cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ūlavs V
Ūlavs V (no; dzimis, miris ) bija Norvēģijas karalis no sava tēva karaļa Hokona VII nāves 1957. gadā līdz savai nāvei 1991. gadā.
Biogrāfija
Dzimis Lielbritānijā, Norfolkā, kā Aleksandrs Edvards Kristiāns Frederiks (Alexander Edward Christian Frederik) Dānijas prinča Kārļa (nākamā Norvēģijas karaļa Hokona VII) un Lielbritānijas karaļa Eduarda VII meitas Modas ģimenē. Tā kā 1905. gadā Ūlava tēvs kļuva par neatkarīgās Norvēģijas karali, Ūlavs tika stingri audzināts par Norvēģijas patriotu.
1928. gadā vasaras olimpiskajās spēlēs Amsterdamā, Ūlavs ieguva zelta medaļu burāšanā. Arī tālākajā dzīves laikā Ūlavs bija burāšanas sporta cienītājs. 1929. gadā Ūlavs apprecējās ar Zviedrijas princesi Martu. Otrā pasaules kara laikā Ūlavs kopā ar tēvu, atšķirībā no sievas un bērniem, kuri uzturējās Vašingtonā, pavadīja Lielbritānijā pie trimdas valdības. Tā kā Ūlavs V bija apguvis militāru izglītību, viņa militārās zināšanas lieti noderēja un 1944. gadā Ūlavs kļuva par Norvēģijas militāro spēku virspavēlnieku. 1954. gadā, pirms Ūlavs kļuva par karali, mira viņa sieva Marta.
1957. gadā, Ūlavs V kļuva par karali. Savas pieticības un vienkāršības dēļ Ūlavs V ieguva milzu popularitāti. Ūlavs V vienmēr pats centās vadīt savu automašīnu un, kaut arī karalim bija atļauts pilsētā izmantot sabiedriskā transporta joslas, viņš vienmēr kopā ar pārējiem iekļāvās vispārējā satiksmē. Visu savu 33 gadu valdīšanas laiku Ūlavs tika cienīts kā monarhs, viņš kļuva pazīstams kā “Tautas karalis”. Kad 1991. gadā karalis mira, pie viņa pils ļaudis aizdedza desmitiem tūkstošu sveču. Tas turpinājās vairākas dienas, ļaudis nāca, lai aizdedzinātu sveces un atstātu ziedus, godinot karali. Ūlavs tika apbedīts Oslo Akershusas pils karaliskajā mauzolejā.
Kāpināšana
Kāpināšana ir matemātiska operācija, kas atbilst lieluma atkārtotai reizināšanai ar sevi. Kāpināšanu parasti pieraksta kā an, kur a ir kāpināmais, n ir kāpinātājs, bet iegūtais rezultāts — pakāpe. Izteiksmi an lasa kā "a pakāpē n".
Pozitīvs kāpinātājs
Ja kāpinātājs n ir naturāls skaitlis (vesels, pozitīvs skaitlis), tad izteiksme an atbilst skaitļa a atkārtotai reizināšanai ar sevi n reižu: Tas ir analoģiski tam, kā reizinājums a·n atbilst skaitļa a saskaitīšanai ar sevi n reižu:
Mazām pakāpēm n ir atvēlēti īpaši nosaukumi:
Negatīvs kāpinātājs
Kāpinot doto lielumu pakāpē −1, iegūst tā apgriezto lielumu: Vispārīgā gadījumā, lai aprēķinātu dotā lieluma negatīvu pakāpi, skaitli 1 dala ar atbilstošu lieluma pozitīvo pakāpi:
Kāpinātāji 0 un 1
Lieluma a kāpināšana pakāpē 1 atbilst reizinājumam, kurā a ietilpst tieši vienu reizi, tāpēc rezultāts ir vienāds ar a: Ja jebkuru skaitli, kas atšķirīgs no nulles, kāpina pakāpē 0, tad iegūst skaitli 1: Savukārt nulli nulltajā pakāpē nevar kāpināt (izteiksme 00 ir nenoteiktība).
Pakāpes ar daļveida kāpinātāju
Kāpinātājs var būt arī racionāls skaitlis, piemēram, izteiksmi sauc par kvadrātsakni no a. Kāpināšana pakāpē 1/n, kur n ir naturāls skaitlis, atbilst n-tās pakāpes saknes vilkšanai: Vispārīgā gadījumā, ja pozitīvu skaitli a kāpina racionālā pakāpē m/n, kur m ir vesels skaitlis un n ir vesels, pozitīvs skaitlis, tad iegūst Ja a ir negatīvs, tad šo formulu var lietot tikai tad, ja m ir pāra skaitlis.
Pakāpju īpašības
Reizinot divas pakāpes ar vienādiem kāpināmajiem, iegūst to pašu, ko kāpinot pakāpē, kas vienāda ar kāpinātāju summu: Līdzīgā kārtā, dalot divas pakāpes ar vienādiem kāpināmajiem, iegūst to pašu, ko kāpinot pakāpē, kas vienāda ar kāpinātāju starpību:
Kāpināšana ir distributīva pār reizināšanu:
Atkārtotu kāpināšanu var aizstāt ar kāpināšanu pakāpē, kas vienāda ar kāpinātāju reizinājumu: taču kāpināšana nav asociatīva:
Apgrieztā darbība
Tāpat kā saskaitīšanai pretējā darbība ir atņemšana un reizināšanai pretējā darbība ir dalīšana, kāpināšanai pretējā darbība ir logaritmēšana (ja grib atgūt kāpinātāju) un saknes vilkšana (ja grib atgūt kāpināmo).
Frānsiss Skots Ficdžeralds
Frānsiss Skots Ficdžeralds (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu romānu un īso stāstu rakstnieks. Viņš tiek uzskatīts par vienu no 20. gadsimta izcilākajiem amerikāņu rakstniekiem, tāpat tiek pieskaitīts pie zudušās paaudzes rakstniekiem.
Ir pabeidzis četrus romānus: "Šaipus paradīzes" (This Side of Paradise; 1920), "Skaistie un nolādētie" (The Beautiful and Damned; 1922), "Lielais Getsbijs" (The Great Gatsby; 1925) un "Ir maiga nakts" (Tender Is the Night; 1934). Piektais, nepabeigtais romāns "Pēdējais magnāts" (The Love of the Last Tycoon) tika izdots pēc rakstnieka nāves 1941. gadā.
Sarakstījis arī vairākus īsos stāstus, tai skaitā "Bendžamina Batona neparastais dzīves stāsts" (The Curious Case of Benjamin Button; 1922), pēc kura motīviem tika uzņemta filma 2008. gadā. Ekranizēti tikuši arī citi Ficdžeralda darbi. Pēc "Lielā Getsbija" sižeta ir tikušas uzņemtas vairākas filmas vairāk nekā 90 gadu garumā, no kurām pēdējā — 2013. gadā. Paša rakstnieka dzīve no 1937. līdz 1940. gadam tikusi attainota filmā Beloved Infidel (1959).
Džonatans Teivss
Džonatans Teivss (en; dzimis 1988. gada 29. aprīlī Vinipegā) ir kanādiešu hokejists, centra uzbrucējs, Kanādas hokeja izlases spēlētājs. Pašlaik (2022) Teivss ir Nacionālās hokeja līgas kluba Čikāgas "Blackhawks" kapteinis.
Spēlētāja karjera
Pēc tam, kad 2006. gada NHL draftā Čikāgas "Blackhawks" Teivsu bija izvēlējusies ar augsto kopējo trešo numuru, spēlētājs izlēma izstāties no augstskolas, priekšroku dodot profesionālam hokejam. 2007. gada 10. oktobrī Teivss debitēja NHL, gūstot vārtus jau ar savu pirmo metienu. Turpinājumā viņš atzīmējās ar punktu spēlēs vēl nākamās desmit spēles, kas to padarīja par otru visu laiku garāko NHL debitanta rezultativitātes sēriju. Par spīti tam, ka savas debijas sezonas gaitā Teivss traumas dēļ izlaida 16 spēles, sezonu viņš noslēdza kā otrs rezultatīvākais "Blackhawks" spēlētājs uzreiz aiz cita debitanta Patrika Keina. Teivss tika nominēts arī Kaldera balvai, taču to saņēma Keins.
