobilizāciju SS galvenās pārvaldes priekšnieks grupenfīrers Bergers paziņoja Bangerskim, ka tāds jēdziens kā „Latviešu leģions” vairs nepastāvot, bet esot tikai atsevišķas karaspēka vienības, taču praksē šis nosaukums tika lietots arī turpmāk. Tā piemēram, 1944. gada 9. februārī Jekelns ģenerālkomisāra Drekslera preses nodaļai norādīja — uzskats, ka blakus apzīmējumam „Latviešu SS-brīvprātīgo leģions” pastāv arī jēdziens „Latviešu leģions”, ir maldīgs, jo visas no latviešu vīriem saformētās ieroču SS un policijas vienības pieder pie „Latviešu SS brīvprātīgo leģions”, lūdzot turpmāk presē lietot tikai šo apzīmējumu.
Fransisko de Surbarans
Dzīve
Fransisko de Surbarans nomira 1664. gada 27. augustā Madridē.
Latviešu leģions
Latviešu leģiona izveidošana
1943. gada maijā leģiona sastāvā bija pavēlēts saformēt:
Vienota leģiona pavēlniecība netika izveidota. Lai gan leģiona lietās pilnvarotais vācu ģenerālis Hansens sākotnēji apstiprināja, ka Rūdolfs Bangerskis ir iecelts par leģiona komandieri, 20. martā tika saņemta informācija, ka viņš iecelts vienīgi par latviešu ieroču SS-brīvprātīgo divīzijas komandieri, bet 31. martā noskaidrojās, ka arī tas ir tikai pārpratums un patiesībā Bangerskis ir iecelts par leģiona ģenerālinspektoru. Par viņa štāba priekšnieku iecēla pulkvedi Aleksandru Plensneru. Tika solīts, ka ģenerālinspektora pilnvaras noteiks ar īpašu instrukciju, taču līdz pat kara beigām tas netika izdarīts. Bangerska stāvoklis bija visai nenoteikts, un, līdz ar to, viņa rīcības spējas stipri ierobežotas. Viņš netieši bija pakļauts Himleram un atradās tiešā Jekelna pakļautībā.
Par divīziju komandieriem drīkstēja būt vienīgi vācieši, un arī divīziju štābi bija komplektēti no vācu virsniekiem. Latviešu sakaru virsnieks pie divīzijas štāba bija kājnieku priekšnieks, attiecīgi, 15. divīzijā — virspulkvedis Artūrs Silgailis, bet 19. divīzijā — pulkvedis Voldemārs Veiss, bet pēc tam — pulkvedis Kārlis Lobe. Kaujas laikā kājnieku priekšniekiem uzticēja dažādu kaujas grupu operatīvo vadību, un viņu rīcībā bija nelieli štābi — divi virsnieki un daži rakstveži. Latviešu virsniekiem uzticēja tikai kaujas vienību vadību, tas ir, viņi varēja darboties tikai kā pulka, bataljona vai rotas komandieri. Ar 1943. gada 24. maija pavēli Himlers par Latviešu SS brīvprātīgo brigādes komandieri iecēla ģenerālmajoru fon Šolcu (von Scholz), bet par Latviešu Ieroču SS-brīvprātīgo divīzijas komandieri ģenerāli fon Pikleru-Burghausu (von Pückler-Burghaus).
Stājoties dienestā, latviešu leģionāri deva parasto Vērmahta zvērestu ar piebildi, ka cīnīsies pret boļševismu nevis SS spēku zvērestu. Tas vēlāk kalpoja par vienu no attaisnojošiem pierādījumiem pret nosodīšanu Nirnbergas procesā.
Leģiona vienību apbruņojums ietērps un uzturs bija līdzīgs vācu vienībām. Kā papildus atšķirības zīmes leģionāriem uz formastērpu kreisās piedurknes bija vairodziņš Latvijas nacionālajās krāsās ar uzrakstu „Latvija”. Sākotnēji SS zīmotņu vietā Latviešu SS brīvprātīgo divīzijas (vēlāk 15. divīzijas) personālam bija lecošas saules simbols, Latviešu SS brīvprātīgo brigāde izmantoja SS rūnas, pēc pārtapšanas 19. divīzijā — ugunskrustu, bet robežsargu vienībām bija melnas zīmotnes. Ar 1943. gada 24. maija pavēli Himlers noteica, ka leģionāri turpmāk apbalvojami ar vācu karavīru ordeņiem nevis ar Drošsirdības zīmi ar šķēpiem Austrumtautu piederīgiem (Ostvolkmedaille), kā līdz šim.
15. ieroču SS divīzija
1943. gada 26. februārī izdeva pavēli par Latviešu SS brīvprātīgo divīzijas formēšanu. To sāka formēt 23. martā. No 1943. gada oktobra līdz 1944. gada jūnijam tā karoja kā 15.latviešu SS brīvprātīgo divīzija, pēc tam tās nosaukums bija — 15. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 1) (Waffen-Grenadier Division der SS 15 (lett.Nr.1)).
