cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ņūforistas ponijs
Izskats un īpašības
Mūsdienās Ņūforistas ponijs ir jaudīgs, inteliģents un izturīgs ponijs, tas ir slaidāks kā lielākā daļa angļu poniju, tādēļ tas ir iemīļots jājamzirgs bērniem. Bet tas ir pietiekami spēcīgs un muskuļots, lai nestu pieaugušu jātnieku. Tā augums skaustā var būt līdz 1,48 m. Standartos nav noteikts zemākais augstums, bet tie nemēdz būt zem 1,20 m. Zirgu šovos poniji tiek dalīti divās klasēs: auguma sekcija 1,38 m un zemāki (grupa A), auguma sekcija virs 1,38 m (grupa B). Ņūforistas ponijiem ir draudzīgs un maigs raksturs.
Ņūforistas poniji var būt jebkādā krāsā izņemot dābolaini, dārki vai losi. Palsi vai ļoti gaiši rudi poniji ir pieļaujami tikai ķēvēm un kastrātiem. Nav pieļaujamas zilas acis. Baltas zīmes var būt tikai uz galvas un kājām līdz lecamajām locītavām.
Romas pāvestu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Romas pāvesti kopš 33. gada. Sarakstā ir ietverti visi bijušie un esošie Pontifikāti,tajā skaitā Romas Katoļu baznīcas augstākie Virspriesteri, Romas pilsētas bīskapi, Svētā Krēsla monarhi un suverēnas Vatikāna valsts vadītāji.
Pirmajos mūsu ēras gadsimtos šo titulu piemēroja visiem kristiešu priesteriem, kuriem bija tiesības svētīt, pēc tam visiem bīskapiem. Sākot ar 7 gadsimtu to sāk lietot tikai Romas kā Eiropas centrālās pilsētas bīskaps. Saskaņā ar baznīcas tradīciju, pirmais Romas bīskaps ir bijis Jēzus Kristus apustulis Svētais Pēteris — vēlākie Romas bīskapi ir tiešie viņa garīgās un laicīgās varas pārmantotāji.
Kanālmalas apstādījumi
Kanālmalas apstādījumi ir apstādījumu sistēma Rīgas centrā, pilsētas kanāla abās pusēs 10,41 ha platībā, kas izveidota 1857.—1963. gados, izmantojot no apbūves brīvo teritoriju seno pilsētas nocietinājumu priekšā.
Dendroloģiskais materiāls
Pēc 1988. gada datiem kanālmalas apstādījumos pavisam aug 110 svešzemju koku un krūmu sugas un 19 vietējās sugu, piemēram, purpura ābele (Malus x purpurea), kobus magnolija (Magnolia kobus), Amerikas ragukoks (Gymnocladus dioicus), sudraba liepa (Tilia tomentosa), zeltlapu Kanādas papele (Populus xcanadensis "Aurea"), Tatārijas kļava (Acer tataricum), neievērotā zirgkastaņa (Aesculus x neglecta), dzeltenā zirgkastaņa (Aesculus flava), šķīblapu platlapu liepa (Tilia platyphyllos "Obliqua"), pelēkais riekstkoks (Juglans cinerea), Eiropas kizils (Cornus mas), Alpu zeltlietus (Laburnumalpinum), divdaivu ginks (Ginkgo biloba), Mandžūrijas riekstkoks (Juglans mandshurica), lauku kļava (Acer campestre), Krimas liepa (Tilia x euchlora), nokarenais parastais osis (Fraxinus excelsior "Pendula"), zaļais osis (''Fraxinus pennsylvanica var. subintegerrima), punktainā krustābele (Crataegus punctata), divirbuļu krustābele (Crataegus laevigata), laurlapu papele (Populus laurifolia), parastais skābardis (Carpinus betulus), melnalksnis (Alnus glutinosa), parastā īve (Taxus baccata'') u.c.