2008. gada 18. jūlijā Teivss kļuva par Čikāgas kluba kapteini, kas viņu padarīja par trešo jaunāko kapteini līgas vēsturē. 2009. gada 27. februārī mačā pret Pitsburgas "Penguins" Teivss atzīmējās ar savu pirmo hat-trick NHL. Sezonu viņš noslēdza ar 69 punktiem 82 spēlēs, palīdzot "Blackhawks" pirmo reizi kopš 2002. gada kvalificēties NHL izslēgšanas kārtas spēlēm. Nākamajā sezonā Teivss kopā ar komandas biedriem izcīnīja Stenlija kausu. 2013. un 2015. gadā Teivss kļuva jau par trīskārtēju Stenlija kausa ieguvēju.
Kanādas izlases rindās Teivss izcīnījis 2010. un 2014. gada olimpisko spēļu čempionu titulu, kā arī 2007. gada Pasaules čempionāta zelta medaļas un 2008. gada sudraba medaļas. 2006. un 2007. gadā Teivss kļuva arī par Pasaules čempionu U20 jauniešu konkurencē.
Frīdrihs Hajeks
Frīdrihs Augusts fon Hajeks (de, dzimis, miris ) — austriešu/britu ekonomists un politikas filozofs. Viens redzamākajiem austriešu skolas un liberālisma pārstāvjiem. XX gadsimta vidū viens no galvenajiem brīvā tirgus aizstāvjiem. Hajeka idejas bija XX gadsimta otrās puses redzamāko labējo politiķu (Mārgaritas Tečeres Lielbritānijā un Ronalda Reigana ASV) ekonomiskās politikas iedvesmas avots.
Dzīvesgājums
Dzimis Vīnē aristokrātu ģimenē. Hajeka otrās pakāpes brālēns no mātes puses bija Ludvigs Vitgenšteins. Pirmā pasaules kara laikā, slēpdams savu patieso vecumu, karoja Austroungārijas armijas rindās un saņēma apbalvojumus par varonību.
Pēc kara 1921. un 1923. gadā ieguva doktora grādu tiesību zinātnē un politoloģijā. Apguva arī ekonomiku un psiholoģiju. Universitātes laikā Hajeka pasniedzēji bija ekonomisti Ludvigs fon Mīzess un Frīdrihs fon Vīzers.
Pāris gadus nostrādājis Ņujorkas Universitātē, XX gadsimta divdesmitajos gados Austrijā, bet 1931. gadā sāka strādāt Londonas Ekonomikas skolā, kur izveidojās par ietekmīgu ekonomistu, tomēr sastapa opozīciju starp Džona Keinsa piekritējiem. Pēc Austrijas pievienošanas Trešajam reiham Hajeks 1938. gadā kļuva par Lielbritānijas pilsoni.
Otrā pasaules kara gados Hajeks sarakstīja vienu no ietekmīgākajiem liberālisma darbiem — Ceļš uz dzimtbūšanu (The Road to Serfdom, 1944).
1947. gadā Hajeks bija viens no galvenajiem liberālisma smadzeņu centra Montpelerīnas biedrības (Mont Pelerin Society) dibinātājiem. 1950. gadā Hajeks devās uz ASV, kur strādāja Čikāgas Universitātē.
No 1962. līdz 1968. gadam viņš bija Freiburgas Universitātes profesors, bet vēlāk — Zalcburgas Universitātes viesprofesors.
Latvijas Zinātņu akadēmija
Latvijas Zinātņu akadēmija, abreviatūra LZA (la; līdz 1990. gadam — Latvijas PSR Zinātņu akadēmija), ir 1946. gada 14. februārī dibināta nacionālas nozīmes nevalstiska zinātniska institūcija, kura apvieno vairāk nekā 300 Latvijas Republikas un pasaules zinātniekus dabaszinātņu, inženierzinātņu, sociālo un humanitāro zinātņu jomā, kuras darbību finansē un atbalsta valsts. Atrodas Rīgā, Akadēmijas laukumā 1, Zinātņu akadēmijas augstceltnē. Kopš 1992. gada 14. februāra Latvijas Zinātņu akadēmija darbojas kā zinātnieku korporācija saskaņā ar savu jaunizstrādāto Hartu un Statūtiem. Akadēmijas Hartu 1997. gada 23. janvārī apstiprināja Latvijas Republikas Saeima. Latvijas Zinātņu akadēmija pārstāv Latviju Starptautiskajā Zinātnes padomē (ISC) un Eiropas akadēmiju asociācijā (ALLEA). Kā noteikts LZA Hartas preambulā: “Latvijas Zinātņu akadēmija veicina zinātņu attīstību, veic zinātniskus pētījumus. Tā gādā, lai apzinātu, pētītu, izkoptu, saglabātu un nodotu nākamajām paaudzēm visu to īpašo, ko pasaules zinātnei un kultūrai ir devusi un spēj dot Latvija un latviešu tauta: nacionālo kultūru, valodu, folkloru, literatūru, sociālo un saimniecisko pieredzi. Tā pētī un saglabā Rīgas un Latvijas novadu kultūrvēsturiskās tradīcijas, apzina Baltijas valstu vietu pasaulē”.
LZA sastāvs
LZA sastāvā ir paredzēti 100 īstenie locekļi (ievēl līdz 70 gadu vecumam), 50 korespondētājlocekļi (ievēl līdz 65 gadu vecumam), 50 goda locekļi, 100 ārzemju locekļi. LZA sastāvā darbojas Ārzemju locekļu nodaļa Ņujorkā, kuru vada tautsaimniecības profesors N. Balabkins.
Pārvalde:
Nodaļas:
LZA darbība
LZA darbības galvenie veidi ir ZA sēdes un pilnsapulces, akadēmiskie priekšlasījumi un darbs ZA zinātņu nodaļās, sniedzot konsultācijas un ekspertīzes, izvērtējot zinātnes virzienus un izstrādājot nacionālās zinātniskās programmas, rīkojot zinātniskās diskusijas, piešķirot LZA Lielo medaļu un vārdbalvas, augstskolu studentu prēmijas, goda doktora grādus, uzturot sakarus ar ārvalstu zinātniskajām institūcijām u.tml.
LZA sēžu tematika liecina, ka galveno uzmanību pievērš visaktuālākajām Latvijas zinātnes un kultūras problēmām (kultūras mantojuma pētniecība un tā saglabāšana; Latvijas iedzīvotāji un vide medicīniski bioloģiskā skatījumā; vietējo resursu izmantošana Latvijas rūpniecības attīstībā; folklora mūsdienu kultūras situācijā; Latvijas iedzīvotāju dzīves līmenis; jaunās informācijas tehnoloģijas un Latvijas bibliotēku attīstības perspektīvas; Rīgas attīstības plāna projekts; Letonikas programma.
Zinātniski organizatoriskajā aspektā LZA aktīvi piedalās Latvijas zinātnes virzienu izvērtēšanā, Baltijas valstu un Ziemeļvalstu zinātņu akadēmiju sadarbībā, kā arī ar zinātni saistīto likumprojektu izvērtēšanā un papildināšanā.
LZA balvas un stipendijas
Pie Akadēmijas tradīcijām pieder vairāki apbalvojumi. No 1993. gada augstākais apbalvojums ir Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielā medaļa, ko saņēmuši izcili, tostarp ārzemju zinātnieki, kuri devuši būtisku pienesumu Latvijai. Akadēmijas piešķir arī dažādas izcilu zinātnieku vārdos nosauktas balvas: Gustava Vanaga, Solomona Hillera, Edgara Siliņa medaļas un citas. LZA ir kopīgas balvas ar firmām ITERA Latvija, Latvijas Gāze, Latvenergo.
