cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ostruda
Vācu rakstnieka Hansa Hellmuta Kirsta (Hans Hellmut Kirst, 1914 - 1989) dzimtā pilsēta.
Zirņi (ciems)
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Skrundas muižas Zirņu (Erbsen) blakusmuižas. Izaugusi padomju gados kā kolhoza «Rosme» ciemats. Zirņos atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, bibliotēka, ambulance, pasts, veikals. Ziemeļu kara laikā 1701. gada 24. augustā Zirņu krogā (Knokkenkrug) bija apmeties Zviedrijas karalis Kārlis XII.
Ostrudas apriņķis
Ostrudas apriņķis ir apriņķis Polijā, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes rietumdaļā. Robežojas ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Lidzbarkas, Olštinas, Ņidzicas, Dzjaldovo, Ilavas un Elblongas apriņķiem, kā arī Pomožes vojevodistes Štumas apriņķi.
Labēja politika
Labēja politika ir valsts sociālās politikas forma, kas veic sociālu daudzslāņošanos. Visbiežāk šo terminu lieto politisku partiju klasificēšanai, norādot uz partijas sociālās darbības virzienu.
Pie labējām ideoloģijām tradicionāli pieder konservatīvisms, kristīgā demokrātija, nacionālā demokrātija, nacionālais liberālisms, konservatīvais liberālisms, ekonomiskais liberālisms, labējais populisms, labējais liberālisms, savukārt pie galēji labējām ideoloģijām pieder ultranacionālisms, fašisms (tostarp nacionālsociālisms) un citas.
Varavīksne (studenšu korporācija)
Varavīksne ir septītā vecākā latviešu studenšu korporācija.
Vēsture
Korporācija Varavīksne ir dibināta, bet tās saknes ir meklējamas , kad četras studentes nodibināja studenšu biedrību Varavīksne. Biedrība bija literāra rakstura un katru nedēļu rīkoja literāros vakarus. Regulāri notika arī lekcijas par literāriem un sabiedriskiem tematiem.
tika sasaukta biedrības sapulce, kurā tika nobalsots par studenšu korporācijas statusa pieņemšanu. Par korporācijas Varavīksne dibinātājām tiek uzskatītas tās pašas studentes, kuras dibināja biedrību Varavīksne.
Devīze
Korporācijas Varavīksne devīzes ir: Darbam, dailei, vienībai. Vitam impendere vero (Dzīvi veltīt patiesībai).
Vapenis
Viens no korporāciajs Varavīksne simboliem ir vapenis jeb ģerbonis izsaka korporācijas Varavīksne būtību, devīzi un mērķus.
Florida
Florida ir viens no Amerikas Savienoto Valstu štatiem, atrodas dienvidaustrumu reģionā. Floridas galvaspilsēta ir Talahasī. Kopš štata gubernators ir Rons DeSantis.
Lielākā daļa štata atrodas uz Floridas pussalas. Florida ziemeļos robežojas ar Alabamas un Džordžijas štatiem, taču no pārējām pusēm štatu ieskauj ūdens — austrumos Atlantijas okeāns, dienvidos — Floridas šaurums un rietumos — Meksikas līcis. Spāņu valodā vārds Florida nozīmē ziediem klāts, puķains.
Pussalu atklāja Huans Ponss de Leons (Juan Ponce de León) 1513. gada 27. martā, kas tajā laikā bija Lieldienu Svētdiena. Tajā laikā Florida tika nosaukta par Pascua Florida — "ziediem bagātās Lieldienas".
Ģeogrāfija
Floridas štats ir izvietots uz garas, šauras pussalas — Floridas pussalas, kas nodala Meksikas līci no Atlantijas okeāna. Štats ziemeļos robežojas ar Džordžijas štatu un rietumos ar Alabamas štatu. Florida atrodas netālu no Karību salām — vistuvāk atrodas Bahamu Salas un Kuba.
Augstākais punkts Floridā ir 105 metru augstais Britona kalns.
Klimats
Floridā pārsvarā ir subtropu klimats, pašos Floridas dienvidos ir īsts tropu klimats. Floridā saule spīd 300 dienas gadā. Pārsvarā tikai divi gadalaiki — karstā sezona un lielā karstuma sezona. Floridas klimatu ietekmē arī Golfa straume. Floridā katru gadu plosās viesuļvētras, kas rada milzu postījumus. Siltā klimata dēļ sniegs šeit ir ļoti reti.
Vēsture
Spāņu jūrasbraucējs Huans Ponss de Leons atklāja šo zemi Lieldienu svētdienā, 1513. gada 27. martā. Spāņi to nosauca par Pascua Florida. Vēlāk Florida tika nosaukta par La Florida. Simt gadu laikā pēc atklāšanas laikā šo zemi sāka apdzīvot gan spāņi, gan franči. Spānis Tristans de Luna (Don Tristan de Luna) 1559. gadā sāka veidot Pensakolu, kas bija pirmā eiropiešu kolonija pašreizējā ASV teritorijā, taču viņa kolonijas būvēšanu partrauca viesuļvētra. Sešus gadus vēlāk, 1565. gadā, Pedro Menendezs Aviless (Pedro Menéndez de Avilés) nodibināja Sentaugustīnu (Saint Augustine), kas bija pirmā pastāvīgā eiropiešu kolonija Floridā. Šīs divas pilsētas kļuva par angļu un spāņu koloniju galvaspilsētām attiecīgi Floridas austrumus un rietumos.
Floridas brīvā teritorija samazinājās, nodibinoties angļu kolonijām Floridas ziemeļos un franču kolonijām Floridas rietumos. Tā Floridā valdīja 3 lielvaras — Spānija, Lielbritānija un Lielbritānija. 1810. gadā ASV prezidents Džeimss Medisons pavēlēja anektēt Rietumfloridu, uzskatot to par daļu no Luiziānas pirkuma. 1819. gadā Spānija piekāpās amerikāņiem un parakstīja Adamsa-Onīsa līgumu, saskaņā ar kuru Spānija atdeva Floridu Savienotajām Valstīm, bet ASV atteicās no Teksasas. 1830. gadā ASV Kongress pieņēma Indiāņu pārvietošanas likumu, saskaņā ar kuru bija paredzēts indiāņus no Floridas pārvietot uz rietumiem no Misisipi. Indiāņi nepakļāvās pārvietošanai, kas noveda pie Otrā seminolu kara. Kara gaitā 3800 seminoli tika pārvietoti uz Indiāņu teritoriju, bet pēc kara apmēram 300 indiāņu atļāva palikt Floridā. 1845. gada 3. martā Florida kļuva par Amerikas Savienoto Valstu 27. štatu. 1861. gada 10. janvārī Florida izstājās no Savienotajām Valstīm un lika pamatus Amerikas Konfederācijai. 1861. gada 10. februārī, Florida pievienojās Amerikas Konfederācijai. Pēc Konfederācijas krišanas 1865. gadā Florida 1868. gada 25. jūnijā atkal pievienojās Savienotajām Valstīm. Līdz 20. gadsimta vidum Florida bija vismazāk apdzīvotākais ASV Dienvidu štats, taču mūsdienās tas ir ceturtais lielākais dienvidu štats pēc iedzīvotāju skaita.
Demogrāfija
Pirms Amerikas pilsoņu kara apmēram puse no Floridas iedzīvotājiem bija melnādainie. 20. gadsimtā liela daļa afroamerikāņu emigrēja uz ziemeļu štatiem, savukārt liels skaits balto amerikāņu pārcēlās uz dzīvi Floridā. 2005. gadā afroamerikāņi bija 16,3% no Floridas iedzīvotājiem. Mūsdienās šis īpatsvars atkal pieaug sakarā ar imigrāciju no Kubas, Dominikānas un Haiti. 2005. gadā 18,6% Floridas iedzīvotāju dzimtā valoda bija spāņu un šis īpatsvars turpina pieaugt.