Tajā aug arī reti augi, piemēram, divdaivu ginks. Apstādījumos aplūkojams vienīgais Latvijā 1900. gadā Georga Kūfalta stādītais Amerikas ragukoks. Iepretī operai atrodas magnolijas, kas audzētas Latvijas Universitātes Botāniskajā dārzā, bet stādītas 20. gadsimta 70. gados, tālāk atrodas spilgti dzeltenā krāsā ziedošā Fortina forsītija, kas nāk no Ķīnas.
Apstādījumu tapšana
Līdz ar vaļņu nojaukšanu pāri kanālam uzcēla pirmos patstāvīgos tiltus: Nikolaja (tagad Kr. Valdemāra iela), Aleksandra (Brīvības) un Suvorova (K. Barona) ielās. Izveidoja īpašu komisiju, kas birģermeistara E. Grima vadībā noteica galvenos izbrīvētās teritorijas izmantošanas principus. Rīgas galvenais arhitekts J. D. Felsko, piedaloties arhitektam O. Dīcem, izstrādāja plānu, kā nocietinājumu būvju vietā ierīkot apstādījumus, bet bijušos cietokšņa grāvjus pārvērst par kanālu. Līdz ar kanālmalas apstādījumiem, kurus pēc Lībekas pilsētas dārzu direktora A. Venta (Vendt) projekta sāka veidot vienlaikus ar vaļņu norakšanu, apstādījumu sistēma aptvēra arī Vērmanes dārzu.
1881. gadā apstādījumus ierīko pie Vācu teātra (Latvijas Nacionālās operas), kura ēka celta 1863. gadā. 1887. gadā tur uzstādīja vēl joprojām Rīgā greznāko strūklaku.
Kad 1935. gadā uzcēla Brīvības pieminekli, sakarā ar bulvāra un ielu paplašināšanu, pārveidoja arī apstādījumus. Šo pārveidojumu projektu autors Andrejs Zeidaks. LPSR laikā, kopš 1968. gada kanālmalas apstādījumos sāka izvietot dekoratīvas skulptūras.
21. gadsimta sākumā likvidēts 20. gadsimta gadsimta sākumā ierīkots apstādījumu stūrītis ar tiltiņu un mežābeli, lai šajā vietā tieši virs kanāla uzbūvētu Stockmann tirdzniecības centru. Tieši apstādījumos Raiņa bulvāra un Kr. Barona ielas stūrī iebūvēja tējas namiņu, izjaucot apstādījumu plānojumu.
Bastejkalns
1856. gadā nojauca Rīgas cietokšņa vaļņus, pēc inženiera Heninga ieceres vaļņu piemiņai Smilšu bastiona vietā uzbērts kalns, kuram dots Basteja kalna (de) nosaukums (sākumā tas dēvēts par Gliemežkalnu, jo sākotnējos taisnos celiņus uz kalna virsotni izskaloja lietus un tikt augšā kļuva grūti un lēni).
1879. gadā izveidoja Rīgas dārzu direkciju un par Rīgas dārzu direktoru oficiāli kļuva 27 gadus vecais Georgs Kūfalts. Viņa pirmais projekts, bija tieši Bastejkalna apstādījumu pārbūve. Bastejkalna apstādījumu (de) veidošana ilga no 1859. līdz 1887. gadam. 1860. gadā uzcēla koka paviljonu, kura vietā 1887. gadā ierīkoja pirmo Bastejkalna kafejnīcu. Kalnā iebūvētā Saulkalnes gliemežu dolomīta ūdens kaskāde ierīkota 1898. gadā. Tā saglabājusies līdz mūsdienām, taču vairs ar ne tik dizainiski izstrādātu zemūdens izgaismojumu, kāds bija pagājušā gadsimta sākumā. Ap 1893. gadu pie Bastejkalna kanālā izvietoja uz pontoniem pseidojapāņu stila gulbju mājiņu (arh. H. Šēls) — ziemas mēnešos to parasti izvilka krastā tajā vietā, kur tā atrodas joprojām. Gulbjus dāvināja "Rīgas Putnu audzēšanas biedrība". 1883. gadā Bastejkalna pakājē pār kanālu uzcēla 23 metrus garu lokveida koka tiltu (tā izliekums bija tik stāvs, ka ziemā cilvēki no tā slīdēja nost un rīdzinieki tiltu ironiski bija iesaukuši par astoto pasaules brīnumu), ko 1893. gadā aizvietoja ar mūrētu. Tad uzbūvēja tiltu, kas savieno Vecrīgu ar tagadējo Raiņa bulvāri (projektēts 1898. gadā, nedaudz vēlāk pārbūvēts un darbojas joprojām).