Nozīmīgāko balvu uzskaitījums:
Vēsture
1918. gadā izveidojoties Latvijas Republikai, savas Zinātņu akadēmijas dibināšana netika īstenota, kaut arī šo ideju presē aktīvi apsprieda jau pirmajos Latvijas neatkarības gados un zinātnieki veica daudz priekšdarbu ZA organizēšanai. Vēlāk ZA ideju arī Saeimā dedzīgi aizstāvēja tautsaimnieks prof. Kārlis Balodis un filozofs prof. Pēteris Zālīte. 1927. gadā ZA izveidošanas ideju atbalstīja arī toreizējais izglītības ministrs sociāldemokrāts Rainis, taču sabiedrības un politiķu attieksme bija noraidoša, par svarīgākiem uzskatot ieguldījumus praktiskās dzīves sfērās.
1945. gada jūlijā LPSR vadītāji Vilis Lācis un Jānis Kalnbērziņš lūdza PSRS Tautas komisāru padomei atļaut organizēt Latvijas PSR Zinātņu akadēmiju. 1945. gada 4. novembrī tika pieņemts PSRS Tautas komisāru padomes lēmums № 2824, 15. novembrī Rīgā notika Latvijas zinātnieku apspriede par ZA izveidošanas un struktūras principiem. 1946. gada 7. februārī V. Lācis parakstīja Latvijas PSR TKP lēmumu par Latvijas PSR ZA dibināšanu. Akadēmijas organizēšanu vadīja toreizējais Latvijas PSR ārlietu tautas komisārs (analogs amats mūsdienu ārlietu ministram) Pēteris Valeskalns. Tika daļēji apstiprinātas pirmo Latvijas PSR ZA locekļu kandidatūras (12-15 cilvēku), tos pēc tam vēl sijāja un galīgi apstiprināja LK(b)P CK birojs. Trīspadsmit pirmie ZA īstenie locekļi (akadēmiķi) bija zināmas Latvijas zinātnes autoritātes: valodnieks J. Endzelīns, purvu pētnieks P. Nomals, mežzinātnieks A. Kalniņš, ārsts P. Stradiņš, mikrobiologs A. Kirhenšteins, arhitekti A. Krūmiņš un E. Štālbergs, lauksaimniecības zinātnieks P. Lejiņš, rakstnieks un literatūrzinātnieks A. Upīts, kuriem tika pievienoti vēl vairāki no PSRS iebraukušie latviešu izcelsmes zinātnieki: J. Peive, A. Šmits, M. Kadeks, P. Valeskalns. Komunistiskās partijas biedri no 13 pirmajiem akadēmiķiem bija pieci (M. Kadeks, A. Kirhenšteins, J. Peive, A. Upīts, P. Valeskalns; vēlāk iestājās arī A. Šmits), pārējie bija bezpartijiski, daži no viņiem pat pirmskara studentu korporācijas filistri (P. Lejiņš, A. Krūmiņš, J. Endzelīns, P. Stradiņš, E. Štālbergs, arī pirmais goda loceklis F.Blumbahs). Par ZA pirmo prezidentu ievēlēja lopkopības un ganību speciālistu Pauli Lejiņu.
1946. gada 14. februārī Ministru padomes ēkā Brīvības ielā notika pirmā jaundibinātās ZA pilnsapulce, kurā piedalījās visi 13 akadēmiķi un 3 korespondētājlocekļi (14. februāri pieņem par LZA dibināšanas dienu). Jaunā Latvijas PSR ZA, kaut arī pēc saviem statūtiem gluži neatkarīga, lielā mērā veidojas pēc PSRS ZA parauga kā augstākā zinātnes administrēšanas struktūra Latvijā ar plašu pētniecisku institūtu asociāciju. Taču akadēmija savā sastāvā bez institūtiem, protams, ietvēra arī elites zinātniekus kā korporācijā. Zinātnieku atlase un ievēlēšana par akadēmijas locekļiem ritēja pēc padomju nomenklatūras veidošanas principiem — ar Kompartijas CK un Maskavas kolēģu ziņu, — tādēļ ZA locekļu vidū bija gan īsti zinātnieki, arī ar starptautisku reputāciju, gan arī no zinātnes patālu stāvoši administratori kā A. Pelše un J. Bumbiers.
1949.-1950. gados Latvijas PSR ZA personālu skāra politisko represiju vilnis. LK(b)P CK biroja sēdē 1950. gada 23. maijā asi kritizēja Zinātņu akadēmiju par pētījumu sīkajām tēmām un, galvenais, par kadru piesārņošanu ar "buržuāziskiem speciālistiem". Publicētā 1950. gada 2. augusta LPSR ZA atskaitei pievienots «Saskaņā ar Latvijas PSR K(b)P CK komisijas un LPSR Zinātņu akadēmijas partijas aktīva lēmumu no darba LPSR Zinātņu akadēmijā atbrīvoto personu saraksts". Šajā sarakstā LPSR ZA struktūrvienībās un aspirantūrā uzskaitīti 59 štata darbinieki un 6 līgumdarbinieki — tās nebija ne pirmās, ne pēdējās politiskās tīrīšanas, bet gan plašākās. Saprotams, šādas politiskās "ģenerāltīrīšanas" ietekmēja ne tikai Latvijas zinātnes attīstību, bet arī visas kultūras un inteliģences stāvokli.
Līdz pat 1991. gadam LZA ar saviem institūtiem bija tā, kas galvenokārt reprezentēja zinātnes stāvokli Latvijai. Vairumu starptautiski citēto publikāciju (2/3) 1970.-1980. gados deva LZA institūti. Šajos gados gūti nenoliedzami panākumi, īpaši dabas un eksakto zinātņu jomā. Pēc P. Lejiņa LZA vadīja Kārlis Plaude, Aleksandrs Mālmeisters un Bruno Puriņš (kura laikā akadēmija sasniedza vislielāko darbinieku skaitu — 8090 personas 1988. gada janvārī). Šie pētījumi un arī daudzie plaša vēriena zinātniskie kongresi, simpoziji, konferences, kas Rīgā rīkoti kopš 1940. gadu beigām, cēluši pilsētas reputāciju un pazīstamību zinātnes aprindās ne tikai bijušajā PSRS, bet arī plašākā pasaulē. Rīga kļuvusi pazīstama arī kā zinātnisku saietu pilsēta. LZA institūtu darbinieku lielākā daļa (1975. gadā — 69,2%) bija latvieši, tā tas bija arī vairumā Rīgas augstskolu, tādēļ arī šajā laikā Rīgā turpināja veidoties latviešu zinātniskā sabiedrība, kaut gan lietvedības valoda pārkrievošanas dēļ bija krievu valoda, vairumā disciplīnu arī publikācijas un zinātniskie pasākumi galvenokārt bija krievu valodā (mazā mērā arī internacionālajā angļu valodā).
Atmodas kustības laikā 1989.-1990. gadā sabiedrībā pacēlās balsis par „vecās“ Latvijas PSR ZA likvidēšanu un kādas jaunas, „nacionālas“ Latvijas Zinātņu akadēmijas izveidošanu, kuras locekļus izvirzītu pēc zinātnieku vidū veiktas socioloģiskas aptaujas, ievērojot arī lojalitāti pret atjaunoto Latvijas valsti. Jāņa Lielpētera vadītajā LZA pārveidoja tās locekļu sastāvu: ievēlēja jaunus LZA īstenos un korespondētājlocekļus, bet izcilākos nacionālās kultūras darbiniekus, arī trimdas latviešu zinātnes pārstāvjus ievēlēja par LZA goda locekļiem un LZA ārzemju locekļiem. Par LZA goda locekļiem kļuva Mārtiņš Zīverts, Anšlavs Eglītis, Andrejs Eglītis, Edgars Dunsdorfs, Ēvalds Valters, Magda Štaudingera-Voita, Kristaps Juris Keggi, Miervaldis Birze, Vizma Belševica, Roberts Akmentiņš, Haralds Biezais, Jānis Graudonis u.c. Tika iedibinātas LZA balvas un LZA Lielā medaļa. LZA kļuva par Starptautiskās Zinātņu apvienības komitejas (ICSU) locekli.