19. ieroču SS divīzija
Otra divīzija radās uz SS brigādes bāzes, kuru saskaņā ar Himlera 1944. gada 7. janvāra pavēli pārformēja par 19. latviešu SS brīvprātīgo divīziju. (No 1943. gada 24. janvāra brigāde saucās Latviešu SS brīvprātīgo leģions, no 15. marta — Latviešu SS brīvprātīgo brigāde, bet no 22. oktobra — 2. latviešu SS brīvprātīgo brigāde). 1944. gada maijā 19. latviešu SS brīvprātīgo divīziju pārdēvēja par 19. ieroču SS grenadieru divīziju (latviešu Nr. 2) (''Waffen-Grenadier Division der SS 19 (lett.Nr. 2)'').
VI ieroču SS korpuss
1944. gada martā abas Latviešu leģiona divīzijas apvienoja VI SS korpusā, ko komandēja ģenerālis fon Pfefers-Vildenbruhs (Pfeffer-Wildenbruch). Arī VI SS korpusa komandējošais sastāvs bija komplektēts tikai no vācu virsniekiem. 1944. gada jūnijā par VI SS korpusa komandieri iecēla ģenerālleitnantu fon Treienfeldu (von Treuenfeldt), bet augustā viņu nomainīja ģenerālis Krīgers (Krüger).
Jelgavas brigāde
Reizē ar Latviešu SS brīvprātīgo divīzijas formēšanu izveidoja leģiona apmācības un papildināšanas vienību (komandieris pulkvežleitnants Jansons). Tās novietne bija Cekulē pie Rīgas. Vēlāk to pārcēla uz Jelgavu un pārdēvēja par 15. apmācības un papildinājumu bataljonu. 1944. gada sākumā bataljonu pārveidoja par brigādi ar vācu komandieri. Brigādes sastāvā bija 19 vienības. Jūlija sākumā brigāde tika iesaistīta kaujās pie Jonišķiem (Lietuvā) un Jelgavā. Brigādes vienības cieta smagus zaudējumus un tika pilnībā izklīdinātas. To atliekas pārsūtīja uz Bērentu Austrumprūsijā, kur saformēja 15. SS-grenadieru apmācības un papildinājumu bataljonu. 1945. gadā bataljonu pārcēla uz Dancigas rajonu, kur tas kopā ar pārējām Austrumprūsijā atstātajām 15. divīzijas vienībām krita krievu gūstā.
Policijas bataljoni
Pirmos bataljonus sāka formēt 1941. gada septembrī, līdz 1941. gada beigām Rīgā bija izveidoti pieci latviešu policijas bataljoni. Ar augstākā SS un policijas vadītāja Ostlandē un Ziemeļkrievijā Frīdriha Jekelna 1942. gada 11. februāra uzsaukumu sākās liela latviešu policijas bataljonu vervēšanas akcija, kuras rezultātā līdz 1. jūlijam saformēja vēl 16 jaunus policijas bataljonus. Līdz leģiona nodibināšanai saformēja 25 bataljonus, tie bija izkaisīti pa visu Austrumu fronti, pildot dažādus uzdevumus no cīņām frontē līdz dzelzceļu apsardzībai, partizānu apkarošanai un Varšavas geto ieslodzīto konvojēšanai. Sešus bataljonus apvienoja Latviešu SS brīvprātīgo brigādē, no pārējiem lielāko daļu apvienoja policijas pulkos, taču 23. Gaujas, 267. Rēznas, 269-W., 322-F., 20-E. bataljona 5. rota un 271. Valmieras bataljons nonāca Kurzemes cietoksnī kā atsevišķas vienības.
Pavisam no 1941. gada septembra līdz 1944. gada jūlijam tika saformēts 42 latviešu policijas bataljoni ar numerāciju 16-28, 266-282 (ieskaitot 280-A, 281-A, 282-A un 280-B) un 317-322.
Policijas pulki
1943. gada 1. augustā četrus policijas bataljonus apvienoja 1. Rīgas policijas pulkā, ieceļot par komandieri pulkvežleitnantu Osvaldu Meiju. 1944. gada februāra pirmajā pusē saformēja vēl divus pulkus — 2. Liepājas un 3. Cēsu policijas pulku. No jūlija visus trīs pulkus iesaistīja kaujās Daugavpils rajonā, kur tie cieta smagus zaudējumus. Pēc atkāpšanās no Daugavpils pulkus novietoja Bulduros, kur augusta otrajā pusē 2. un 3. pulku apvienoja ar 1. Rīgas policijas pulku, ko oktobrī pārcēla vispirms uz Dundagu, bet pēc tam nosūtīja uz Vāciju, iedalot to Latviešu lauku papildinājuma depo. 2. Kurzemes policijas pulku, saformētu tikai 1944. septembra vidū, jau 1944. gada nogalē pārveda uz Dancigu un tālāk uz Tornu, kur arī to iekļāca lauka papildinājumu depo.