1920. gadā kafejnīcas priekšā uzcēla skatuvi, kur spēlēja stīgu orķestris. Taču augošie koki pamazām aizsedza skatu uz pilsētu, un kafejnīca zaudēja popularitāti. 1937. gadā to nojauca.
1951. gadā pēc arhitekta Jāņa Gintera projekta Bastejkalnā ierīkoja atbalsta sienas, kurām izmantoja Otrā pasaules karā nopostīto Rīgas ēku daļas. Bastejkalna apstādījumus atjaunoja 1968. gadā, novietojot tajā vairākas skulptūras.
Ievērojamākie objekti
1887. gadā apstādījumos pretī Vācu teātra centrālajai ieejai atklāja greznāko strūklaku (tēlnieks A.Folcs) Rīgā. Strūklakas centrālā figūra ir nimfa, kas virs galvas tur milzu gliemežvāku, bet pie kājām bērni rotaļājas ar delfīniem (1986. gadā oriģinālo skulptūru nomainīja tēlnieces M. Lukažas veidotā kopija bronzā).
1935. gada 18. novembrī atklāja Brīvības pieminekli. 1968. gadā kanālmalas apstādījumos atklāja skulptūru "Mana zeme" (tēlniece Aleksandra Briede). Tēlniece Pārsla Zaļkalne 1970. gados darināja trīs dejojošas, graciozas meitenes. Kanālmalas apstādījumos pie Bastejkalna novietotās kailās dāmas atbilstoši tā laika prasībām "nomaskētas" zem ideoloģiski pareiza nosaukuma "Miera deja".
1978. gadā pretī Latvijas Universitātes ēkai atklāja pieminekli zinātniekam, akadēmiķim Mstislavam Keldišam.
1979. gadā kanāla Nacionālās Operas priekšā atklāja pieminekli Alfrēdam Kalniņam, par godu komponista simtajai dzimšanas dienai (vēlāk pārcelts kanāla otrā pusē).
Vietā iepretim LU galvenajai ēkai taps piemineklis valodniekiem Kārlim Mīlenbaham (Mǖlenbacham) un Jānim Endzelīnam. Šā pieminekļa projekta konkursā 2008. gadā uzvarēja tēlnieks Gļebs Panteļejevs un arhitekts Andris Veidemanis.
Piemineklis Rūdolfam Blaumanim (tēlnieks T. Zaļkalns) pēc vairākkārtējas pārvietošanas atrodas iepretim pirmajai Rīgas gāzes fabrikai.
Rekonstruējot LNO ēku, aizvāca tās aizmugurē savulaik izliktās dekoratīvās grupas "Brīnumputni" (māksliniece A. Zīle).
Bez pieminekļiem, arhitektoniskām būvēm un skulptūrām, kanālmalas apstādījumos ir vairāki piemiņas akmeņi abpus Bastejkalna kājāmgājēju tiltiņam — tur 1991. gada janvārī Rīgas OMON uzbrukuma laikā LPSR Iekšlietu ministrijas ēkai, apšaudē tika nogalināti kinooperatori Andris Slapiņš un Gvido Zvaigzne, nejauši apšaudes zonā nonākušais skolēns Edijs Riekstiņš, milicijas virsnieki Vladimirs Gomonovičs un Sergejs Konoņenko. Tālākais piemiņas akmens Raiņa bulvāra pusē ir autovadītājam Raimondam Salmiņam, ko nogalināja augustā puča laikā, kad omonieši atklāja uguni pa viņa vadīto garām braucošo mikroautobusu.