=== LPSR ZA sastāvā bijušie zinātniski pētnieciskie institūti ===
Citas zinātniskās iestādes:
LPSR ZA preses izdevumi un izdevniecības:
Baznīca (celtne)
Baznīca (no senkrievu: божница — 'dievnīca') ir celtne, kuras galvenais mērķis ir kalpot par vietu, kur sanākt kopā kristiešu draudzei. Draudzes locekļi atrodas baznīcā, lai, atkarībā no konfesijas piedalītos dievkalpojumā vai Svētajā Misē, kā arī adorētu, lūgtos, kārtotu ar ticību saistītus jautājumus, piedalītos mācībās. Par baznīcu var saukt tikai kristietības sakrālo celtni, citām reliģijām to celtnes tiek apzīmētas ar citiem nosaukumiem: jūdaismā tās ir sinagogas, islāmā — mošejas, bet budismā, hinduismā un vairākās citās reliģijās — tempļi.
Baznīca ir kristietības galvenā jeb pamatsakrālā celtne, ar ko nosacīti var apzīmēt visas tās sakrālās celtnes — tā, piemēram, bazilika ir titulēta baznīca, katedrāle ir diecēzes katedras jeb bīskapa baznīca, kapela ir privāta baznīca vai baznīca ar ierobežotu piekļuvi vai arī ar ierobežotu funkciju veikšanu un rituālu darbību. Visbiežāk kapelas termins tiek izmantots gadījumos, ja celtne ir privātā īpašumā jeb tā atrodas kādas reliģiskas organizācijas ietvaros, piemēram, klostera teritorijā.
Beirons Deiviss
Beirons Valters Lūiss Deiviss (en; dzimis Losandželosā, ASV) ir profesionāls Amerikāņu basketbolists, ASV basketbola valstsvienības spēlētājs. Pašlaik (2013) ir brīvais aģents.
Baznīca (celtne)
Vēsture
Sākotnēji kristiešu dievkalpojumi notika mājās. Bieži šim nolūkam tika pārbūvēta kāda dzīvojāmās ēkas daļa. Pirmā arheoloģiski identificētā baznīca, kura izveidota dzīvojamajā mājā, ir Duras-Europas baznīca (ap 233.—256. gadu) mūsdienu Sīrijas teritorijā. Plašāka baznīcu celtniecība sākās pēc 313. gada, kad Romas imperators Konstantīns I izdeva Milānas ediktu, kurā impērijas teritorijā tika pasludināta reliģijas brīvību.
Sanhosē (Kostarika)
Sanhosē (es) ir Kostarikas lielākā pilsēta un galvaspilsēta. Sanhosē ir dibināta 1738. gadā un 1823. gadā kļuva par valsts galvaspilsētu. Tā ir viena no jaunākajām galvaspilsētām Latīņamerikā. 2006. gadā Sanhosē dzīvoja 346 799 iedzīvotāji, bet tās aglomerācijā dzīvoja 1,6 miljoni iedzīvotāju, kas ir aptuveni viena trešdaļa no visas valsts iedzīvotājiem.
Beirons Deiviss
1999. gada NBA draftā viņu draftēja Šarlotas "Hornets" ar kopējo 3. kārtas numuru. Divas reizes piedalījies Visu zvaigžņu spēlē, ir ticis iekļauts NBA simboliskajā līgas trešajā izlasē.
Baznīca (celtne)
Iekārta
Katoļu, pareizticīgo un daļas protestantu (anglikāņu, luterāņu u.c.) baznīcās atrodas altāris. Katoļu baznīcās visbiežāk ir trīs altāri, no kuriem centrālais ir galvenais, pie tam pareizticīgajiem tas ir austrumu pusē, un lūgšanu telpas. Katoļu baznīcās obligāta interjera sastāvdaļa 14 ir Krusta ceļa stacijas jeb pieturvietas un biktskrēsls. Pareizticīgo baznīcās ir redzami ikonostasi. Daļā protestantu baznīcu (kalvinistu, baptistu u.c.) nav altāru, bet tā vietā tiek izmantots komūnijas galds.
Sanhosē (Kostarika)
Sanhosē vidējais augstums virs jūras līmeņa ir 1161 m. Klimata apstākļi visu gadu ir aptuveni vienādi. Vidējā temperatūra ir 23 °C un nokrišņu daudzums mēnesī 150 mm.
Baznīca (celtne)
Katoļu un pareizticīgo baznīcu veidi
Atkarībā no baznīcas nozīmes un tās funkcijām Romas katoļu baznīcā tā var būt:
Pareizticībā baznīca var būt:
Bagrations (nozīmju atdalīšana)
Bagrations jeb Bagrationi var būt:
Šūmanis
Šūmanis (de; sieviešu dzimtē Šūmane) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Swans
Swans ir 1982. gadā izveidota, ietekmīga amerikāņu eksperimentālā roka grupa. Grupa izveidojās no agrīnas 1980. gadu No Wave skatuves. Tās galvenais dalībnieks ir dziedātājs, multiinstrumentālists un dziesmu autors Maikls Gira. Grupas skaņdarbu raksturīgākās iezīmes ir biežs vokālā burdona lietojums un netipiskas instrumentācijas. No 1997. gada līdz 2010. gadam grupa bija pārtraukusi darbību.
Biogrāfija
Sākotnēji Swans piederēja No Wave skatuvei. Grupas mūzika bija lēna un ļoti smaga. Tā koncertos tika spēlēta ļoti skaļi, radot brutālas sekas. Nereti vairākiem skatītājiem kļuva slikti, tika izsaukta policija un pasākumi pārtraukti. Swans agrīnais skanējums visautentiskāk dzirdams koncertalbumā Public Castration Is A Good idea.
Šis mūzikas stils mainījās, kad tika izdoti grupas pirmie albumi Greed un Holy Money. Mūzikas temps kļuva ātrāks, biežāk tika lietotas bungu mašīnas un sempli. Grupai pievienojās dziedātāja Jarboe, kas dziesmas padarīja daudzveidīgākas. Grupa kritiķu atzītākos albumus izlaida 1990. gadu sākumā, un tie ir ievērojami ar žanriski un stilistiski ļoti daudzpusīgu skanējumu.
Swans darbību pārtrauca 1997. gadā. Grupas līderis Gira uzsāka solokarjeru, vēlāk izveidoja grupu The Angels of Light, kas turpināja Swans pēdējo albumu tematiku.
2010. gadā Gira atjaunoja Swans darbību un izlaida jaunu albumu My Father Will Guide Me Up a Rope to the Sky. Tam sekoja trīs vairāk kā divu stundu gari dubultalbumi — The Seer, To Be Kind, The Glowing Man —, kas iekļuva vairākos pēdējo gadu labāko albumu sarakstos.
Diskogrāfija
{{columns |width=300px
Izlases
}}
Cūku gripa
Cūku gripa ir slimība, kuru izraisa A tipa gripas vīrusi. Šī slimība raksturīgi skar cūkas. Cūkas ar šo slimību reti mirst. Tās parasti izslimo to no 7 līdz 10 dienām. Līdz šim ir atklāti trīs vīrusi, kas izraisa šo elpceļu infekciju: H1N1, H1N2 un H3N3.
Cilvēki lielākoties ar šo slimību saslimst, ja atrodas saskarē ar slimām cūkām, bet ir iespējama saslimšana no cilvēka uz cilvēku.