Likumdošana un pārvalde
Floridas štata pārvaldes funkcijas, pamatstruktūra, pienākumi ir definēti Floridas konstitūcijā, kurā ir noteikta štata likumdošana, kā arī noteiktas cilvēktiesības. Floridas leģislatūra ir augstākais Floridas štata lēmējorgāns, kas sastāv no Senāta un Palātas. Senāts sastāv no 40 locekļiem, bet Palāta sastāv no 120.
Floridas štatu vienmēr ir pārvaldījuši demokrāti, taču pēdējos gados līdz ar straujo populācijas palielināšanos, palielinājās arī republikāņu īpatsvars, sadalot štatu starp divām partijām — republikāņiem un demokrātiem.
Nodokļu sistēma
Florida ir viens no deviņiem ASV štatiem, kas neiekasē ienākuma nodokli. Štata pārdošanas nodokļa likme ir 7 procenti.
Itāļi
Itāļi jeb itālieši ir Dienvideiropas tauta, kas galvenokārt dzīvo Itālijā, Šveicē un Francijā. Lielas diasporas ir arī Brazīlijā, Argentīnā un ASV. Tautas dzimtā valoda ir itāļu valoda.
Gižicko
Gižicko ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz ziemeļaustrumiem no Olštinas, Mamri ezera krastā. Ūdenssporta un ūdenstūrisma centrs.
Pilsētu Galindas zemē ar nosaukumu Lecene (Lötzen) 1340. gadā dibinājis Vācu ordenis un iesākumā tas atradās Balgas komtura pakļautībā. Pēc 2. pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Gižicko iekļāvās Polijā, bet pilsēta tika pārsaukta par godu Mazūrijas folkloristam Gustavam Gizeviušam (Gustaw Gizewiusz).
Sholastika
Sholastika — reliģiska filozofija, kas attīstījās viduslaiku klosteru skolās un universitātēs. Dažkārt to mēdz dēvēt par viduslaiku zinātni. Tās galvenais mērķis ir kristīgās ticības dogmu apoloģija un sistematizācija.
Sholastikas īpatnība saistīta ar to, ka tā centās atklāt nevis ko jaunu, bet skaidrot un sistematizēt to, kas bija pamatā kristīgajai ticībai. Kristīgās mācības galvenie avoti bija Vecā Derība un Jaunā Derība. Sholastiķi šos avotus mēģināja apstiprināt ar seno filozofu mācībām. Tie bija galvenokārt Senās Grieķijas filozofi. Sholastiķi lielu uzmanību pievērsa Aristoteļa filozofijai. No viņa viduslaiku mācība aizguva loģiskās izteiksmes formu sarežģītu spriedumu veidā. Viduslaiku zinātnieki (sholastiķi) lielu nozīmi piešķīra autoritāšu spriedumiem, bet ne praktiskai pieredzei. Pētot dabu un dabas parādības, piemēram, Aristoteļa atzinumi par šiem jautājumiem bija neapstrīdami un tos nedrīkstēja nekādā veidā verificēt. Medicīnas jautājumos speciālistu darbu traucēja aizspriedumu virkne, kuru pamatā bija viduslaiku pasaules uztveres un domāšanas īpatnības. Dažas zināšanas par cilvēku anatomiju tika iegūtas no arābu medicīnas grāmatām.
Neskatoties uz visām pretrunām, sholastikai viduslaikos bija arī pozitīva loma antīko autoru darbu saglabāšanā un izpētē. Tika uzsākts antīkā mantojuma apzināšanas un izpētes darbs. 12.—13. gadsimta sholastiķi izskatīja dažas svarīgas izziņas problēmas. 11.—12. gadsimtā Eiropā notika ass strīds par universāliju dabu, t. i. par universāliem jēdzieniem. Daļa sholastiķu — nominālisti — uzskatīja, ka jēdzieni reāli neeksistē, jo tie ir vienkārši vārdi, nosaukumi (no šejienes cēlies viņu nosaukums no la — 'vārds'). Citi, viņu pretinieki — reālisti — uzskatīja, ka universālie jēdzieni pastāv īstenībā, neatkarīgi no atsevišķiem priekšmetiem, ko tie nosauc vai apzīmē.
Sākot ar 14. gadsimtu, īpaši 15.—16. gadsimtu, sholastika piedzīvo norietu. Tālākā dabaszinību un antīkās literatūras izpēte notiek bez sholastiķu līdzdalības. Sholastiķi, orientējoties tikai uz apoloģētiski dogmatiskiem jautājumiem, kas risināja Dieva un ticības jautājumus, kļuva par zinātnes attīstības bremzējošo spēku, tomēr viņu uzskati ietekmēja gan tālāko filozofijas, gan dabaszinātņu attīstību.
Rods Leivers
Rodnijs Džordžs "Rods" Leivers (en; dzimis ) ir bijušais austrāliešu tenisists. Viņam pieder rekords par visvairāk vienspēļu turnīru uzvarām — Leivers karjeras laikā uzvarēja 200 turnīros.
Laikā no 1964. līdz 1970. gadam (1964—1967: kā profesionālais tenisists) bija pasaules "pirmā rakete" (laikā, kad vēl nebija oficiālā ATP ranga) un no 1961. līdz 1962. gadam. Viņš ir vienīgais, kas divas reizes vienā gadā uzvarējis visos četros Grand Slam turnīros — tas notika 1962. un 1969. gadā, tāpat ir vienīgais vīrietis, kas to paveicis "atklātās ēras" laikā. 1967. gadā izcīnīja uzvaras visos trijos Professional Majors turnīros. Kopumā ir izcīnījis uzvaru 19 augstākā līmeņa turnīros — 11 Grand Slam un 8 Professional Majors. Grand Slam sešas reizes uzvarējis arī vīriešu dubultspēļu turnīrā un trīs reizes — jaukto dubultspēļu turnīrā.
Leiveram pieder rekords starp vīriešiem par sezonā izcīnītajām uzvarām turnīrā (22 tituli 1962. gadā), kā arī par izcīnītiem vismaz 10 tituliem septiņās sezonās pēc kārtas (1964—1970). Leivers tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem tenisistiem.
1981. gadā ticis uzņemts Starptautiskajā tenisa Slavas zālē. 2000. gadā viņa vārdā tika nosaukta Austrālijas atklātā čempionāta galvenā arēna.
Modernisms
Modernisms ir jēdziens, kas tiek lietots, lai apzīmētu dažādus jaunus virzienus, tendences un strāvojumus pasaules mākslā, arhitektūrā, mūzikā, literatūrā 19. gadsimta nogalē un 20. gadsimta pirmajā pusē, ko vieno tradīcijas (reālisma, naturālisma, romantisma) izaicināšana vai noliegšana, dažādi stila un formas eksperimenti, jaunu stilu attīstīšana, subjektīvisms, individuālisms un nereti arī elitārisms. Par modernismu var runāt kā par virzienu, tendenču un strāvojumu sistēmu vai kopumu, nevis kā par vienu precīzi norobežojamu un definējamu virzienu (kas lielākā vai mazākā mērā iespējams, aplūkojot tādas iepriekšējā laikmeta parādības, piemēram, romantismu, naturālismu un citas); modernisma māksla ir ļoti daudzveidīga.