Robežapsardzības pulki
1944. gada janvārī, vācu 16. un 18. armijai atkāpjoties no Ļeņingradas, radās bažas par sarkanarmijas ielaušanos Latvijā. Tika pieņemts lēmums un saformēti seši robežsargu pulki ar 12 000 vīriem. Marta otrajā pusē 1., 2. un 3. robežsargu pulku jau nosūtīja uz fronti VI SS korpusa rīcībā. Tie neiekļāvās ne 15. ne 19. divīzijas sastāvā. Pēc kaujām 1. un 2. pulka personālsastāvu izmantoja 15. un 19. divīzijas papildināšanai, bet no 3. pulka un 15. lauku papildinājuma bataljona izveidoja papildinājumu un apmācības centru. Aizsūtīto vietā sāka formēt jaunu 2. pulku. 16. aprīlī uz fronti Drisas rajonā nosūtīja 5. pulku, bet atlikušos trīs pulkus jūlija sākumā iesaistīja kaujās Daugavpils rajonā, kur tie cieta smagus zaudējumus. Pēc pulku atvilkšanas no kaujas līnijas 2. un 5. pulku apvienoja jaunā 7. pulkā, ko pārformēja par 106. (7.) grenadieru pulku un pakļāva VI SS korpusam. Pārējo divu pulku atliekas vai nu iedalīja 19. divīzijā vai pārsūtīja uz Vāciju.
Gaisa spēki
1943. gada rudenī izveidoja latviešu nacionālo vienību vācu Gaisa spēku (Luftwaffe) sastāvā. Liepājas — Grobiņas latviešu aviācijas vienības sastāvā bija ap 1200 karavīru. Veidojumam pakļāva arī Rīgas aizstāvēšanas nepieciešamībai radītās trīs zenītartilērijas baterijas (apmēram 350 karavīru). Īsi pirms likvidācijas to pārdēvēja par aviācijas leģionu „Latvija”. Komandieris pulkvežleitnants Jānis Rucavs.
Pēc „totālā kara” izsludināšanas un 1944. gada vasaras mobilizācijas ap 5500 vīru iesaistīja par gaisa spēku izpalīgiem (Kampfhelfer der Luftwaffe). Daļu aizsūtīja uz Vāciju, pārējie nonāca Itālijā, kur tos ieskaitīja 3. vācu izpletņu lēcēju divīzijā.
1944. gada vasarā gaisa spēku izpalīgu (Luftwaffenhelfer) dienestam mobilizēja 1927. un 1928. gadā dzimušos jauniešus. Lielāko daļu iekļāva zenītartilērijas baterijās. Mobilizētie 16 un 17 gadu vecie zēni skaitījās piekomandētas civilpersonas, bet veica lielgabalu apkalpes locekļu pienākumus. No gaisa spēku palīgiem veidoja arī tanku iznīcinātāju vienības. Latviešu gaisa spēku palīgu tērpiem krāsa bija tāda kā aviācijas karavīru uniformām ar sarkanbaltsarkanu lenti ar saulītes emblēmu. Lielākā daļa no šiem iesauktajiem kara beigas sagaidīja Vācijā — ap 2000 zēnu, Kurzemē — ap 600.
Par gaisa spēku izpalīdzēm tika iesaistītas arī latviešu nepilngadīgās jaunietes, kas bēgļu gaitās nokļuva Austrumprūsijā un citur Vācijā. Vervējot viņas tika biedētas ar smagu piespiedu darbu. Arī izpalīdžu dienesta apstākļi bija visai smagi. Viņas lielākoties tika izmantotas apmiglošanas aparātu apkalpei. Ar to palīdzību izsmidzināja sērskābi, lai radītu mākslīgo miglu virs aizsargājamiem militāriem objektiem. Šo meiteņu kopskaits varētu būt ap 1000.
Citas vienības
Bez militārām vienībām leģiona sastāvā Rīgā izveidoja arī Latviešu leģiona lazareti. 1944. gada rudenī tā tika evakuēta uz Vāciju, sākotnēji uz Meklenburgu Šverīnas zemē, bet pēc tam uz Lībeku.
Ap 900 latviešu jūrnieki Otrā pasaules kara laikā ir dienējuši Vācijas kara flotē (Kriegsmarine).
Īpaša loma bija vācu darba dienestam (Reichsarbeitsdienst — RAD), kurā militāru pirmapmācību guva tūkstošiem Latvijas jauniešu, kas pēc gadu ilga dienesta vai pat agrāk nokļuva leģionā.