Beņdzinas apriņķis
Beņdzinas apriņķis ir apriņķis Polijā, Silēzijas vojevodistē. Viena no apriņķī ietilpstošajām gminām (Slavkova) ir eksklāvs. Apriņķis robežojas ar Silēzijas vojevodistes Miškovas apriņķi, Zaverces apriņķi, Dombrovu Gurņiču, Sosnovecu, Semjanovici Slonski, Pekariem Slonski un Tarnovske Guru apriņķi, kā arī Mazpolijas vojevodistes Olkušas apriņķi.
Gido Kokars
Dzīvesgājums
Dzimis 1921. gadā Gulbenē zemnieka Aleksandra Kokara un viņa sievas Marijas ģimenē, 16. augustā dzimis viņa dvīņubrālis Imants.
Bērnību pavadīja Vecgulbenes pagastaā "Avotiņos" (tagad Gulbenes novads), mācījās Blomes (tagad Ozolkalns) pamatskolā (1929–1936). 1941. gadā viņš beidza Cēsu mūzikas vidusskolu, 1946. gadā — Latvijas Konservatorijas kordiriģēšanas klasi. Laikā no 1951. līdz 1958. gadam bija Rīgas Pedagoģiskā institūta pedagogs, diriģēja institūta jaukto kori "Daina". Vēlāk G. Kokars diriģēja Rīgas radiorūpnīcas (RRR) vīru kori "Auseklis", tautas kori "Daile", Bauskas rajona skolotāju kori "Daina", kamerkori "Ave Sol" (esot tā direktors un kora mākslinieks). Bijis Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģents astoņos Dziesmu svētkos — laikā no 1970. līdz 1998. gadam.
Gido Kokars kopā ar savu brāli Imantu Kokaru kā aktieri piedalījušies Rīgas Kinostudijas spēlfilmā "Līvsalas zēni" (1969). Gido Kokars attēlojis arī epizodisku lomu 1975. gada filmā "Motociklu vasara". Par brāļiem Kokariem pašiem uzņemtas vairākas dokumentālās filmas, tai skaitā Jura Podnieka filma "Brāļi Kokari" (1978) un Ginta Grūbes filma "Kokaru dziesmusvētki" (2008)
Šrilankas savvaļas vista
Šrilankas savvaļas vista jeb Šrilankas džungļu vista (Gallus lafayetii) ir fazānu dzimtas (Phasianidae) vistveidīgais putns.
Šrilankas savvaļas vista ir endēma putnu suga, kas dzīvo tikai Šrilankā. Tā kā kādreiz šo salas valsti sauca par Ceilonu, tad šo sugu sauc arī par Ceilonas savvaļas vistu jeb Ceilonas džungļu vistu. Šrilankas savvaļas vista ir Šrilankas nacionālais putns. Vistuvāk radniecīga tā ir zaļajai savvaļas vistai (Gallus varius), bet ārēji līdzīgāka sarkanajai savvaļas vistai (Gallus gallus) un pelēkajai savvaļas vistai (Gallus sonneratii).
Izskats un īpašības
Kā visiem vistu ģints (Gallus) putniem arī Šrilankas savvaļas vistai ir raksturīgs spēcīgs dzimumu dimorfisms: ir ļoti viegli atšķirt tēviņu no mātītes.
Gailis ir lielāks, spēcīgāks un muskuļotāks, tā apspalvojums krāšņs un krāsains, astes spalvas garas un augstu izceltas, sekste un bārda izteiksmīga. Gaiļa ķermeņa garums ir 66—73 cm. Tā apspalvojums oranžīgi sarkans, spārni un aste tumši violetmelna ar zilu metālisku spīdumu. Kakla spalvas zeltainas, garas ar smailiem galiem. Seja bez apspalvojuma, ar sarkanu ādu un bārdu zem zoda. Sekste sarkana ar dzeltenu visusdaļu. Pēc riesta sekste saraujas un gailis maina spalvas.
Uzvedība
Šrilankas savvaļas vista tāpat kā pārējie fazānu dzimtas putni ir uz zemes dzīvojošs putns. Tā pamatā dzīvo mežos un krūmainās vietās. Lielāko dienas daļu tas pavada, meklējot barību. Barību tas meklē, rušinot un kašņājot zemi, lai atrastu sēklas, nokritušos augļus un kukaiņus.