Izveidošanās un ietekmes avoti
Modernisma aizsākumi meklējami 19. gadsimta Francijā. Par vienu no nozīmīgākajiem modernisma priekštečiem tiek uzskatīts franču dzejnieks Šarls Bodlērs (1821—1867), kas šokēja sava laika lasītājus, savos darbos aplūkojot ar cilvēka seksualitāti saistītas tēmas, koncentrējoties arī uz nāvi, iznīcību, ļauno, noslēpumaino, cilvēkam neizzināmo, pārdabisko u.tml. Bodlērs ir viens no simbolisma literatūras priekštečiem; simbolisms bija otrs modernisma virziens, kas izveidojās 19. gadsimta Francijā. Tas izpaudās literatūrā un glezniecībā (paralēli gan simbolisma glezniecība vai tai tipoloģiski līdzīga māksla attīstījās arī ārpus Francijas — kā piemēru var minēt Prerafaelītu brālību Lielbritānijā). Kā pirmais modernisma virziens (daži gan to uzskata tikai par modernisma priekšteci) izveidojās impresionisms — glezniecība, kas sacēlās pret Francijas akadēmiskās mākslas un reālisma mākslas tradīcijām, attīstot pavisam citu glezniecības tehniku un uzsverot subjektīva skatījuma nozīmīgumu mākslā.
Modernisms vispār lielā mērā radās kā sacelšanās pret "klasisko" kultūru, pret 19. gadsimta otrajā pusē dominējošo pozitīvismu un racionālismu, pret pilsonisko dzīvesveidu un tā stingrajām sabiedriskajām normām. Modernismu lielā mērā ietekmēja tādi nekonvencionāli filozofi kā Frīdrihs Nīče (1844—1900), Anrī Bergsons (1859—1941), un — tiesa, vairāk 20. gadsimta 20. gados un vēlāk — Sērens Kirkegors (1813—1855). Līdz ar 20. gadsimta sākumu lielu uzmanību sev pievērsa arī Zigmunda Freida (1856—1939) izveidotā psihoanalīze un Karla Gustava Junga (1875—1961) analītiskā psiholoģija, un uzmanības centrā nonāca cilvēka zemapziņa un bezapziņa.
Virzieni un pārstāvji
Modernismam raksturīgs dažādu atšķirīgu mākslas un literatūras virzienu uzplaukums, lai gan jāatzīmē, ka daudzi izcili modernisma pārstāvji nepieder nevienam no tiem. Spilgtākie modernisma virzieni mākslā un literatūrā (kā piemēri minēti arī daži plaši pazīstami šo virzienu pārstāvji) ir:
Ārpus noteiktu virzienu robežām darbojās, piemēram, izcilie rakstnieki Džeimss Džoiss, Virdžīnija Vulfa, Tomass Manns, Francs Kafka, Hermanis Hese, Viljams Folkners, Deivids Herberts Lorenss, Mihails Bulgakovs un citi. Par virzieniem grūti runāt arī modernisma mūzikā (tiesa, mūzikā visnotaļ skaidri saskatāms impresionisma virziens, pazīstamākais tā pārstāvis, iespējams, ir Klods Debisī). Kā izcili modernisma mūziķi minami Igors Stravinskis, Bēla Bartoks, Arnolds Šēnbergs un citi.
Portugāles pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopotas visas Portugāles pilsētas. Pilsēta Portugālē (portugāļu valodā: cidade) ir goda apzīmējums apdzīvotajai vietai, kas atbilst vairākiem, piemēram, minimāls iedzīvotāju skaits, laba infrastruktūra (skolas, medicīnas aprūpe, kultūras un sporta iestādes), vai arī ir liela vēsturiska nozīme. 1980. gadā vairākām pilsētām tika piešķirts pilsētas statuss. 2013. gadā Portugālē bija 159 pilsētas.
Portugālē pilsētai nav administratīvs iedalījums, tāpēc pilsēta ne vienmēr atbilst pašvaldībai, izņemot pilsētas ar pašvaldībām, piemēram, Lisabona, Portu, Funšala, Amadora, Entrokamentu un Sanžuana da Madeira.
Līdz 1910. gadam apdzīvoto vietu par pilsētu pasludināja ar karaļa hartu, kad notika 25 reizes ar kādu no pašreizējām Portugāles pilsētām. Portugāles Pirmās Republikas laikā pilsētas statusu piešķīra Portugāles parlaments. Diktatoriskā režīma — Estado Novo — laikā pilsētas tiesības piešķīra ar valdības dekrētu. Pēc Neļķu revolūcijas pilsētas statusu atkal piešķir Parlaments.
Astoņas apdzīvotās vietas par pilsētu tika jau uzskatītas Portugāles karalistes laika (de facto: 1128. gadā). Tās ir: Braga, Koimbra, Lamegu, Portu un Viseu, kā arī Evora, Lisabona un Silveša, kuras tika par pilsētām pasludinātas vēlāk. Gvarda ir pirmā pilsēta, kas ieguva pilsētas tiesības 1199. gadā, nesen izveidotajā Portugāles karalistē.
Visapdzīvotākās Portugāles pilsētas ir: Lisabona, Portu, Braga, Amadora, Vilanova de Gaja, Keluša, Funšala, Koimbra, Setubala, Agualva-Kaseima un Almāda.
Kartes
Šajās kartēs norādīta atrašanās vietas 50 lielākajām Portugāles pilsētām (ņemot vērā iedzīvotāju skaitu).
Ingrīda Latimira
Ingrīda Latimira (dzimusi Ingrīda Ūdre Rīgā) ir Latvijas politiķe, Latvijas Zemnieku savienības biedre. Bijusī basketboliste, revidente.
Biogrāfija
Studēja LU, 1996. gadā ieguva maģistra grādu ekonomikā. 1998. gadā ievēlēta par 7. Saeimas deputāti no Aināra Šlesera, Raimonda Paula un Jāņa Petera izveidotās Jaunās partijas, bija ekonomikas ministre V. Krištopana valdībā, 1999. gadā JP kandidāte Valsts prezidenta amatam.
8. Saeimā tika ievēlēta no ZZS, 2002.—2006. gadā bija Saeimas priekšsēdētāja un ZZS priekšsēdētāja. 2004. gadā bija izvirzīta ES nodokļu un muitas komisāres amatam.
2006. gadā 9. Saeimas vēlēšanās vadīja ZZS sarakstu Latgalē (netika ievēlēta).
Niklass Luseniuss
Niklass Luseniuss (fi; dzimis Turku, Somijā) ir profesionāls Somijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. 2020. gadā pārstāvēja SM līgas vienību Vāsas "Sport".
Spēlētāja karjera
2006. gada Pasaules čempionātā U-18 vecuma grupā viņš izlases sastāvā izcīnīja sudraba medaļu.
Profesionāļa karjeru Luseniuss sāka 2006.—07. gada sezonā, debitējot SM līgas kluba Tamperes "Tappara" sastāvā. 2007.—2008. gada sezonā kopā ar komandu izcīnīja SM līgas bronzas medaļas. 2009.—10. gada sezonā kļuva par vienu no kluba vadošajiem spēlētājiem.
tika apstiprināta N. Luseniusa pāreja uz KHL klubu Rīgas "Dinamo". Komandas sastāvā hokejists aizvadīja visu nākamo sezonu, tās gaitā atzīmējoties ar 15 rezultatīvām piespēlēm, taču vārtus tā arī negūstot.
2012. gada vasarā hokejists atgriezās "Tappara" sastāvā. Turpmākajās sezonās spēlēja galvenokārt dažādās Somijas komandās, taču īslaicīgi spēlēja arī Šveicē, Vācijā un Slovākijā. 2019. gadā kopā ar Hēmenlinnas HPK kļuva par Somijas čempionu.
2022-23. gada sezonā hokejists izcīnīja Francijas čempiona titulu, pārstāvot vienību Rouen.