Leģiona karavīri bija pakļauti vācu kara tiesām. Pie katras divīzijas darbojās lauku kara tiesa, kuras priekšsēdētājs bija attiecīgās divīzijas komandieris. Citos gadījumos leģionāru lietas iztiesāja 16. SS un policijas tiesa Rīgā. Leģionārus, kam bija piespriests sods, kas lielāks par 3 mēnešiem ieslodzījuma, nosūtīja uz Salaspils darba nometni. Vieglāk sodītos nosūtīja uz soda rotu, kas bija izvietota Jelgavā, bet kopš 1944. gada — uz Bolderājā izvietoto soda bataljonu.
Mobilizācija
Pirmā mobilizācijas akcija deva šādus rezultātus:
Otrā mobilizācija notika 1943. gada oktobrī/novembrī. Tika izdarīta 1919—1924. gadā dzimušo pēcpārbaude un pilnīgs 1923—1925. gadā dzimušo iesaukums. Trešā mobilizācija tika izdarīta 1943. gada decembrī/1944. gada janvārī, pārbaudot 1917—1918. gadā un 1922—1924. gadā dzimušos. Veicot otro un trešo pārbaudi, jau pašā sākumā atteicās no iedalījuma trijos dienesta veidos. Otrā un trešā mobilizācija ieroču SS deva 12 000 vīrus.
Tā kā otrā un trešā mobilizācija nedeva gaidītos rezultātus, mainīja iesaukšanas organizācijas struktūru. No 1944. gada 14. februāra iesaukšanu veica jaunizveidotā SS papildinājumu inspekcija Latvija (SS-Ersatzinspektion Lettland), ko vadīja Latviešu SS brīvprātīgo leģiona ģenerālinspektors. No šī brīža rīkojumu par iesaukšanu karadienestā parakstīja vai nu Latvijas pašpārvaldes pirmais ģenerāldirektors Oskars Dankers vai Rūdolfs Bangerskis, tos pamatojot ar Latvijas kara klausības likumu. Taču, ievērojot to, ka pašpārvalde bija tikai vācu civilpārvaldes palīgorgāns, nevis likumīga Latvijas valdība, šīs mobilizācijas bija tikpat nelikumīgas kā iepriekš veiktās.
Par izvairīšanos no mobilizācijas sākumā bija paredzēts 6 mēnešu ieslodzījums, vēlāk — nāves sods.
No 1944. gada februāra līdz aprīlim ar dažādām pavēlēm iesauca 1906—1916. un 1919—1921. gadā dzimušos, kā arī papildus pārbaudīja 1922—1924. gadā dzimušos. Iesauca 42 600 vīru, taču tikai apmēram 1000 nosūtīja uz SS divīzijām.
1944. gadā Latvijā izsludināja totālo mobilizāciju, kuras laikā tika pārbaudīti visi gadagājumi, sākot ar 1910. gadu, kā arī pilnībā aptverot 1924—1926. gadā dzimušos, bet 1927—1928. gadā dzimušos iesauca gaisa spēku izpalīgos. Līdz septembrim iesauca apmēram 19 000 vīru.
1944. gada rudenī 15. divīzijas papildināšanai tika uzņemti arī Valsts darba dienestā (Reichsarbeitsdienst — RAD) iesauktie jaunieši, kas pēc obligātā nokalpotā gada tika atbrīvoti no RAD un vēl atradās Vācijā. Viņu skaits sasniedza apmēram 1200 vīru.
Leģions tika papildināts arī ar dezertieriem no aizsardzības dienesta bataljoniem, kuri tur valdošo slikto apstākļu dēļ nelegāli pārgāja uz ieroču SS divīzijām. Šo personu skaits saprotamu iemeslu dēļ nav zināms.
Pēc mobilizāciju izsludināšanas zināms skaits personu pieteicās leģionā brīvprātīgi, taču, ievērojot to, ka arī mobilizētie oficiāli tika uzdoti par brīvprātīgajiem, patieso brīvprātīgo skaits precīzi nav fiksēts. Tiek lēsts, ka brīvprātīgo skaits bijis 2,9—4% no kopējā mobilizēto skaita.
Pēc leģiona ģenerālinspekcijas datiem uz 1944. gada 1. jūliju leģiona vienību skaitliskais sastāvs sasniedza:
Zaudējumi kaujās
Līdz 1944. gada 1. jūlijam, saskaņā ar ģenerālinspekcijas datiem, Latviešu leģiona zaudējumi sastādīja 2723 kritušos un 644 mirušos (kopā 3367), 2417 bez vēsts pazudušos, 7305 ievainotos. Zaudējumi no 1944. gada 1. jūlija līdz kapitulācijai nav precīzi zināmi, taču tos vērtē ap 50—60 000 vīru (jāņem vērā, ka šis zaudējumu apjoms tiek aprēķināts, balstoties uz paplašinātu izpratni par Latviešu leģionu, ieskaitot tajā visus latviešu militāros formējumus).