Šrilankas savvaļas vistas veido nelielu baru, kas sastāv no vienas mātītes un vairākiem gaiļiem (2—3), kas ir viena perējuma brāļi. Mātīte pārojas ar dominanto gaili.
Ligzdošana
Šrilankas savvaļas vista ligzdo uz zemes. Krāsainie gaiļi perēšanā nepiedalās un par cālēnu skološanu nerūpējas. Toties tie agresīvi apsargā tuvāko teritoriju ap ligzdu un arī vēlāk rūpējas par cālēnu drošību. Galvenais gailis visu šo laiku uzturas viastas tuvumā, kamēr pārējie gaiļi apsargā teritorijas ārējo perimetru. Cālēnu galvenie ienaidnieki ir svešie gaiļi, čūskas un mangusti.
Kamēr cālēni ir mazi, tie ēd tikai dzīvnieku izcelsmes barību, kā kukaiņus un citus bezmugurkaulniekus, īpaši iecienīti ir vienādkājvēži (Oniscidea). Cālēni barojas arī ar jaunajiem zemes krabjiem (Gecarcinidae), kas ir ļoti svarīgs barības avots, lai izaugtu spēcīgs, veselīgs un attīstīts pieaugušais putns. Nebrīvē šī putnu suga ir pakļauta dažādām baktērijām un slimībām. Cāļi un jaunie putni nespēj sagremot augu izcelsmes barību, augu olbaltumvielas un taukus. Tādēļ šis sugas putnus ļoti reti tur nebrīvē.
Markomani
Markomani, jeb markomāņi (la) — ģermāņu cilts, iespējams, radniecīgi svēbiem. 1. gadsimta otrajā pusē p. m. ē. dzīvoja Saksijā un Tīringenē. 2. gadsimtā p. m. ē. izvirzījās Maincas augštecē un vidustecē. 9. gadā p. m. ē. romiešu karavadonis Nērons Klaudijs Drūzs (Nero Claudius Drusus) piespieda markomanus atkāpties uz Bohēmiju, kur tie Marboda vadībā nodibināja valstisku organizāciju, savukārt izspiežot no Bohēmijas ķeltu cilti bojus.
2. gadsimtā markomani, sabiedrojoties ar kvadiem, vandaļiem un sarmatiem, savukārt pārtvēra iniciatīvu un Romai Marka Aurēlija vadībā tikai smagā karā izdevās noturēt ģermāņu spiedienu. 4. gadsimtā markomani iekļāvās vispārējā Lielajā tautu staigāšanā. 5. gadsimtā markomani apmetās Bavārijā un, iespējams, ir vieni no bavāru priekštečiem.
Sabiedrība citai politikai
"Sabiedrība citai politikai" (SCP) bija politiska partija Latvijā, kas tika dibināta, turpinot sabiedriskas organizācijas "Sabiedrība citai politikai un tiesiskai valstij" darbību. Partija pastāvēja līdz, kad tā apvienojās ar Jaunais laiks un Pilsoniskā savienība, izveidojot partiju Vienotība.
Biedri
Biedru skaits:
Vadība
Partijas valdes priekšsēdētājs bija Aigars Štokenbergs un vēlēta valde: Egons Liepiņš, Aleksejs Loskutovs, Artis Pabriks, Edvards Smiltēns, Edgars Štelmahers, Karina Korna, Gundega Rancāne un Inese Vasiļjeva.
Reģionālās nodaļas un darba grupas
Partija darbojās reģionos, nodibinot šādas nodaļas :
Darbība
Partija organizēja darba grupas, kurās iesaistīja nozaru profesionāļus un ekspertus. Aktīvākās bija šādas darba grupas, ietverot svarīgākās un aktuālākās nozares: ārlietu, ekonomikas un finanšu, iekšlietu, izglītības, kultūras, labas pārvaldības, labklājības un veselības aprūpes, vides, transporta un sakaru, tieslietu, lauksaimniecības, aizsardzības, Eiropas lietu.