Miera Kursa
Miera Kursa (la, senvācu: dat Vredecuren land) bija apzīmējums tām Bandavas un Vanemas zemēm (la), kas 1230. gadā slēdza miera līgumu ar Rīgas krustnešiem. Šo nosaukumu sastop tikai 1252.—1258. gada dokumentos, kad pēc Durbes kaujas (1260.) kurši atkal sacēlās un atteicās no miera līguma ar krustnešiem. Tagad tās teritorijā daļēji atrodas Talsu novads, Tukuma novads un Ventspils novads.
Ģeogrāfija
Kuršu 1230. gada miera derībā ar Rīgas Māras baznīcas domkapitulu, Zobenbrāļu ordeni un Rīgas rāti teikts, ka šis izlīgums slēgts ar 9 ciemu kuršiem Abavas upes baseinā, Bandavas un Vanemas zemēs: cum Curonibus de locis, quorum hec sunt nomina: Rende, Walegalle, Pidewale, Matecule, Wane, Pure, Ugesse, Candowe, Anses. Alnas Balduīns 1231. gada 17. janvārī savukārt noslēdza līgumu ar "Kurzemes pagāniem" no Bandavas un Vanemanas Ventas austrumkrasta ciemiem: pagani de Curonia, scilicet de Bandowe, de Wanneman, de citra Winda, de villis, quarum nomina sunt hec: Rende, Walegalle, Matichule, Wanne, Pyrre, Ugenesse, Candowe, Anzes, Talse, Arowelle, Pope et pluribus aliis.
1253. gada 4. aprīļa līgumā, ko noslēdza Kurzemes bīskaps Heinrihs un Livonijas ordeņa mestrs, Miera Kursa tika sadalīta divās daļās aptuveni pa līniju Usmas ezers—Roja. Ziemeļu daļa pienācās Kurzemes bīskapijai, bet dienvidu daļu turpmāk pārvaldīja Livonijas ordenis.
Līgumā minētie Miera Kursas ciemi bīskapa daļā:
Līgumā minētie Miera Kursas ciemi ordeņa daļā:
Sējas zirņi
Sējas zirņi (Pisum sativum), bieži vienkārši zirņi, ir tauriņziežu dzimtas lakstaugs, kultūraugs. Vērtīgs pārtikas augs. Zirņu dabiskais izplatības areāls ir Mazāzija, bet mūsdienās tos plaši kultivē visā pasaulē. Agrāk tas bija cilvēku galvenais olbaltumvielu avots; mūsdienās zirņus lieto salīdzinoši mazāk. Tos izmanto arī kā lopbarību, piemēram, mistra sējumos audzējot kopā ar auzām.
Apraksts
Zirņi ir viengadīgi augi. Parasti tie izaug no 15 līdz 250 cm augstumam. Tā stublājs ir šķautnains, dobs un kāpelējošs. Tiem ir mietsakne, kas augsnē var sniegties pat viena metra dziļumā. Lapas ir plūksnaini saliktas no četrām līdz astoņām olveidīgām vai ieapaļām lapiņām. Ziedi ir tauriņveida, un zied no maija beigām līdz augustam. Tā auglis ir pāksts, kur atrodas vairākas sēklas, kas tiek sauktas par zirņiem. Šīs sēklas cilvēki lieto uzturā.
Raža
2012. gadā vislielākā zaļo zirņu raža tika iegūta Ķīnā (aptuveni 11,5 miljoni tonnu, 65% no pasaules ražas). Indijā novāktās ražas apmēri bija aptuveni 3,7 miljoni tonnu (20%). Savukārt vislielākā sauso zirņu raža 2012. gadā bija Kanādā (3,34 miljoni tonnu, 40% no pasaules ražas) un Krievijā (1,66 miljoni tonnu, 20%).
Marihuāna
Marihuāna (sarunvalodā saukta arī par zālīti, gandžu un kanabisu ) ir psihotrops preparāts, ko iegūst, izžāvējot kaņepju virszemes daļas (pārsvarā ziedus). Marihuānas sastāvā ir 70 zināmas un daudzas vēl neatklātas vielas (kanabinoīdi un citas vielas), no kurām iedarbīgākās ir tetrahidrokanabinols (THC) un kanabidols (CBD).
Marihuānu smēķē, tvaicē vai ēd kā sastāvdaļu pārtikas produktos. To pārsvarā lieto izklaidējošiem un ārstnieciskiem mērķiem, bet atsevišķās kultūrās, it īpaši senatnē, arī garīgiem un reliģiskiem mērķiem (kā enteogēnu).
20. gadsimta sākumā pasaulē sākās aktīva marihuānas un citu kaņepju produktu aizliegšana. Mūsdienās lielākajā daļā pasaules marihuāna ir aizliegta un tās izgatavošanu un tirdzniecību apkaro, lai gan vairākās pasaules valstīs notiek virzība uz dekriminalizāciju un legalizāciju.
Etimoloģija
Vārds "cannabis" cēlies no sengrieķu valodas vārda "kanabis", kas savukārt aizgūts no persiešu valodas. Persiešu vārds "quanuba/kanabosm" savukārt cēlies no ap 6000 gadus senās šumeru/arkadiešu valodas. Seno šumeru/babiloniešu lietotie vārdi "kanaba" vai "qanaba" kaņepju apzīmēšanai ir vecākie vārdi pasaules vēsturē, kas bez īpašām izmaiņām saglabājušies līdz mūsdienām.
Ķīmiskais sastāvs
Galvenā marihuānas darbīgā viela ir THC jeb tetrahidrokanabinols (ķīmiskais nosaukums — delta-9-tetrahidrokanabinols). Parasti marihuāna satur 4—20% THC. Speciāli selekcionētās kaņepju šķirnēs THC saturs var sasniegt pat 30% no sausnas (vai arī praktiski nebūt vispār atkarībā no selekcijas mērķiem). Marihuāna satur arī citus aktīvus savienojumus (kanabinolus un kanabinolskābes atvasinājumus). Spriežot pēc izmēģinājumiem ar dzīvniekiem un cilvēkiem, kaņepju ekstrakti (hašišs — 15—60% THC, hašiša eļļa 70—99% THC) izsauc daudz ilgstošāku efektu, nekā tāds pats daudzums tīra tetrahidrokanabinola, jo ķīmiski nevar sintezēt tādu pašu THC un citu kanabinolu maisījumu, kādu izveidojusi daba.
Visvairāk CBD ir Indijas kaņepēm, kas rada vairāk miegaināku efektu, bet visvairāk THC ir sējas kaņepēs, kas rada enerģiskāku un trauksmaināku efektu. Lai gan ir iespējams regulēt THC un CBD līmeņus caur selekcionālu audzēšanu, kā tas tiek darīts, piemēram, medicīnas jomā ASV, lai veidotu speciālas augsta CBD un zema THC satura šķirnes cilvēkiem, kuriem ir tieši nepieciešama CBD vielas uzņemšana.
Zinātnieki ir secinājuši, ka atsevišķu marihuānas ķīmisko vielu izņemšana un izmantošana medicīnā vai citos nolūkos ir neefektīva, jo tā, iespējams, izjauc savienojumu starp daudzajām vielām, kas piešķir šai vielai tās daudzveidīgo izmantojumu un iedarbību. Marihuāna ir visefektīvākā gan medicīnā, gan citviet, kad tā ir tās dabiskajā formā.
Iegūšana un izmantošana
Marihuānas iegūšanai var izmantot gan sējas kaņepes (Cannabis sativa), gan Indijas kaņepes (Cannabis indica), retāk arī savvaļas kaņepes (Cannabis ruderalis).
Iegūšana iekštelpās
Kaņepes bieži tās nelegālā statusa dēļ audzē tieši iekštelpās. Kaņepju audzēšanai vislabākais augsnes pH līmenis ir no 5,6 līdz 6,6. Plašās sakņu sistēmas dēļ tām ir nepieciešami lieli podi, ar tilpumu ap 10 litriem. Vissvarīgākais audzēšanas komponents ir gaismas. No izvēlēto gaismu stipruma ir atkarīgs vēlākās ražas lielums. Kaņepju audzēšanai izmanto dienasgaismas spuldzes vai augstas intensitātes izlādes spuldzes (HID). Izmanto arī mēslojumu.