Beidzoties karam 25 000—30 000 latviešu militārpersonu nokļuva rietumu sabiedroto gūstā, bet apmēram 50 000 — padomju gūstā.
Interesanti fakti
Latviešu leģionāri ir saņēmuši 12 Dzelzs krusta Bruņinieka krustus, visvairāk starp Vācijas ārzemju formējumiem.
Neviena pasaules tiesa nav notiesājusi nevienu latviešu leģionāru par noziegumiem, kuri būtu pastrādāti leģiona darbības kontekstā.
PSRS arhīvos nav faktu par nevienu gūstā padevušos latviešu leģionāru.
1950. gada septembrī Apvienoto Nāciju Bēgļu Palīdzības asociācijas komisārs Harijs N. Rozenfīlds oficiālā ziņojumā Latvijas sūtnim ASV Jūlijam Feldmanim informēja, ka:
“Waffen SS vienības Baltijā (Baltijas Leģioni) tiek uztvertas kā vienības, kas atšķīrās no Vācijas SS vienībām pēc saviem mērķiem, ideoloģijas, darbībām un rakstura, tādējādi komisija šīs kustības neuzskata par ASV valdībai bīstamām, balstoties uz grozījumiem Pārvietoto personu akta 13.nodaļā.”
Indriķa hronika
Indriķa Livonijas hronika (latīniski: Heinrici Cronicon Lyvoniae) ir Latvijas un Igaunijas vēstures pirmavots. Senākā zināmā Latvijas teritorijā sarakstītā Livonijas hronika. Iespējamais sacerēšanas laiks 1224./26. gads ar pielikumu, kas uzrakstīts 1227. gada februārī. Hronika aptver laika posmu no 1180. gada līdz 1227. gadam. Sarakstīta latīniski un tās autors ir Imeras katoļu priesteris Latviešu Indriķis.
Tapšana
Domājams, ka hronika sarakstīta Rīgā bīskapa Alberta uzdevumā iesniegšanai pāvesta legātam Modenas bīskapam Vilhelmam, lai atainotu pāvestam Alberta darbību Livonijas kristianizēšanu viņam labvēlīgā gaismā. Saskaņā ar iespējamā autora Latviešu Indriķa norādi, galvenais hronikas avots ir paša vērojumi un aculiecinieku stāstījumi. Autors izmantojis arī bīskapa un domkapitula arhīvu. Iespējams, ka ziņas par Livonijas jeb Ikšķiles-Rīgas bīskapijas pirmsākumiem varētu nākt no kādām tagad zudušām anālēm. Paša autora hronikai dotais nosaukums nav saglabājies. "Indriķa hronika" ir nosacīts apzīmējums, kurā izmantota autora vārda latviskotā forma.
Saturs
Hronika iedalīta četrās grāmatās. Pirmā un otrā grāmata (pēc apjoma daudz īsākas par sekojošajām) aptver bīskapu Meinarda un Bertolda darbību, trešā grāmata De Livonia (III—XII, 5) apraksta Vidzemes iekarošanu un Tālavas latgaļu pāriešanu kristietībā (1199.—1208.). Ceturtā grāmata De Estonia (XII, 6—XXIX) — Igaunijas iekarošanu. 1227. gada papildinājums (XXX) apraksta Sāmsalas iekarošanu 1227. gada sākumā. Divas pēdējās grāmatas iedalītas nodaļās atbilstoši bīskapa Alberta valdīšanas gadiem. Hronikā notikumi datēti saskaņā ar t.s. Marijas gadiem, t.i. gada skaitīšanu uzsākot ar 25. martu (Marijas pasludināšanas dienu), attiecīgi dotā gada notikumi no 1. janvāra līdz 24. martam tiek pieskaitīti iepriekšējam gadam. (Citi autori uzskata, ka gada skaitīšana piesaistīta Lieldienām (t.s. Lieldienu gads), tātad mainīgam datumam.)
Hronika pieder pie krusta karu literatūras. Šis apstāklis, kā arī autora izglītība un profesija (piederība klēram) izskaidro daudzos aizguvumus no Bībeles un katoļu garīgajiem tekstiem. Kā bīskapa Alberta historiogrāfs, hronists centies noklusēt sava patrona neveiksmes, par misijas darba traucētāju un jaunkristīto apspiedēju netieši atzīdams bīskapa konkurentu — Zobenbrāļu ordeni. Vietējās tautas viņš nevērtē vienādi, atkarībā no pretestības pakāpes kristianizēšanai. Tomēr bagātā faktu materiāla dēļ hronika vērtējama visai augstu. Tajā tikpat kā nav viduslaiku reliģiskajai literatūrai raksturīgo brīnumu aprakstu. Ticamības precizitātes un izklāsta plašuma ziņā tā pārspēj šī laika attiecīgās krievu, dāņu un vācu hronikas. Taču atsevišķas kļūdas faktu hronoloģijā liecina, ka visos jautājumos tai pilnībā uzticēties nevar. Hronika atzīstama par svarīgāko rakstīto avotu dažādu lokālu Latvijas senās vēstures jautājumu risinātājiem, it īpaši arheologiem. Piemēram, bieži tiek lietota forma ruthenicum, kas faktiski norādīja Indriķa skatījumā "krievu ticību" — pareizticību, nevis piederību pie krievu tautības (toreiz neeksistējošas) kā to mēdz tulkot daži vēsturnieki mūsdienās.