Vakcīna pret cūku gripu
H1N1 cūku gripas vīrusa sastāvdaļas ir klīdušas apkārt nepamanītas gadiem ilgi, bet detalizēta ģenētiskā analīze parāda, ka vīruss apvieno gabaliņus un daļas tādā veidā, kas iepriekš nebija pamanīts. Ļoti precīza analīze parāda katra vīrusa sastāvdaļas izcelsmi. Tas liecina, ka pašreizējās gripas vakcīnas, iespējams nenodrošinās aizsardzību no vīrusa, bet gan ka vīruss ir uzņēmīgs pret dažiem pretvīrusu medikamentiem, līdz ar to ir nepieciešams izstrādāt jaunu vakcīnu. Atsevišķu vīrusa neiraminidāzes proteīnu (N iekš H1N1) pētīšana norāda arīdzan uz to, ka vīruss ir jutīgs pret dažiem medikamentiem, līdz ar to šīs proteīna daļas ir nozīmīgas vakcīnu attīstībai.
10. janvāris
10. janvāris ir 10. gada diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 355 dienas (356 garajā gadā).
Vārda dienas
Tatjana, Dorisa
7 Things
"7 Things" ir amerikāņu dziedātājas Mailijas Sairusas singls no viņas studijas albuma Breakout. Tas tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Hollywood Records. Dziesma saņēma dažādus kritiķu vērtējumus, taču sasniedza labus komerciālos panākumus. "7 Things" ierindojās Austrālijas, ASV, Japānas un Norvēģijas topu pirmajā desmitniekā. ASV singls tika sertificēts ar zelta disku. Tāpat šī bija pirmā M. Sairusas dziesma, kas iekļūst kādā no Āzijas valsts topiem.
Lielā brīvības harta
Lielā brīvības harta (la, en) ir likums par aristokrātu privilēģijām, ko 1215. gada 15. jūnijā izdeva Anglijas karalis Džons Bezzemis (John Plantagenet). Tas ir viens no Lielbritānijas tiesību pamataktiem.
Priekšvēsture
Pēc karaļa Ričarda I nāves 1199. gadā Anglijas baroni par karali ievēlēja viņa jaunāko brāli Džonu (līdz tam reģents).
1205. gadā sākās konflikts ar pāvestu par kandidatūru uz Kenterberijas arhibīskapa vietu. Strīdā zaudējis, karalis Džons 1213. gadā bija spiests atzīt sevi par Romas pāvesta vasali un sāka maksāt nodevas. Pa to laiku Francijas karalis Filips II atņēma gandrīz visas Plantagenetu zemes Francijā (izņemot Bordo). Lai izrautu valsti no panīkuma, Džons I ieplānoja vērienīgas valsts centralizācijas un sabiedrības modernizācijas reformas, ieceru ziņā krietni apsteidzot savu laiku.
Karaļa militāro un finansiālo vājumu izmantoja baroni un pilsētas, kas apvienojās, lai saglabātu veco feodālo kārtību un ierobežotu karaļa varu, nepieļaut valsts iejaukšanos aristokrātijas un pilsētu maģistrātu autonomijā. Šo varas ierobežošanas meklējumu sākotnējais mērķis aprobežojās ar vēlmi atņemt karalim tiesības uzlikt jaunus nodokļus un piespiest to kompensēt baznīcas finansiālos zaudējumus. Kad situācija bija nonākusi līdz bruņotam konfliktam, karalis nobijās no tā un parakstīja Lielo brīvības hartu.
Lielā brīvības harta
Tās redakciju izstrādāja Kenterberijas arhibīskaps. Tagad Baznīcai bija tiesības brīvi vēlēt savas amatpersonas; tiešie karaļa vasaļi bija spiesti tam maksāt nodokļus tikai 4 gadījumos:
Citus nodokļus varēja uzlikt tikai Lielā sapulce (Parliament — karaļa vasaļi un Baznīcas hierarhi).
Pilsētām ar Londonu priekšgalā tika piešķirtas brīvības grāmatas, kas paplašināja to privilēģijas un nepieļāva karaļa varas iejaukšanos to iekšējās lietās (piemēram, piespiežot cunftes paplašināt savu dalībnieku loku vai atļaujot konkrētajā pilsētā tirgoties citu pilsētu tirgotājiem un amatniekiem). Katru brīvo (muižnieku, garīdznieku vai pilsoni) varēja tiesāt tikai viņa kārtas tiesneši (tātad karaļa ierēdņiem bija jābūt vai nu aristokrātiem, vai tie bija bezspēcīgi baronu nelikumīgas rīcības gadījumos); to var sodīt tikai uz šīs viņa kārtas tiesas sprieduma pamata (t.s. Habeas corpus act). Tiesvedību kontrolēja komisija, kurā bija 24 baroni un Londonas mērs.
1216. gadā Džons I mira un troni mantoja mazgadīgais Henrijs III. "Harta" tika koriģēta: karalim nu bija tiesības uzlikt jaunus nodokļus, kam nepieciešams Lielās padomes akcepts. 1265. gadā Lesteras grāfs Saimons de Monforts (Simon de Montfort) sasauca parlamentu, kurā pirmo reizi piedalījās pilsonības pārstāvji: 2 delegāti no katras nocietinātas pilsētas un 4 no lielāko pilsētu rātskungiem.
Edvarda I laikā (1272—1307) sāka sanākt nevis viens kopējs, bet t.s. kārtu parlamenti, kas sapulcējās vienā laikā, bet sēdes noturēja atsevišķi. Šajos trijos parlamentos piedalījās aristokrātija, baznīcas hierarhi, 2 brīvie no katras grāfistes un 2 delegāti no katras nocietinātas pilsētas rātskungiem. Katras kārtas parlaments noteica to nodokļu apmērus, kurus jāmaksā šai kārtai. 1341. gadā no kārtu parlamentiem izveidojās baronu/prelātu palāta (tag. augšpalāta) un pilsētu palāta (tag. apakšpalāta).
Rezultātā Anglijas Karaliste ieslīga feodālā stagnācijā ar vāju valsts varu, un sāka pārvarēt to tikai Henrija VIII laikā, kad karalim izdevās uzsākt valsts centralizācijas procesu, veidojot absolūto monarhiju.
Igauņu valoda
Igauņu valoda (eesti keel) ir urāliešu valodu saimes somugru atzara valoda. Tā ir Baltijas somu valoda, un tai radniecīgākās valodas ir veru (setu), lībiešu, somu, ižoru, vepsu un votu valoda. Igauņu valoda ir dzimtā valoda apmēram 1,1 miljonam cilvēku. Vairums to (aptuveni 950 000) dzīvo Igaunijā, kur tā ir vienīgā valsts valoda. Igauņu valoda ir radniecīga somu valodai, taču ar pārējo Baltijas valstu, Latvijas un Lietuvas, valodām, kā arī krievu valodu tai nav līdzības.
Vēsture
Vecākie igauņu valodas rakstu pieminekļi tiek datēti ap 13. gadsimtu. Senākie teksti igauņu valodā ir no 1524. gada līdz 1528. gadam datētās t.s. Kulamā lūgšanas. 1525. gadā tika iespiesta pirmā grāmata igauniski. Grāmata gan bija luterāņu rokraksts, kas, nenonācis pie lasītājiem, pēc iespiešanas tika nekavējoties iznīcināts. Pirmā saglabājusies grāmata igauņu valodā bija 1535. gada divvalodīgs vācu-igauņu S. Vanrata un Dž. Koela luterāņu katehismu tulkojums. 1637. gadā Vācijā tika iespiesta vācu priesteriem paredzēta igauņu valodas gramatikas grāmata. Laika posmā pēc Ziemeļu krusta kariem līdz 1919. gadam, kad lielākajā daļā igauņu apdzīvotajā teritorijā tika izveidotas un viena otru nomainīja dažādas svešzemju pārvaldes, tostarp dāņu, vācu, zviedru un krievu, tika izdots pavisam neliels skaits tekstu igauņu valodā. Tie kļuva izplatītāki sākot ar 19. gadsimtu, Eiropā izplatoties apgaismības idejām, kuras laika posms saistībā ar igauņu valodu un kultūru pazīstams kā Estofīlijas apgaismības periods. Pēc Igaunijas neatkarības kara un Igaunijas Republikas izveides igauņu valoda kļuva par valsts vienīgo valodu. Pēc 1940. gada Igaunijas okupācijas un iekļaušanas PSRS sastāvā līdzās igauņu valodai par oficiālo valsts valodu tika pasludināta arī krievu valoda. Pēc neatkarības atjaunošanas igauņu valoda atkal kļuva par vienīgo valsts valodu.