Kaņepju sēklas izdiedzē vai iesēj zemē, pēc dīgļa parādīšanās virs zemes seko aptuveni 2 nedēļas ilgs stāda attīstības posmā, kas pāriet aptuveni pusotru mēnesi ilgā veģetatīvajā fāzē, kad augam plaukst lapas, veidojas atzarojumi un ir nosakāms tā dzimums. Visās šajās fāzēs augam vajadzīgais gaismas daudzums ir 18—24 stundas diennaktī. Automātiski ziedošajām šķirnēm (tām, kuras ir hibrīdi no savvaļas kaņepju šķirnes) ziedēšanas fāze sākas uzreiz bez veģetatīvās fāzes, bet tīrām sējas un Indijas kaņepēm ir dabisks fotoperiods, kad tās sāk ziedēt. Tāpēc, lai augs ieietu ziedēšanas fāzē, tam gaismas daudzums ir jāsamazina līdz 12 stundām dienā. Ziedēšanas fāzes sākumā augs palielinās izmēros gandrīz divkārt, līdz tas sāk pilnībā ziedēt. Ziedēšanas fāze notiek no 6 līdz pat 22 nedēļām. Indijas kaņepēm tā ir īsāka, bet sējas kaņepēm — garāka. Ražu parasti novāc, kad gandrīz visi uz no ziediem augošajām lapām esošie mikroskopiskie matiņi ir kļuvuši duļķaini. Ja veidojas sveķi dzintara krāsā, tad augs jau ir pāraudzis.
Fotoperioda dēļ un dažkārt arī auga izdalītā spēcīgā aromāta dēļ to audzē speciālās telpās vai arī noslēgtās, īpaši audzēšanai izveidotās kastēs, kur ir ierīkota automātiska gaismas kontrole un arī ventilācijas sistēma.
Pēc kaņepju ziedu (un pie tiem esošo lapu) novākšanas tos ilgstoši žāvējot "konservē". Piemēram, 12 stundas žāvē un 12 stundas liek noslēgtā traukā vai ietin plēvē, šo procesu visu laiku atkārtojot, līdz auga masa zaudē ūdeni. Šāda ilgstošā žāvēšana palīdz saglabāt kaņepju aromātu marihuānas gala produktā un arī to padara maigāku un patīkamāku smēķēšanai, jo ilgstošas žāvēšanas laikā augu sastāvā esošie cukuri paspēj sadalīties.
Izmantošana
Marihuānu parasti smēķē tīrā veidā vai sajaucot ar tabaku (izplatītāk Eiropā) cigaretēs, caur pīpi, ūdenspīpi, kompakto ūdenspīpi (bongu) vai paša veidotām ierīcēm, kā piemēram "parašūts" un "ābola bongs".
Dažreiz marihuānu lieto arī perorāli — zāļu tējas veidā vai pievienojot konditorejas izstrādājumiem. Psihoaktīvās vielas šķīst taukvielās, bet ļoti slikti ūdenī. Šī iemesla dēļ ūdenī gatavotā zāļu tēja iedarbojas ļoti vāji, bet marihuānu vāra, piemēram, pienā. Indijā tradicionāli marihuāna tiek gatavota īpašā dzērienā bhang, kā sastāvā ir arī piens, mandele un dažādas garšvielas. Marihuānas lietošana tējas veidā gan nav tik populāra kā lietošana konditorejas izstrādājumos, piemēram, kūkās un keksos.
Marihuānas ieņemšanas veidi kopumā ir vairāki, to starpā — iztvaicēšana (uzkarsē vielu līdz noteiktai temperatūrai, pie kuras izdalās tvaiks ar aktīvajām vielām, bez kaitīgajiem dūmiem), kā jau minēts — ēšana (marihuānu var iestrādāt jebkurā pārtikas produktā, no kūciņām līdz makaroniem ar sieru), ziedēs (aktuāls ASV medicīnas nolūkiem), tinktūras (augsti koncentrēta marihuāna spirta šķīdumā) un citi veidi.
Iedarbība
Marihuāna parasti tiek pieskaitīta halucinogēnu klasei. Tās psihoaktīvā iedarbība izskaidrojama tās aktīvo vielu iedarbību uz neironu sinapšu membrānu receptoriem, kas izsauc nervu darbības bremzēšanos. Efekts parādās tūlīt pēc marihuānas smēķēšanas, pusstundas laikā sasniedz maksimumu un turpinās 2—4 stundas (perorāli uzņemtam preparātam iedarbība ir lēnāka un ilgāka, līdz pat 12 stundām un efekts sākas no 30—120 min pēc orālas lietošanas). Lielākā daļa kanabinoīdu vielmaiņas produktu izdalās no organisma tikai 7—15 dienu laikā (no neregulāras, minimālas lietošanas), bet vielu pēdas var tikt atrastas pat 2 mēnešus pēc pēdējās lietošanas caur urīna analīzēm (ja lietošana ir bijusi regulāra), vai 3 mēnešus, ja tiek izmantota matu analīzes metode (šo metodi Latvijā neizmanto, ļoti reti izmantota pat citviet pasaulē). Ekspertīzēs parasti tiek meklētas THC blakusprodukti, nevis pašas marihuānas vielas, jo šie blakusprodukti ir atrodami ilgāk par pašām vielām.
Fizioloģiskās parādības
Marihuānas lietošana fizioloģiski izpaužas kā acu ābolu konjunktīvas nosārtums, sirdsdarbības paātrināšanās, asinsspiediena pazemināšanās, mutes gļotādas izžūšana (sausums mutē) un pastiprināta ēstgriba. Ne vienmēr izpaužas visas parādības.
Ilgtermiņa lietošana un bīstamība
Ilgstoši lietojot marihuānu, tā spēj radīt veselības traucējumus, kas izpaužas galvenokārt kā plaušu tilpuma samazināšanās. Nav pārliecinošu pierādījumu, ka marihuāna, spētu izraistīt hroniski obstruktīvo plaušu slimību un astmu. Ilgstoša marihuānas smēķēšana var izraisīt hronisku bronhītu. Vēzi izraisošu ķīmisku vielu koncentrācija marihuānas dūmos ir 50% lielāka nekā tabakas dūmos, lai gan pētījumi norāda uz to, ka marihuāna neizraisa plaušu vēzi, iespējams, THC pretvēža iedarbības dēļ, kas var zināmā mērā neitralizēt kancerogēnus dūmos.
Marihuānā nav atkarību izraisošu vielu, taču cilvēkam var rasties psiholoģiska atkarība — pārspīlēta vēlme lietot šo vielu, kā rezultātā rodas sociālas un finansiālas problēmas, lai gan nepastāv tā sauktā fiziskā atkarība un nerodas nopietni abstinences simptomi (psiholoģiskas, fiziskas problēmas no pēkšņas lietošanas pārtraukšanas). Apmēram 9% no lietotājiem kļūst atkarīgi (salīdzinot ar alkohola 15% un tabakas 32%), bet ilglaicīga lietošana obligāti nenoved pie atkarības, jo tikai 10—30% no regulārajiem lietotājiem gūst atkarību.
Sabiedrībā uzskata, ka marihuāna ir narkomānijas sākums un tās lietošana noved pie "smago narkotiku lietošanas". Šādi minējumi tika aktīvi izmantoti 20. gadsimta propagandā pret marihuānu, sludinot, ka tā paver ceļu uz smagajām narkotikām. 1999. gada Medicīnas Institūta ziņojums apskatīja šo teoriju un veica secinājumus, ka marihuāna nav izraisītājs pāriešanai uz smagajām narkotikām, bet gan vienkārši priekšnosacījums/asociācija, tāpat kā alkohols un nikotīns bieži vien ir priekšnosacījums smago narkotiku lietošanai.