Hronikas noraksti
Diemžēl paša autora rakstītais eksemplārs līdz mūsdienām nav saglabājies. Pētnieku rīcībā bijuši 16 dažādi no 14. gs. sākuma līdz 19. gs. izdarīti hronikas noraksti. Tos var iedalīt divās lielās grupās — nepārstrādātie un pārstrādātie jeb interpolētie noraksti. Katrā no grupām ir 8 vairāk vai mazāk pilnīgi rokraksti.
Vienīgais saglabājies pergamenta noraksts no 14. gadsimta sākuma ir tā sauktais Zamoisku kodekss ( jeb rokraksts Z), kas pašlaik glabājas Polijas Tautas bibliotēkā Varšavā. To Polijas-Lietuvas lielhetmanis Jans Zamoiskis (1542–1605) no Livonijas aizvedis uz Poliju, kur tas beigās nonāca Zamoisku bibliotēkā Varšavā. Diemžēl Zamoisku kodekss nav pilnīgs — tas tagad sniedzas līdz XXIII, 8. Saskaņā ar L. Arbuzova hipotēzi, bijis kāds vēl vecāks noraksts no autora manuskripta, tā sauktais Arhetips, taču tas arī nav saglabājies. Visi pārējie noraksti atvedināmi no kāda 14.—15. gadsimtā zudumā gājuša rokraksta (rokraksta X). No šī rokraksta 15. gadsimtā tika izgatavoti divi noraksti, kas arī gājuši zudumā (rokraksti M un N). Ar viena no nozudušo norakstu starpniecību 17. gadsimtā radies t.s. Rīgas luterāņu mācītāja Nātaniela Skodeiska kodekss (Codex Skodeiskianus jeb Codex Rigensis, rokraksts S), kas glabājas Latvijas Akadēmiskajā bibliotēkā. Tam tuvu stāv t.s. Rēveles ģimnāzijas noraksts (Codex Gymnasialis Revaliensis, rokraksts R). No otra nozudušā 15. gs. noraksta radušies divi citi noraksti. Viens no tiem, tā sauktais, Tolla kodekss (Codex Toll, rokraksts T) glabājas Igaunijas Valsts vēstures muzejā. Otrs, tā sauktais, Ūksenšernas kodekss (Codex Oxenstierna jeb rokraksts O), ko 1653. gadā Aksels Ūksenšerna (Oxenstierna) aizdeva Rīgas rātskungam Vitem pārrakstīšanai, bijis par pamatu norakstam, kas tagad glabājas Latvijas Akadēmiskajā bibliotēkā (rokraksts W). No tā saglabājies vēl viens noraksts (rokraksts K), kas tagad glabājas Tartu. Pēc cita uzskata Ūksenšernas kodekss radies no Tīzenhauzeniem piederoša hronikas noraksta, kas nonāca Aksela Ūksenšernas dēla Zviedru Igaunijas gubernatora (1646—1652) Ērika Ūksenšernas, vēlāk viņa 1657. gadā mirušā brāļa Johana Ūksenšernas atraitnes Margarētas Brāhes īpašumā. Pēc tam, kad viņa 1661. gadā apprecēja grāfu Frīdrihu no Hesenes-Homburgas, noraksts nonāca Vācijā. 1740. gadā izdota pirmā Ūksenšernas kodeksa publikācija, ko sagatavojis Hannoveres bibliotēkas bibliotekārs Johans Daniēls Grūbers.
Tulkojumi
Pirmais hroniku vācu valodā pārtulkoja Rīgas liceja konrektors Johans Gotfrīds Arnts (1710—1767). Tālākā hronikas teksta pilnveidošanā lielu darbu ieguldījis Tērbatas Universitātes docents Augusts Hanzens, kurš pirmais ieviesa hronikas dalījumu nodaļās. Hronikas izpēti, balstoties uz dažādiem norakstiem, turpināja vēsturnieks Kārlis Širrens un igauņu literārās biedrības bibliotekārs Eduards Pābsts. 1854. gadā iznāca A. Kuņika veiktais hronikas fragmentu tulkojums krievu valodā, bet 1876. gadā J. Češihins-Vetrinskis izdeva pilnu hronikas tulkojumu.