Dialekti
Igauņu valodas dialekti tiek iedalīti divās grupās — ziemeļu (Tallinas) un dienvidu (Tartu) izloksnēs, papildus atsevišķi izdalāmajam Igaunijas ziemeļaustrumu piekrastē sastopamajam kirderanīku dialektam. Ziemeļu dialektu veido vidusizloksne (keskmurre), kuras pamatā ir igauņu literārā valoda, rietumu izloksne (läänemurre), kas galvenokārt tiek runāta Lēnes un Pērnavas apriņķos, Sāremā un Hījumā runātā salu izloksne (saarte murre), kā arī Peipusa ezera ziemeļu piekrastē runātā austrumu izloksne (idamurre).
Alfabēts
Tāpat kā somu valodā arī igauņu valodā izmanto no latīņu alfabēta atvasinātu alfabētu ar papildu burtiem — ä, ö, ü un õ, kā arī vēlāk iekļautajiem š un ž.
Šķīstītava
Šķīstītava jeb purgatorijs (no la — 'tīrīt') ir dvēseles stāvoklis parasti pēc cilvēka nāves, bet pirms nokļūšanas Debesīs, kurā dvēsele tiek attīrīta no tiem grēkiem, kuri var tikt piedoti, lai dvēsele varētu nokļūt Debesu valstībā. No Šķīstītavas nav iespējams nokļūt Ellē, taču tie cilvēki, kuri savas dzīves laikā sasnieguši pilnīgu svētumu, Debesīs var nokļūt bez šķīstīšanās. Ja dvēsele pēc nāves nenokļūst ne Debesīs, ne Šķīstītavā, tā nokļūst Ellē.
Cēsu rajons
Cēsu rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Vidzemes vidienē un robežojās ar Rīgas rajonu, Limbažu rajonu, Valmieras rajonu, Valkas rajonu, Gulbenes rajonu, Madonas rajonu un Ogres rajonu.
Šķīstītava
Saskaņā ar Romas Katoļu baznīcas mācību Šķīstītava ir īpašs pārejas stāvoklis, kur pēc nāves nokļūst cilvēki ar sīkiem grēkiem, lai ciešanās un šķīstīšanas ugunīs izciestu sodu un pēc tam nokļūtu debesīs. Pirmo reizi mācību par Šķīstītavu Katoļu baznīca bija formulējusi Florences koncilā, bet vēlāk tas tika papildināts Tridentas koncilā.
Cēsu rajons
Izveide un reorganizācija
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Cēsu apriņķis tika sadalīts tika sadalīts Cēsu, Ērgļu un Gaujenas rajonos. 1952. - 1953. gadā Cēsu rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. gadā Cēsu rajonam tika pievienots Gaujenas rajons (centrs: Jaunpiebalga). Pēc Siguldas rajona likvidēšanas 1963. gadā Cēsu rajonam pievienoja tā austrumu daļu (Līgatnes ciema padomi). Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Cēsu rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem. 2003. gadā no Cēsu rajona atdalīja Mores pagastu un iekļāva Rīgas rajona jaunizveidotajā Siguldas novadā.
Šķīstītava
Pareizticīgā baznīca neatzīst Šķīstītavas eksistenci, taču pieļauj, ka ar lūgšanām iespējams iežēlināt Dievu un tas atcels elles mokas kādam grēciniekam. Mūsdienu protestantu baznīcas noliedz šķīstītavas eksistenci.
Cēsu rajons
Ciemi
Amatas - Drabešu - Drustu - Dzērbenes - Inešu - Kaives - Liepas - Līgatnes - Mārsnēnu - Mores - Nītaures - Priekuļu - Raiskuma - Raunas - Skujenes - Stalbes - Straupes - Taurenes - Vaives - Vecpiebalgas - Veselavas - Zaubes - Zosēnu
Šķīstītava
Islāmā ir šķīstītavai līdzīga vieta — Arafs.
Cēsu rajons
Pagasti
Drustu pagasts - Dzērbenes pagasts - Inešu pagasts - Jaunpiebalgas pagasts - Kaives pagasts - Liepas pagasts - Līgatnes pagasts - Mārsnēnu pagasts - Nītaures pagasts - Priekuļu pagasts - Raiskuma pagasts - Raunas pagasts - Skujenes pagasts - Stalbes pagasts - Straupes pagasts - Taurenes pagasts - Vaives pagasts - Vecpiebalgas pagasts - Veselavas pagasts - Zaubes pagasts - Zosēnu pagasts
Likvidācija
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu" un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu" 2009. gada 1. jūlijā Cēsu rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti
Šķīstītava
Vēsture
Vēsturiski aizlūgšana par mirušajiem pieminēta jau ebreju 2. Makabiešu grāmatā, taču jūdaisms šo grāmatu nav atzinis par iekļaujamu Tanahā. Svētais Pāvils savā pirmajā vēstulē korintiešiem norāda, ka daļa cilvēku gan sākotnēji cietīs no pēcnāves uguns, bet paglābušies no elles pēc Pastarās tiesas, kas arī norāda uz kāda starpstāvokļa iespēju. Pirmās norādes par aizlūgumiem par mirušo dvēselēm kristietībā saistītas jau ar 2. gadsimtu, kas apliecina, ka daļa tālaika kristiešu uzskatījuši par iespējamu ar savām lūgšanām uzlabot mirušo pēcnāves apstākļus. Tomēr šī teorija ilgstoši palika nenoformēta oficiālas mācības formā par kādu augstāko spēku metodiku mirušo stāvokļa uzlabošanai, kamēr 12. gadsimtā tādu neizstrādāja Lombardijas Pēteris, savā daudzas baznīcas dogmas un ticējumus sakārtojušajā lieldarbā "Sententiae in quatuor IV libris distinctae" iekļaudams arī uzskatu par īpašas uzgaidāmās vai labošanas vietas eksistenci. Pēc 60 gadus ilgiem strīdiem, 1215. gadā 4. Laterānas kongress iekļāva Pētera darbu kristīgo mācību izsakošo grāmatu sarakstā, vēl neiekļaujot viņa teoriju oficiālajās dogmās. Tolaik atdalījušies pareizticīgie iebilda pret šo mācību, tomēr pāvests Inocents IV 1254. gadā oficiāli formulēja šādu īpašu teritoriju. 1274. gadā to apliecināja arī 2. Lionas kongress, taču paša vārda "šķīstītava" vēl nebija. Šis vārds pirmoreiz tika oficiāli lietots tikai Florences koncilā 1439. gadā, kurā šķīstītavas eksistence kļuva par oficiālu katoļu baznīcas dogmu.
Teorētiskais pamatojums
Šķīstītavas ideja pamatojas uz trim tēzēm:
Bāka
Bāka ir celtne, parasti kā tornis, jūras krastā vai jūrā, ko izmanto jūras navigācijā, norādot jūrniekiem viņu atrašanās vietu, iezīmējot kuģu ceļus un brīdinot par potenciālajām briesmām. Navigācijas terminoloģijā par bākām dēvē visas ierīces, kuru izstarotā gaisma ir saskatāma vairāk nekā 10 jūras jūdžu (18,52 km) attālumā, atrodoties vismaz 5 metrus virs jūras līmeņa; cita līdzīga veida struktūras sauc par ugunszīmēm. Vēsturiski tika signalizēts ar gaismas palīdzību, bet mūsdienās izmanto arī akustiskās un radiotehniskās ierīces. Attīstoties tehnoloģijām, bāku nozīme ir samazinājusies, bet tās turpina darboties un tiek saglabātas gadījumiem un situācijām, kad nav iespējams izmantot citas tehnoloģijas kādu tehnisku iemeslu dēļ. Daudzas bākas ir arī vēstures un arhitektūras pieminekļi. Zinātni, kas pētī bākas, sauc par faroloģiju.