Ārstnieciskās īpašības
Kaņepes medicīniskiem un reliģiskiem mērķiem ir tikušas izmantotas vēl pirms mūsu ēras. Arheoloģiskajos izrakumos ir atrasti pat 3000 gadu p. m.ē. pierādījumi par marihuānas smēķēšanu. Kaņepes medicīniskos nolūkos ir izmantotas Senajā Indijā un Tuvajos Austrumos, kur tās izmantoja kā pretsāpju, pretepilepsijas, pretkrampju līdzekli, kā arī līdzekli pret vemšanu. 19. gadsimtā angļu kara mediķi, Anglijai kolonizējot Indiju, marihuānas preparātus lietoja līdzīgos nolūkos — kā pretsāpju līdzekli un muskuļu spazmu noņēmēju.
Mūsdienās daudzās valstīs, piemēram, Kanādā, Čehijā un daļā ASV, marihuānu izmanto medicīnā, kur medicīnisko marihuānu izraksta kā recepšu zāles. Marihuānu lieto pret nelabumu, vemšanu, lai ārstētu glaukomu un atvieglotu pirmsmenstruālā sindroma, izkaisītā sklerozes un muguras smadzeņu bojājumu simptomus. Tāpat marihuānu var lietot arī alkoholisma, artrīta, aterosklerozes, astmas, epilepsijas un depresijas  ārstēšanā.
Jāņem vērā, ka starp pētījumiem nav pilnīgas vienprātības, cik liela nozīme marihuānai ir šo slimību ārstēšanā un vai tā ir efektīvāka par esošajiem medikamentiem. Pēc sistemātisko pētījumu datubāzes Cochrane datiem medicīniskajai marihuānai ir zems pierādījumu līmenis HIV/AIDS slimnieku apetītes uzlabošanā, epilepsijas, Tureta sindroma un fibromialģijas ārstēšanā. Vidēja līmeņa pierādījumi atrasti sāpju un spasticitātes mazināšanā.
Mūsdienu pētījumi pierādījuši, ka marihuāna ievērojami atvieglo dzīvi AIDS un vēža slimniekiem. Tika pārbaudīts, ka kanabionīdi dod praktiski tādu pašu efektu kā sarežģītas ķīmiskās terapijas un medikamenti, toties salīdzinot sekas, ko rada šo preparātu lietošana, skaidrs ir tas, ka ķīmiskie preparāti bieži vien rada papildu problēmas, kuras marihuānas lietošanas gadījumā nepastāv. Marihuāna spēj arī samazināt stresu un uzlabot ne tik vien slimnieka pašsajūtu, bet vēža gadījumā (ja tas nav pamatīgi ielaists), pat veicināt atveseļošanos. Ir gan jāņem vērā, ka pašos kaņepju izstrādājuma dūmos ir arī citas vielas bez kanabinoīdiem, kas, tieši pretēji, var veicināt plaušu vēzi.
Marihuānu var lietot kā līdzekli anoreksijas slimības ārstēšanā un ēstgribas uzlabošanā. Marihuānas lietošana gan veicina ēstgribu, gan vispār pastiprina interesi par pārtiku.
Kaņepju šķirnes
Dažas populārākās kaņepju šķirnes ir:
Politiskais diskurss un legalitāte
Psihoaktīvo kaņepju un marihuānas aizliegšana tika uzsākta 20. gadsimta sākumā. Lielākie aizliegšanas pasākumi norisinājās 1960. un 1970. gados, kad marihuāna tika kriminalizēta gandrīz visā pasaulē. Mūsdienās gandrīz visās pasaules valstīs marihuāna ir aizliegta ar likumu (pazīstamākais izņēmums ir Nīderlande, kur atļauta nelielu marihuānas daudzumu izaudzēšana vai iegāde personīgām vajadzībām). Vairākās valstīs marihuāna, lai arī nav legāla, netiek apkarota, ir dekriminalizēta vai pat ir atļauta tās audzēšana un lietošana personiskām vajadzībām.
Marihuāna ir arī dekriminalizēta Spānijā (ļoti tolerēta, pat veidojoties legalizācijas pazīmēm, jo audzēšana tiek atļauta speciālos klubos), Portugālē, Igaunijā, Krievijā un vairākās citās pasaules valstīs.
Neskatoties uz marihuānas pretlikumisko stāvokli pasaulē, ļoti liela daļa sabiedrības iestājas par marihuānas legalizāciju. Piemēram, 2009. gada pētījumos aptuveni puse (46—56%) amerikāņu atbalsta marihuānas legalizāciju. Marihuānas legalizācijas atbalstītāju galvenie argumenti ir, ka šis process būtiski samazinātu nelegālo narkotiku tirdzniecību un ar to saistīto noziedzību, un nestu valstij peļņu. Neskatoties uz to, Nīderlande, kur marihuāna ir legāla, sabiedrības atbalsts marihuānas legālajam statusam ir daudz mazāks galvenokārt ar marihuānu saistītā tūrisma izraisīto negatīvo aspektu dēļ. Vairākās Nīderlandes robežpilsētās ir aizliegta marihuānas tirdzniecība tūristiem, lai samazinātu narkotiku plūsmu uz kaimiņvalstīm.
Latvijā ir sākusies marihuānas aktīvistu aktivizācija, veidojoties grupām sociālajos tīklos, kas informē sabiedrību par marihuānu. Ir arī sabiedrībā zināms politologs Jurģis Liepnieks, kas jau ilglaicīgi ir sludinājis marihuānas dekriminalizācijas un legalizācijas ieguvumus.
Marihuānas legalizācija ASV
2012. gada novembrī līdzās ASV prezidenta vēlēšanām notika referendums trīs ASV štatos — Kolorādo, Vašingtonā un Oregonā — par marihuānas pilnīgu legalizēšanu arī nemedicīniskiem mērķiem. Vairākums Kolorado un Vašingtonas štata vēlētāju nobalsoja "par". Vašingtonā oficiāli marihuāna tika legalizēta 6. decembrī, bet Kolorādo — 10. decembrī.
Pieņemtie likumi ir pirmie, kas padara marihuānas brīvu tirdzniecību legālu ASV teritorijā pēc 1937. gadā ASV izdotajā izdotā Marihuānas nodokļu akta (Marihuana Tax Act), kas ASV teritorijā ar likumu aizliedza marihuānas tirdzniecību un lietošanu bez licences, lai gan licences nekad nevienam netika izsniegtas, efektīvi padarot marihuānu par nelegālu vielu. Aptuveni 20 ASV štatos jau pirms 2012. gada noteikumu pieņemšanas marihuāna bija legalizēta lietošanai medicīniskiem mērķiem.
Kopš šī laika marihuānu izklaidējošiem un medicīniskiem mērķiem ir legalizējuši vēl vairāki štati.
1918—1940
Pirmās Latvijas brīvvalsts laikā marihuānas lietošana nebija pārāk izplatīta un tā bija legāla, lai gan arī par citu šobrīd nelegālu vielu lietošanu tai laikā (kā kokaīna un morfīna) kriminālsodi bija paredzēti vienīgi to tirdzniecībai bez atļaujas (kokaīns un opija izstrādājumi tolaik bija zāles, ko legāli pārdeva aptiekās).