Turpmāk nozīmīgu ieguldījumu hronikas pirmatnējā teksta tālākā uzlabošanā deva Leipcigas Universitātes profesors Vilhelms Arnts (1838—1895), kura tulkojums bija pamatā abiem pirmajiem hronikas tulkojumiem latviešu valodā. Pirmo no tiem sagatavoja skolotājs un muzejnieks Matīss Siliņš. 1936. gadā iznāca vēsturnieka Jāņa Krīpēna veiktais tulkojums.
1961. gadā Viskonsinas Universitāte izdeva hroniku angļu valodā profesora Džeimsa Brandidža tulkojumā, kas arī bija balstīts uz V. Arnta izdevumu.
Lielu daļu mūža hronikas pētīšanai veltījis Latvijas Universitātes profesors Leonīds Arbuzovs jaunākais. Salīdzinot visus zināmos hronikas norakstus, viņš izveidoja optimālu hronikas tekstu. Diemžēl, viņam neizdevās īstenot ieceri — izdot jaunu hronikas publicējumu. Viņa darbu pabeidza viņa skolnieks Alberts Bauers, 1955. gadā izdodot hronikas latīņu tekstu un tā vācisko tulkojumu. Pamatojoties uz šo izdevumu, 1962. gadā Zviedrijā igauņu valodnieks Jūliuss Megiste izdeva hronikas tulkojumu igauņu valodā. 1982. gadā iznāca jauns igauņu izdevums vēsturnieka Riharda Kleisa tulkojumā.
Pirmais tulkojums lietuviešu valodā iznāca 1991. gadā. Šo tulkojumu veica akadēmiķis Jozs Jurginis.
1993. gadā apgādā Zinātne iznāca jauns hronikas akadēmisks izdevums. Hronikas tulkojumu latviešu valodā veicis Ābrams Feldhūns. Pirmo reizi paralēli latviešu tekstam tika publicēts arī hronikas oriģinālteksts latīņu valodā. Izdevums papildināts ar plašu Ēvalda Mugurēviča ievadu un vērienīgiem komentāriem pie teksta.
Baikāls
Baikāls (ru, bua) ir viens no pasaulē unikālākajiem ezeriem, atrodas Krievijā. Tas ir pasaules dziļākais un vecākais ezers, pēc platības (31 500 km²) septītais lielākais ezers pasaulē, taču pēc tilpuma lielākais saldūdens ezers pasaulē. Satur vairāk nekā 20% no pasaules virszemes šķidrā saldūdens krājumiem un vairāk nekā 90% no Krievijas šķidrā virszemes saldūdens krājumiem. Otrs lielākais ezers Krievijas teritorijā. Baikāls atrodas Sibīrijas dienvidos starp Irkutskas apgabalu un Burjatiju. Iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Ezerā atrodas pasaulē trešā lielākā ezera sala Oļhona, kas ir 72 km gara, platība 730 km².
Ģeogrāfija un hidroloģija
Ezera pētījumi 19. gadsimta beigās parādīja, ka Baikālā atrodas vairāk saldūdens ūdens nekā visos Amerikas Lielajos ezeros kopā. Ezera lielais vecums un izolācija no citiem nozīmīgiem ūdens baseiniem nodrošinājuši, ka šajā ezerā attīstās savdabīga ekosistēma, kam ir ļoti liela nozīme evolūcijas procesu pētīšanā.
Ezers ir dziļākais pasaulē — 1637 metri. Līdz ar to ezera gultne atrodas 1285 metrus zem jūras līmeņa; Baikāls ir arī dziļākā kriptodepresija pasaulē. Taču ezera gultni klāj vēl ap 7 km biezs ezera nogulumu slānis, tātad kontinentālā Zemes garoza zem Baikāla sākas tikai 8—9 km dziļumā, līdz ar to Baikāls ir uz planētas dziļākā vaga kontinentālajā Zemes garozā.
Baikāla lūzuma zona ir aktīva — lūzums ik gadu paplašinās par aptuveni 2 cm. Ezera apkaimē notiek seismiskas aktivitātes; šeit atrodas karstie avoti, diezgan bieži notiek zemestrīces.
Uzskata, ka ezera vecums ir 25—30 miljoni gadu — tas ir viens no vecākajiem zināmajiem ezeriem. Vēl viens aspekts, kas padara ezeru ļoti vērtīgu no Zemes vēstures pētījumu viedokļa ir fakts, ka ezeru nekad nav klājis ledājs un līdz ar to tā nogulumi ir veidojušies nepārtraukti, veidojot kvalitatīvu Zemes vēstures šķērsgriezumu, kas potenciāli dos precīzus datus par Zemes klimatu ļoti senā pagātnē.
Baikālā ietek 336 upes un strauti. Vasarā ezera ūdens temperatūra sasniedz 8—9 °C, dažos līčos ūdens sasilst līdz 15 °C. Baikāla dziļumā ūdens sasilst līdz 4 °C. Baikāls parasti aizsalst ap 20. janvāri. Ziemas beigās ledus biezums sasniedz 1 m, līčos — 1,5-2 m.