Partijas reģionu un Eiropas programmas
SCP uzskatīja, ka "reģioni ir atbalstāmi un attīstāmi, nododot vairāk funkciju pašvaldībām un paredzot lielākus nodokļu ieņēmumus. Tas dos lielāku pašvaldību neatkarību un patiesu iespēju stimulēt reģionu attīstību. Tas neļaus centrālajai valdībai manipulēt ar reģionu lojalitāti valdošajai koalīcijai, tādejādi nodrošinot vairāk demokrātijas".
Dalība vēlēšanās
2009. gada pašvaldību vēlēšanās SCP saraksti tika iesniegti 35 novados un 9 pilsētās. SCP kandidēja Rīgā, Daugavpilī, Jelgavā, Jēkabpilī, Jūrmalā, Liepājā, Rēzeknē, Valmierā un Ventspilī. SCP kandidēja arī Alūksnes, Amatas, Auces, Burtnieku, Cēsu, Dagdas, Daugavpils, Dobeles, Durbes, Engures, Garkalnes, Grobiņas, Gulbenes, Iecavas, Ikšķiles, Inčukalna, Jelgavas, Kandavas, Kokneses, Krustpils, Kuldīgas, Ķekavas, Limbažu, Madonas, Ogres, Olaines, Ozolnieku, Pārgaujas, Pļaviņu, Rēzeknes, Ropažu, Saldus, Saulkrastu, Talsu un Tukuma novados. Vēlēšanās SCP ieguva mandātus Jūrmalas un Liepājas pilsētas domēs, kā arī Alūksnes, Auces, Burtnieku, Cēsu, Dagdas, Daugavpils, Dobeles, Durbes, Engures, Garkalnes, Grobiņas, Gulbenes, Iecavas, Ikšķiles, Inčukalna, Kandavas, Kokneses, Krustpils, Ķekavas, Limbažu, Madonas, Olaines, Ropažu, Saulkrastu, Talsu un Tukuma novados.
2009. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās SCP ieguva 3,85% vēlētāju atbalstu, kas nebija pietiekams, lai iegūtu mandātu Eiropas Parlamentā.
11. Saeimas vēlēšanās SCP kandīdēja no Vienotības saraksta kopā ar Jauno laiku un Pilsonisko savienību. Vēlēšanās saraksts uzvarēja, iegūstot 33 mandātu vietas.
Gaznevīdu impērija
Gaznevīdi (Turku: Gazneli İmparatorluğu) bija tjurku musulmaņu dinastija, kas cēlusies no tjurku mamelukiem un no 977. līdz 1186. gadam valdīja lielākajā daļā Vidusāzijas. Gaznevīdu impērijas galvaspilsēta atradās mūsdienu Austrumafganistānas pilsētā Gaznī. Pateicoties savu priekšteču persiešu Sasanīdu lielajai kultūras un politiskajai ietekmei, tjurku Gaznevīdi ar laiku ietekmēts persiešu kultūrā.
977. gadā kāds vergs - tjurks, vārdā Alps Tegīns, Neišābūrā centās gāzt savus Samanīdu valdniekus. Cietis neveiksmi, viņš ar saviem sekotājiem bēga uz mūsdienu Afganistānas austrumiem, un par viņa darbības centru kļuva Gaznī. Tjurku Gaznevīdi bija fanātiski musulmaņi un drīz savu varu un reliģiju ieviesa visā Afganistānas teritorijā. Alpam Tegīnam un viņa pēctecim - znotam Sebukam Tegīnam - izdevās paplašināt savu varu līdz Amudarjai un caur Horasānu - līdz pat Kaspijas jūrai. Trešais Gaznevīdu valdnieks Mahmuds (Sebuka Tegīna dēls) tronī kāpa 998. gadā un kļuva par varenāko savas impērijas valdnieku. Viņa laikā Gaznevīdi veica septiņpadsmit karagājienus uz Indas ieleju, iekarojot pilsētas un izlaupot tempļus, ik reizi sagrābdami tik daudz bagātību, cik vien spēja aiznest sev līdzi uz Gaznī. Mahmuda mullas arī ieviesa islāmu Pendžābā (mūsdienu Pakistānā).