Latvija bija Starptautiskās opija konvencijas dalībvalsts no 1922. gada 6. februāra. Tā paredzēja opija izstrādājumu un kokaīna starpvalstu eksporta un importa ierobežošanu. 1925. gada 19. februārī šai konvencijai pievienoja Indijas kaņepes ekstraktus un tinktūras (hašišu), bet tā neattiecās uz vienkārši izžāvētām kaņepēm (marihuānu). Šī konvencijas versija stājās spēkā 1928. gada 25. septembrī. 1936. gada 26. jūnijā tika izveidots pirmais starptautiskais līgums, kas paredzēja kriminālatbildību par opija, kokas auga un kaņepju izstrādājumu nemedicīnisku un nezinātnisku izgatavošanu un izplatīšanu (konvencija par bīstamo zāļu nelegālas izplatīšanas novēršanu). Šo konvenciju parakstīja vien tikai dažas valstis, Latvija un Lietuva to neparakstīja, Igaunija to parakstīja, bet neratificēja.
PSRS sastāvā
Visā PSRS teritorijā darbojās likums, kas paredzēja par marihuānas kontrabandu un tirdzniecību 1—3 gadu cietumsodu vai piespiedu darbu, bet par glabāšanu un lietošanu nepiesprieda sodu.
Marihuānas lietošanu aizliedza tikai 1974. gadā ar likumu "Par apkarošana politiku cīņā pret narkotiku atkarību", padarot arī sodus par tirdzniecību daudz bargākus. Kopš tā laika PSRS teritorijā terminu "narkotikas" sāka attiecināt uz visām aizliegtajām vielām, ne tikai opiātiem.
1990—mūsdienās
Pēc PSRS sabrukšanas cilvēku skaits, kas būtu lietojuši kaņepju izstrādājumus, bija ļoti niecīgs (zem 2%). 1990. gados marihuānas popularitāte strauji pieauga un sasniedza Rietumvalstu līmeni, mūsdienās tā turpina nedaudz pieaugt. Kopš neatkarības atgūšanas ne vien marihuānas tirgošana un izgatavošana, bet arī uzglabāšana ir bijusi krimināli sodāma rīcība. To regulē 1961. gada 30. marta ANO Vienotā konvencija par narkotiskajām vielām, kuru Latvija parakstīja 1993. gada 11. maijā.
Lietošanas izplatība
Latvijā kaņepju izstrādājumi (marihuāna un hašišs) ir visbiežāk lietotā nelegālā viela. Pēc 2007. gadā veiktajiem pētījumiem marihuānu Latvijā 15—64 gadu vecuma grupas vidū bija izmēģinājuši 12,1% iedzīvotāju, kas bija pieaudzis salīdzinājumā ar 2003. gada pētījumiem, kad kaņepju izstrādājumu lietotāju skaits bija 10,6%. Vecuma grupā 15—34 gadi rādītāji bija daudz augstāki un 2007. gadā no šīs vecuma iedzīvotājiem kaņepju izstrādājumus bija izmēģinājuši 21,7%.
Rīgas domes Labklājības departaments savukārt ir veicis atkārtotus pētījumus vēl jaunākā vecuma grupā (9. un 10. klašu skolēnu vidū). Šajā vecuma grupā savukārt 2010. gadā kaņepju izstrādājumus bija izmēģinājuši 22,7% skolēnu, kas savukārt bija lietošanas neliels pieaugums no 2008. un 2006. gadā, kad kaņepju izstrādājumus izmēģinājušie bija attiecīgi 22% un 18%.
Juridiskais statuss
Latvijā marihuānas izgatavošana, izplatīšana un lietošana arī ir pretlikumīga. Marihuāna jeb kanabiss ir ietverta Labklājības ministrijas uzraudzībā esošo narkotisko vielu, psihotropo vielu un prekursoru I sarakstā — Aizliegtās sevišķi bīstamās narkotiskās vielas un tām pielīdzinātās psihotropās vielas). Par marihuānas lietošanu vai uzglabāšanu apmēros līdz 1 gramam var piespriest administratīvo sodu līdz 280 eiro vai brīdinājumu. Bez tam tiek izsniegts rakstisks brīdinājums par kriminālatbildību, ja pārkāpums tiks atkārtots gada laikā. Par marihuānas glabāšanu lielākos apjomos, audzēšanu un izplatīšanu var tikt piespriests cietumsods, atsevišķos gadījumos līdz pat 15 gadiem. Praksē cilvēki bez iepriekšējās sodāmības saņem maigāku sodu — nosacīto sodu. Latvijā marihuānu medicīnā neizmanto dēļ marihuānas atrašanās narkotisko vielu I sarakstā.
Dekriminalizācijas iniciatīva
Kopš 2012. gada 23. janvāra sabiedrības iniciatīvu platformā — ManaBalss.lv tika vākti paraksti iniciatīvai „Marihuānas dekriminalizācija”, kas paredz pieņemt atbilstošus likumus vai veikt likumu grozījumus, lai 18 gadu vecumu sasniegušām personām par marihuānas audzēšanu, glabāšanu un pārnēsāšanu nelielos apjomos nedraudētu kriminālsods un, lai par lietošanu sabiedriskā vietā draudētu tikai administratīvais sods. Marihuānu atļaut audzēt savām vajadzībām, ne vairāk par 2 vai 3 stādiem. Atļaut mājās uzglabāt 20—30 gramus žāvētas un 200—300 gramus neizžāvētas marihuānas. Atļaut pārnēsāt marihuānas daudzumu, kas nepārsniedz 5 gramus.
2015. gada 24. martā iniciatīva „Marihuānas dekriminalizācija” portālā ManaBalss.lv savāca 10005 iedzīvotāju parakstus, kas nozīmē to, ka iniciatīvu „Marihuānas dekriminalizācija” var iesniegt Saeimā. 18. maijā jaunais iniciatīvas pārstāvis Donats Blaževičs publicēja 100 argumentus par marihuānas dekriminalizāciju iniciatīvas atbalstam vietnē 100argumenti.lv.
Saeima 2015. gada 3. septembrī noraidīja šo marihuānas dekriminalizācijas inciatīvu.
Kaņepes cienītāji un atbalstītāji negrasās apstāties, tāpēc 2019. gada 5. martā portālā ManaBalss.lv tika uzsākta jauna iniciatīva marihuānas dekriminalizēšanai.
Spānijas pilsoņu karš
Spānijas pilsoņu karš (es) ilga no 1936. gada 17. jūlijam līdz 1939. gada 1. aprīlim. Karš sākās ar atsevišķu Spānijas armijas ģenerāļu sarīkotu apvērsuma mēģinājumu pret Spānijas Otro republiku, kurš izdevās tikai daļēji, aizsākot pilsoņu karu.
Apvērsumā Spānija izrādījās sadalīta starp divām naidīgām nometnēm: Fransisko Franko vadītajiem nacionālistiem un republikas atbalstītājiem. Nacionālistus atbalstīja konservatīvie, katoliskie spēki, kā arī galēji labējā Falangas partija. Republikāņu vidū bija gan centristi, kas atbalstīja kapitālistisku liberālo demokrātiju, gan revolucionāri anarhisti, komunisti un sociālisti.
Republikāņi saņēma militāro atbalstu no PSRS un Meksikas. Nacionālistus atbalstīja Hitlera Vācija, Musolīni fašistiskā Itālija un Salazara Portugāle. Turpretī Apvienotā Karaliste, Francija un ASV piekopa neiejaukšanās politiku. Karš beidzās ar nacionālistu uzvaru un Franko diktatūras izveidošanos, kas pastāvēja līdz 70. gadu beigām.
Latviešu karavīri
Spānijas pilsoņu karā republikāņu valdības pusē piedalījās ap 120 brīvprātīgo no Latvijas un 25 latvieši no Padomju Savienības.