Visapkārt ezeram atrodas kalni. Baikāla grēda ziemeļos no ezera un ap ezeru esošie taigas masīvi kopā ar pašu ezeru un tā 22 salām veido nacionālo parku. Par spīti valsts institūciju daļēji slāpētiem protestiem, ezera dienvidu piekrastē uzcelts celulozes pārstrādes kombināts (1966), kas izmanto hlora balināšanas procesu un ezerā iepludina neattīrītus notekūdeņus.
Ezeru apdraud arī Austrumsibīrijas—Klusā okeāna naftas vads, kura būvniecība iecerēta 800 m no ezera krasta. Tā kā šeit atrodas seismiska zona, ezeru apdraudēs naftas piesārņojums. Pēc ilgstošiem un plašiem protestiem valsts prezidents Vladimirs Putins licis projekta attīstītājiem plānot naftas vadu tālāk no ezera krastiem un pašlaik šis projekts vairs nerada tiešus draudus ezeram.
Dzīvā daba
Baikālā atrastas 1085 augu sugas un 1550 dzīvnieku sugas un pasugas. Vairāk nekā 60% šo dzīvnieku sugu ir endēmas, tai skaitā endēmas ir arī 27 no ezerā sastopamajām 52 zivju sugām. Vienīgais ezerā sastopamais zīdītājs ir endēmais Baikāla ronis (Phoca sibirica).
No saimnieciskā un tūrisma piesaistes viedokļa vērtīga zivs ir omulis (Coregonus autumnalis migratorius), kuru pārdod kūpinātu Baikāla apkaimes tirgos. Šī zivs uzskatāma par izcilu delikatesi.
Ezera dziļākā punkta sasniegšana
2008. gada 28. jūlijā Krievijas dziļūdens izpētes aparāts "Mir-1" Anatolija Sagaļeviča un Vjačeslava Nagovicina vadībā sasniedza pasaules ieniršanas dziļuma rekordu saldūdens vidē. Aparāts iegremdējās starp Ižimejas un Uhanas ragiem, sasniedzot līdz šim neizpētītas dzelmes dibenu 1580 m zem ezera līmeņa.
Hefrena piramīda
Hefrena piramīda (ar) ir otra augstākā un otra lielākā no trim Gīzas piramīdām. Piramīdā apglabāts Senās Ēģiptes 4. dinastijas faraons Hefrens.
Piramīda ir 136,4 metrus augsta, sākotnēji tā bija 143,5 metrus augsta. Piramīdas slīpums sasniedz 53° 10'. Tikusi uzcelta ap 2520. gadu p.m.ē. Blakus piramīdai atrodas Lielā Sfinksa, daži eģiptologi uzskata, ka arī tā tikusi uzcelta Hefrena valdīšanas laikā, tomēr šis fakts tiek apšaubīts.
Eģiptoloģija
Eģiptoloģija (Ēģipte + el, logos — ‘jēdziens, mācība’) ir zinātne, kas pēta Senās Ēģiptes vēsturi, valodu, literatūru, reliģiju, arhitektūru un mākslu laikā no 5. gadu tūkstoša p.m.ē. līdz 4. gadsimtam m.ē. Eiropā eģiptoloģija tiek uzskatīta par filoloģisku disciplīnu, savukārt Ziemeļamerikā — par arheoloģijas nozari. Eģiptoloģijas speciālisti tiek saukti par eģiptologiem.
Hefrens
Hefrens (el, Chephren) bija Senās Ēģiptes faraons, kas valdīja 26 gadus 4. dinastijas laikā ap 2570. gadu p. m. ē. Pieņēmis titulu "Ra dēls" (sa Ra).
Viņa tēvs ir 4. dinastijas faraons Heopss. Par faraonu kļuva pēc pusbrāļa Džedefras. Hefrenam ir celta otra lielākā Gīzas piramīda — Hefrena piramīda. Daži eģiptologi uzskata, ka viņa valdīšanas laikā ir celta piramīdai blakus esošā Lielā Sfinksa, tomēr tas tiek apšaubīts. Par viņa dzīvi maz kas ir zināms. Hērodots viņu raksturoja kā nežēlīgu un ķecerīgu valdnieku.
Latviešu nacionālistu savienība
Latviešu nacionālistu savienība bija pagrīdes pretošanās kustības organizācija, kas bija aktīva vācu okupācijas laikā. LNS idejiskais vadītājs bija klasiskās filoloģijas students Arnolds Čaupals (segvārds Vilks), sekretārs un Latgales apgabala pārstāvis Staņislavs Barkāns. LNS izdeva nelegālu laikrakstu Tautas Balss, kura redakcijas grupas vadītājs bija Artūrs Kaminskis. Bez Kaminska laikraksta redakcijas grupā bija A.Čaupals, romāņu filoloģijas studente Ieva Birgere (Lase), students R.Jansons un citi.