Šķīstītava
Teorētiskais pamatojums
1. Debesu valstība nav savietojama ar grēku.
>Jāņa Atklāsmē par Debesu valstību secināts: (21:27) “Nekas aptraipīts tanī neieies”.
Bāka
Mērķis
Kuģim, kas kuģo sauszemes tuvumā, ir svarīgi spēt ātri sasniegt galamērķi, dodoties pa īsāko un drošāko kuģu ceļu. Šim mērķim jūrnieki izmanto galvenokārt uz sauszemes atpazīstamus objektus, tas ir, ne tikai bākas, bet arī baznīcu torņus, citus torņus un augstas celtnes, kā arī reljefa paaugstinājumus. Savukārt naktī kuģu vadīšana jāveic paļaujoties galvenokārt uz gaismu, kuru izstaro bākas. Kad migla vai dūmaka visu padara neredzamu, jūrniekiem informācija tiek sniegta ar skaņas signāliem, kurus raida tās pašas bākas. 20. gadsimta otrajā pusē tika izstrādātas radiotehniskās ierīces. Neskatoties uz tehnoloģiju attīstību, joprojām pastāv ievērojama daļa no senākiem navigācijas līdzekļiem (lai gan ar nepārtraukti atjauninātām tehnoloģijām), jo ne visi kuģi ir aprīkoti ar jaunākajām navigācijas tehnoloģijām, tāpat daudzi jūrnieki turpina izvēlēties lietot vecos palīglīdzekļus.
Šķīstītava
Teorētiskais pamatojums
2. Visi cilvēki ir grēka skarti.
Bāka
Vēsture
Mūsdienīgās bākas sāka būvēt 18. gadsimtā. Sākotnēji tās tika celtas no koka, bet problēmas sagādāja tas, ka vētru laikā tās bieži sabruka. Pirmā bāka, kas tika celta no savstarpēji saistītiem mūra blokiem, bija 1759. gadā uzceltā bāka uz Edistonas klintīm (Eddystone Rocks) pie Plimutas, Anglijā. Savstarpēji saistīti mūra bloki palika par galveno izejmateriālu bāku celtniecībā līdz 20. gadsimtam, kad bāku celtniecībā sāka izmantot tēraudu un betonu.
Bākas Latvijā
Latvijas teritorijā Baltijas jūras un Rīgas līča krastos atrodas vismaz 20 bākas. Lielākā no tām ir Miķeļbāka (bākas augstums ir 62 metri), kas ir arī augstākā bāka Baltijas valstīs. Savukārt vecākā bāka ir Ovišu bāka, kas uzcelta 1814. gadā un darbojas joprojām.
Šķīstītava
Teorētiskais pamatojums
3. Dievs var attīrīt jeb šķīstīt no grēka pat tad, ja cilvēks pats ar savām pūlēm savas dzīves laikā nav spējis attīrīties jeb gandarīt.
> Marka 18:24 Bet, kad Jēzus to redzēja, Viņš sacīja: “Cik grūti tiem, kam daudz mantas, iekļūt Dieva valstībā! 25 Jo vieglāk ir kamielim iet caur adatas aci, nekā bagātam ieiet Dieva valstībā.” 26 Tad tie, kas to dzirdēja, sacīja: “Kas tad var tikt izglābts?” 27 Bet Viņš atbildēja: “Kas cilvēkiem nav iespējams, tas iespējams Dievam.”
Šķīstīšana ir glābšana/pestīšana līdzeklis, ar kuru pēc nāves, vai teiksim, miršanas brīdī notiek dvēseles pārveidošana, attīrīšana, sagatavošana nokļūšanai Debesīs, kas ir faktiski tas pats, kas dvēseles glābšana. Ja nebūtu iespējama dvēseles šķīstīšana, debesīs būtu viena maza saujiņa svēto. Piemēram, Vecās Derības tekstos ir minēti vien pāris gadījumi, kad cilvēki ir nokļuvuši Debesīs.
Tātad tie cilvēki, kuri paši dzīves laikā nav spējuši kļūt svēti, var nokļūt debesīs, kaut kādas īpašas attīrīšanas jeb piedošanas rezultātā. Ja ne visi grēki, tad vismaz daļa no tiem ir tādi, kas var tikt piedoti t.s. “nākamajā mūžā”.
>Mt 12. nodaļa 32 “Un, kas ko runā pret Cilvēka Dēlu, tam tas tiks piedots; bet, kas ko runā pret Svēto Garu, tam tas netiks piedots ne šinī, nedz nākošā mūžā.”
Kā notiek šķīstīšana?
Šķīstošā uguns sagādā ciešanas, taču vienlaikus tā arī attīra un pārbauda. Jau Vecajā Derībā ir pravietots par šāda procesa iespējamību.
>Caharijas 139 teikts šādi: “Un šo trešo daļu Es vedīšu caur uguni un kausēšu, kā sudrabu kausē un šķīsta, un pārbaudīšu, kā pārbauda zeltu. Viņi piesauks tad Manu Vārdu, un Es viņiem atbildēšu un teikšu: tā ir Mana tauta! Un viņi teiks: Tas Kungs ir mans Dievs!”
> Mt 18:34 “Un viņa kungs apskaitās un nodeva to mocītājiem, kamēr tas samaksā visu, ko viņš tam bija parādā. 35 Tā arī Mans Debesu Tēvs jums darīs, ja jūs ikviens savam brālim no sirds nepiedosit.”
> 1. Korintiešiem 3:13 katra darbs tiks redzams: tiesas diena to atklās, jo tā parādīsies ar uguni, un, kāds kura darbs ir, to uguns pārbaudīs. 14 Ja kāda darbs, ko tas uzcēlis, paliks, tas dabūs algu; 15 ja kāda darbs sadegs, tam būs jācieš, bet viņš pats tiks izglābts, bet tā kā caur uguni.
Dvēseles šķīstīšana caur nožēlu, ciešanām un gandarīšanu notiek arī dzīves laikā, taču dvēseļu galējā attīrīšana notiek pēc nāves, tādējādi ļaujot nonākt Debesīs tādām dvēselēm, kuras dzīves laikā un nāves brīdī nav pilnībā nostājušās pret Dievu.
1985. gada Tour de France
1985. gada Tour de France bija 72. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kas notika no 1985. gada 28. jūnija līdz 21. jūlijam. Dalībniekiem bija jāveic 4109 km 22 posmos un to viņi paveica ar vidējo ātrumu 36,232 km/h. Šajā gadā velobraucienā piekto reizi savā karjerā uzvarēja Bernārs Ino, kļūstot par trešo riteņbraucēju, kam kas tāds izdevies. Tāpat Ino velobraucienā izmantoja Look ražotos klipšu pedāļus, kas viņam ļāva izvairīties no nepatīkamiem savainojumiem.
Brēmenes arhibīskapi
Brēmenes arhibīskapi bija garīgie un laicīgie valdnieki Hamburgas-Brēmenes arhibīskapijas (, 848-1072), vēlāk Brēmenes arhibīskapijas (Erzbistum Bremen, 1072—1645) teritorijā, kas sākotnēji aptvēra tagadējās Ziemeļvācijas teritoriju, Ziemeļvalstis un Baltijas zemes.
Vecokra
Vecokra (agrāk arī Vecakra; ltg) ir ciems Dagdas novada Andrupenes pagastā. Izvietojies pagasta rietumos Okras ezera dienvidu krastā 13 km no pagasta centra Andrupenes, 19 km no novada centra Dagdas un 250 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Vecokras pusmuižas. Vecokrā atrodas viesu nams un Okras katoļu baznīca (arhitektūras piemineklis).