Pēc Mahmuda nāves 1030. gadā impērija sāka brukt, jo arvien lielāku spēku ieguva stepes tjurki, bet viņa pēctecis Masuds bija aizrāvies ar Indiju. Pamazām impērija zaudēja arvien vairāk teritoriju, līdz 1051. gadā (citos avotos 1040. gadā) Gūrīdu valdnieks Alaudīns iekaroja un nodedzināja Gaznī, bet 1186. gadā Gūrīdi notvēra un nogalināja pēdējo Gaznevīdu valdnieku, kas tobrīd valdīja Lahorā.
Korka
Korka ir otra lielākā Īrijas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita, Korkas grāfistes centrs, svarīga osta. Atrodas Īrijas dienvidos pie Lī upes, netālu no jūras. Pilsētas nosaukums īru valodā nozīmē purvaina vieta, kas labi raksturo apkārtni. Rakstos, tāpat kā Dublinu, Korku pirmoreiz pieminējis Ptolemajs m.ē. 140. gadā, kurš saucis to par Ivuernis.
Vēsture
Tradīcija vēsta, ka Korku nodibināja Sv.Finbārs 7. gadsimtā, izveidodams šeit abatiju, kura pastāvēja 250 gadu un bija slavena visā toreizējā Eiropā. Tomēr ap 820. gadu abatijai uzbruka vikingi, nopostīja to un nodibināja savu pilsētu. Kaut arī 1024. gadā īri sakāva normāņus, tie palika uz dzīvi pilsētā. 1176. gadā sakās normāņu (angļu) iebrukums Īrijā.
Tāpat kā Dublina, Korka kļuva par tipisku viduslaiku pilsētu. Tomēr drīz pilsētas raksturs mainījās, kas ļauj pilsētas pašreizējiem iedzīvotājiem apgalvot, ka Korka ir īstā Īrijas galvaspilsēta. Ja Dublina pamazām kļuva par angļu priekšposteni Īrijā, tad Korkas grāfiste tika saukta par dumpinieku grāfisti, bet Korka iesaistījās visos nemieros pret angļu varu.
Lielā kartupeļu bada laikā (1845-1852) no Korkas tūkstošiem īru, glābjoties no bada, devās pāri okeānam uz ASV. Īrijas neatkarības kara laikā (1919-1921) angļu paramilitāristi t.s. melnie-dzeltenbrūnie izpostīja pilsētu. Arī Īrijas pilsoņu kara laikā (1922-1923) Korka kādu laiku bija republikāņu rokās.
Korka bija 2005. gada Eiropas kultūras galvaspilsēta.
Cilvēki
Korkā dzimuši:
Sergejs Rahmaņinovs
Sergejs Rahmaņinovs (dzimis Novgorodas guberņā, miris  Beverlihilsā) bija krievu komponists, pianists un diriģents. Viņš mūsdienās ir zināms kā viens no spilgtākajiem romantisma mūzikas pārstāvjiem. Rahmaņinovs pārsvarā rakstīja skaņdarbus klavierēm un orķestrim. Vieni no viņa pazīstamākajiem skaņdarbiem ir četri klavierkoncerti, "Rapsodija par Paganīni tēmu" un "2. simfonija".
Mendzilese
Meņdzilese (pl), vēsturiski arī Mitelvalde (de) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidiem no Bistšicas Klodzkas, Snežnika masīvā (Masyw Śnieżnika).
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Džeremijs Lins
Džeremijs Lins (en, zh, ; dzimis ) ir ASV basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā. Pašlaik (2020) pārstāv Ķīnas basketbola asociācijas klubu Pekinas "Ducks". Iepriekš aizvadījis 9 sezonas NBA, dažādos klubos, noslēgumā, kopā ar Toronto "Raptors" kļūstot par 2019. gada NBA čempionu.