PSRS latvieši ar viltotiem personas dokumentiem piedalījās pilsoņu karā kā instruktori un padomnieki internacionālajās brigadēs. No Latvijas latviešiem ievērojamāko lomu Spānijas pilsoņu karā spēlēja republikāņu armijas ģenerālštāba pulkvedis Voldemārs Ozols.
No Padomju Savienības latviešiem, kas 1936. gadā ieradās Spānijā, ievērojamākais bija ģenerālis Jānis Bērziņš, kas darbojās republikāņu armijas ģenerālštābā kā galvenais militārais padomdevējs. Viņš bija republikāņu armijas virspavēlnieka ģenerāļa Hozē Miajas (José Miaja) labā roka. Bez Bērziņa padomnieku grupā bija kara revolucionārās padomes loceklis Dāvids Beika, padomnieks aviācijas lietās Pēteris Pumpurs, padomnieks artilērijas lietās Vilhelms Kumelāns, padomnieki izlūkdienesta lietās Arturs Sproģis, Kristaps Salniņš un citi. 1938. gada sākumā Padomju Savienība nāca pie slēdziena, ka karu uzvarēs Franko nacionālisti un tā gada vidū visu PSRS padomdevēju personālu atsauca no Spānijas.
Norvēģijas futbola izlase
Norvēģijas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Norvēģijas valsti starptautiskās futbola sacensībās. Norvēģijas futbola izlasi pārvalda Norvēģijas Futbola asociācija. Norvēģijas izlase trīs reizes ir spēlējusi Pasaules kausa finālturnīrā, 1938. un 1998. gadā iekļūstot astotdaļfinālā. 2000. gadā Norvēģija spēlēja arī Eiropas čempionāta futbolā finālturnīrā Beļģijā un Nīderlandē.
Sastāvs
Šāds sastāvs tika izsaukts uz 2022. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlēm pret Nīderlandi (01.09.2021), Latviju (04.09.2021) un Gibraltāru (07.09.2021).
Dzirksteļizlāde
Dzirksteļizlāde jeb elektriskā dzirkstele ir nestacionārs elektriskās izlādes veids gāzēs. Dzirksteļizlāde pēc būtības ir līdzīga lokizlādei, tikai norisinās īsu brīdi, nevis pastāvīgi. Tā notiek, ja enerģijas avotam nepietiek jaudas, lai nodrošinātu lokizlādi vai mirdzizlādi - tad, tikko ir izveidojies strāvu vadošs plazmas kanāls starp elektrodiem, spriegums starp tiem nokrītas zem jonizācijas sprieguma un izlāde dažu mikrosekunžu laikā nodziest. Pēc tam potenciāls starp elektrodiem no jauna sāk pieaugt, līdz notiek jauna dzirksteļizlāde. Dzirksteļizlāde notiek pie atmosfēras spiedienam tuviem gāzu spiedieniem un to pavada raksturīgs troksnis jeb sprakšķis. Temperatūra dzirksteles kanālā var sasniegt 10 000 K.
Procesa būtība
Dzirksteļizlāde notiek, ja lauka intensitāte pārsniedz gāzes caursites intensitāti (gaisam atmosfēras spiedienā ap 3 MV/m). Tad brīvā noskrējiena garums ir mazs, bet lādiņu izplatīšanos nodrošina liels lokālais spriegums. Rezultātā veidojas lokālie lavīnizlādes posmi (jonizētās molekulas elektrons paātrinās, jonizē nākamo molekulu, tad jau abi paātrinās, utt. – sākas ķēdes reakcija), kas saprotamu iemeslu dēļ notiek ar nelielu ātrumu. Izlādes kanāla (t.s. strīmera) izplatīšanās sākas ar elektronu triecienjonizācijas radītajām lokālajām lavīnizlādēm pie katoda virsmas nelīdzenumiem (asumiem). Tālāk kanāls izplatās ar gaismas ātrumu, pirmo lavīnizlāžu laikā ierosinātajām gāzes molekulām izstarojot jonizējošo UV starojumu, kas, izplatoties izlādes telpā, ierosina citas lavīnizlādes. Caursiti un dzirksteļizlādes sākumu nosaka tas, vai lavīnizlādes ķēdes reakcija kļūst sazarota. Tad kanāls nonāk līdz katodam un noslēdz ķēdi – veidojas dzirkstele, kas ir stipri jonizētās gāzes (plazmas) tieva sazarota aukla. Kanālā izrautie elektroni lielajā lauka intensitātē ātri paātrinās, kas nodrošina ļoti augstu temperatūru (līdz 30 000 K elektrodu tuvumā; auklas garumā parasti ap 10 000 K) un tādējādi arī spiediena pieaugumu (kas ir cēlonis dzirksteles skaņām). Spīdēšanu nodrošina sadursmēs radīto jonu rekombinācija un ierosināto molekulu un atomu izspīdēšana (emisija). Šķidrajos un cietajos dielektriķos dzirksteļizlāde ir galvenais vadāmības nodrošinātājs (caursites ceļā).
Sākotnējai caursitei ir nepieciešams vairāku kilovoltu liels spriegums. Mazāku spriegumu gadījumā lavīnizlādes ķēde nespēj zaroties un apsīkst, jo lauka intensitāte krītas ar attālumu līdz elektroda asajam galam. Tad ap elektroda asumu veidojas izlādes kanāli, kas nespēj nonākt līdz otrajam elektrodam – koronas izlāde.
Dzirksteļizlādes kanāls pastāv diezgan īsu brīdi, jo izlādei telpā nepieciešams ļoti liels spriegums, pie kam tiek izdalīta ļoti liela enerģija. Tas viss liek izmantot kondensatorus kā enerģijas avotus, un pēc to izlādes izzūd arī dzirkstele, joniem rekombinējot zemā lauka apstākļos. Tādēļ dzirksteles kanāls veidojas no jauna katru reizi, kad uz kāda no katoda virsmas defektiem atkal var sākties gāzes caursite. Ja elektrodi it pietiekami tuvu viens otram, kas nodrošina ļoti lielu lokālo lauka intensitāti arī pie pastāvīgi uzturama sprieguma, kanāls nepaspēj sabrukt un sākas lokizlāde. Tajā galvenais elektronu avots ir termiskā emisija, un praktiski visa gāze starp elektrodiem ir jonizētajā (plazmas) stāvoklī. Elektrodi sakarst tādēļ, ka intensīvajā elektriskā laukā paātrinātie elektroni vai joni lielos daudzumos triecas pret vienu un to pašu elektroda virsmas punktu. Elektroniem pie vienāda paātrinošā sprieguma U ir daudz lielāks kustības ātrums nekā daudz smagākiem katjoniem, jo kinētiskā enerģija Ek = eU, kas ir proporcionāla šim spriegumam, abiem ir vienāda (ja apskata vienkārt lādētus jonus); tādēļ anods, pret kuru triecas elektroni, sakarst vairāk. Izmantojot grafīta elektrodus un lielus neoksidējošas gāzes spiedienus, var iegūt loka temperatūras līdz 50 000 K; lietojot metāla elektrodus, temperatūras ir mazākas, jo metāli spēcīgi iztvaiko, atdzesējot šajā procesā elektrodu. Tādēļ šajā pēdējā gadījumā visaugstākās temperatūras ir iegūstamas dzirksteļizlādē.
Dzirksteļizlāde dabā un tehnikā
Dabā novērojamas gigantiskas dzirksteļizlādes - zibeņi un tos pavadošās intensīvās skaņas, ko sauc par pērkonu.
Dzirksteļizlādi pielieto klasiskajā spektrālajā elementanalīzē, pārsvarā metālu sakausējumiem. Procesu apgrūtina izlādes nestabilitāte.
Dzirksteles rodas arī berzes rezultātā, ja beržas materiāli ar tieksmi uzlādēties (atdalīt lādiņnesējus).