Kaluga
Kaluga (ru) ir pilsēta rietumu Krievijā pie Okas upes, 188 km uz dienvidrietumiem no Maskavas. Tā ir Kalugas apgabala administratīvais centrs. Iedzīvotāju skaits pēc 2002. gada tautskaites datiem ir 334 751. Pilsētā atrodas Kalugas Grabcevo lidosta.
Vēsture
Kaluga ir dibināta 14. gadsimta vidū kā dienvidrietumu Maskavijas pierobežas cietoksnis. Pirmoreiz ar šo vārdu tā ir minēta 1371. gadā. viduslaikos Kaluga bija neliela apdzīvota vieta, kura piederēja dižciltīgajiem Vorotinskiem. Vorotinsku īpašumi atrodas uz dienvidrietumiem no šodienas pilsētas.
Kaluga ir savienota ar Maskavu ar dzelzceļa līniju un senu lielceļu, tagad federālais autoceļš M3 (E105). 1812. gada kara laikā par Kalugas ceļu no Maskavas mēģināja atkāpties Napoleona armij, taču to novirzīja uz Smoļenskas ceļu, ko pati franču armija bija izpostījusi.
Kaluga ir pazīstama skolotāja Konstantīna Ciolkovska, raķešzinātnes pioniera, dēļ. Pilsētā atrodas muzejs, kas veltīts viņa teorētiskajiem sasniegumiem un PSRS un Krievijas praktiskajiem risinājumiem kosmosa izpētē. Pilsētas ģerbonī ir moto: "Kosmonautikas šūpulis" (Kолыбель космонавтики). 1941. gadā Kalugu okupēja Vācijas armija.
DATRON
DATRON AG ir Vācijas augstu apgriezienu metālapstrādes iekārtu ražotājs, kura piedāvā ātrgaitas CNC frēzēšanas, gravēšanas un dozēšanas iekārtas. Tas Vācijas tirgus līderis priekšējo paneļu un korpusu apstrādē, kā arī tehnoloģiju līderis augstas precizitātes dozēšanas iekārtu ražošanā.
Ražošana
Kompānijas galvenie produkti ietver ātrgaitas frēzēšanas (angliski: HSC-milling) un 3D gravēšanas iekārtas. Kā arī nodarbojas ar instrumentu ražošanu augsta ātruma apstrādei.
Uzņēmums specializējas arī iekārtu ražošanā, kuras pielāgotas izmantošanai stomatoloģijas nozarē (dentālajām, protezēšanas vajadzībām) zobu protēžu izgatavošanai.
Papildus mehāniskās apstrādes iekārtu ražošanai, uzņēmums izgatavo dozēšanas sistēmas (angliski: dispensing systems), šķidrās blīvējuma masas un līmes uzklāšanai detaļu montāžas procesā.
Augstu apgriezienu frēzēšanas iekārtas
Augstu apgriezienu mehāniskā apstrāde (angliski: High Speed Machining) ir viena no mūsdienu tehnoloģijām, kura, salīdzinot ar parasto, mehānisko apstrādi ļauj palielināt materiāla apstrādes efektivitāti, precizitāti un kvalitāti, tajā pašā laikā samazinot apstrādes laiku un izmaksas.
Dozēšanas sistēma
Šādas sistēmas paredzētas precīzai un ātrai līmēšanai un hermetizācijai, kā arī nodrošina augstāko iespējamo ražošanas procesa drošību un elastību, apvienojot elektronisko padeves galvu un patentētu kontroles programmatūru. Šādas iekārtas darbojas neatkarīgi no spiediena un viskozitātes, neprasot papildus korekcijas modificētos ražošanas apstākļos. Sistēma tiek plaši pielietota elektronikas iekārtu montāžai, lai nodrošinātu ātru un efektīvu montāžu un aizsardzību no ārējo apstākļu (mitruma, putekļu u.c.) kaitīgās ietekmes.
Vēsture
1969. gads
1980. gads
1988. gads
1999. gads
2002. gads
2004. gads
2008. gads
Džeimss Bleiks
Džeimss Bleiks (, dzimis 1979. gada 28. decembrī, Jonkerā, ASV) ir amerikāņu tenisists.
DATRON
Vēsture
2009. gads
Džeimss Bleiks
2006. gada Tennis Masters Cup izcīņā Bleiks sasniedza finālu, piekāpjoties vienīgi šveicietim Rodžeram Federeram. Savas karjeras gaitās viņš ir sasniedzis arī divu Masters Series turnīru finālus, kā arī trīs Grand Slam turnīru ceturtdaļfinālus.
DATRON
Vēsture
2010. gads
Džeimss Bleiks
2008. gada Olimpiskajās spēlēs Bleiks izcīnīja ceturto vietu vienspēlēs, bronzas medaļas mačā zaudējot serbam Novakam Džokovičam.
DATRON
Vēsture
2011. gads
2012. gads
BiteFight
BiteFight ir izlaista MMORPG par karu starp vilkačiem un vampīriem.
Rietumsibīrijas līdzenums
Rietumsibīrijas līdzenums ir liels līdzenums Krievijas Federācijas vidienē. Tas atrodas Sibīrijas rietumu daļā starp Urālu kalniem un Vidussibīrijas plakankalni.
BiteFight
Spēlēšana
Spēlēšana ir nelineāra un spēlētājam ir daudzas iespējas. Sākumā viņam jāizvēlas vilkača vai vampīra rase. Tām nav būtisku atšķirību. Tad spēlētājs var krāt naudu, trenēties dodoties medībās, klaiņot pa pilsētu, cīnīties ar pretējās rases pārstāvjiem, cīnīties ar dēmoniem, vai strādāt kapsētā.
Rietumsibīrijas līdzenums
Līdzenuma platība ir apmēram 2,6 miljoni kvadrātkilometru, tā garums ziemeļu - dienvidu virzienā ir 2500 km, bet rietumu - austrumu virzienā - 1900 km.
Līdzenuma teritorijā tek aptuveni 2000 upes, to kopējais garums pārsniedz 250 000 km. Lielākās upes - Oba, Irtiša un Jeņiseja. Līdzenuma teritorijā atrodas arī daudz ezeru un purvu. Daudz ir arī mežu. To kopējā platība ir 60 miljoni hektāru (600 000 km2), kopējais koksnes daudzums 9 miljardi m3, katru gadu tās daudzums pieaug par 100 miljoniem m3.
Līdzenuma ziemeļdaļā atrodas tundras zona, vidusdaļā taiga, bet dienvidos stepe.
Līdzenuma klimats ir kontinentāls un diezgan bargs. Gada vidējā gaisa temperatūra ir no -10,5 °C ziemeļos līdz 1 - 2 °C dienvidos. Janvāra vidējā temperatūra ir no -28 līdz -16 °C, bet jūlija: no +4 līdz +22 °C. Veģetācijas periods līdzenuma galējos dienvidos ilgst 175 - 180 dienas. Gada nokrišņu summa ir no 200 - 250 mm tundras un stepes zonās līdz 500 - 600 mm mežu zonā. Sniega segas biezums svārstās no 20 - 30 cm stepē līdz 70 - 100 cm taigā pie Jeņisejas upes.
Līdzenuma teritorijā ir lielas naftas un dabasgāzes atradnes.
Kārlis Gustavs Jēkabs Jakobi
Dzimis Potsdamā, ebreju ģimenē. 1825. gadā pabeidza filozofijas studijas Berlīnes Universitātē. No 1827. līdz 1842. gadam — profesors Kēnigsbergas Universitātē. Pēc tam dzīvoja Berlīnē, kur miris 46 gadu vecumā.
Dembica
Dembica (pl) ir pilsēta Polijā, Piekarpatu vojevodistē, uz austrumiem no Tarnovas, Sandomežas ieplakā.