Dž. Lins ir dzimis ASV, bet abi vecāki ir izceļojuši no Taivānas, kuras nacionālajā izlasē viņš ticis aicināts spēlēt. Ir Taivānas pilsonība. Viņš bija iekļauts tās sākotnējā pieteikumā 2011. gada Āzijas čempionātam, tomēr traumas dēļ turnīrā nepiedalījās un pagaidām Dž. Lins nav pārstāvējies nevienas valsts izlasi oficiālās spēlēs. Viņš ir pirmais NBA spēlējušais ķīniešu izcelsmes ASV basketbolists.
Karjera
Dž. Lins netika draftēts 2010. gadā, taču ar viņu parakstīja līgumu Goldensteitas "Warriors". Viņš kļuva par pirmo Hārvarda Universitātē studējušo pēc Eda Smita (1954), kas spēlējis NBA. Debijas sezonā aizvadīja 29 spēles, kurās vidēji guva 2,6 punktus spēlē. Tāpat vairākas spēles aizvadīja Attīstības līgā.
2011. gada decembrī Dž. Lins pārgāja uz Hjūstonas "Rockets", taču kluba sastāvā neaizvadīja nevienu regulārās sezonas spēli un tika aizmainīts uz Ņujorkas "Knicks", kuras sastāvā uzsāka 2011.—2012. gada sezonu. Spēlētājs bija viens no tālākajiem rezervistiem kluba rotācijā un pēc dažām spēlēm tika nosūtīts uz fārmklubu Attīstības līgā. Arī pēc atgriešanās no fārmkluba Dž. Lins sākotnēji spēlēja maz un pirmajās 23 "Knicks" sezonas spēlēs viņš kopā atradās laukumā vien 55 minūtes. Tomēr pēc vairāku komandas līderu traumām februārī Dž. Lins ieguva daudz lielāku spēles laiku. Pirmajās četrās spēlēs, kurās viņš sāka spēli starta sastāvā, Dž. Lins guva 109 punktus, kas ir labākais rezultāts kopš NBA un ABA apvienošanās 1976.—1977. gada sezonā, tāpat viņš katrā no pirmajām piecām spēlēm, kuras sācis starta sastāvā, guva vismaz 20 punktus un atdeva septiņas rezultatīvas piespēles, kas ir NBA rekords. Pēc šiem sasniegumiem viņš tika nosaukts par sezonas septītās nedēļas labāko spēlētāju Austrumu konferencē. Pateicoties Dž. Lina lieliskajai spēlei, "Knicks" februārī uzvarēja 7 spēles pēc kārtas. 2012. gada aprīlī viņš guva ceļgala savainojumu, kas lika priekšlaicīgi pabeigt sezonu.
2012. gada vasarā pārgāja uz Hjūstonas "Rockets". "Rockets" sastāvā aizvadīja divas sezonas, abās sezonās viņa pārstāvētais klubs kvalificējās izslēgšanas spēlēm. 2014. gada jūlijā spēlētāju maiņas rezultātā pievienojās Losandželosas "Lakers". 2015. gada vasarā noslēdza līgumu ar Šarlotas "Hornets". Pēc tam spēlējis vēl vairākās NBA komandās, līdz 2019. gada februārī noslēdza līgumu ar Toronto "Raptors". Kopā ar "Raptors" Dž. Lins kļuva par 2019. gada NBA čempionu, taču viņa spēles laiks un nozīme komandas sniegumā nebija liela.
2019. gada augustā Dž. Lins noslēdza līgumu ar Ķīnas basketbola asociācijas klubu Pekinas "Ducks".
Genādijs Ivančenko
Genādijs Ivančenko (dzimis ) ir bijušais Latvijas svarcēlājs. 1970. gadā izcīnījis uzvaru Pasaules čempionātā, divas reizes uzvarējis arī Eiropas čempionātā (1970, 1971). Vairākas reizes triumfējis PSRS čempionātā un PSRS Tautu spartakiādē. Deviņas reizes uzstādījis Pasaules rekordu dažādās disciplīnās (arī summā). 1970. gadā Viļņā G. Ivančenko kļuva par pirmo svarcēlāju pasaulē, kas trīscīņā vidējā svara kategorijā sasniedz 500 kg robežu.
Bieriņi
Bieriņi ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, Zemgales priekšpilsētā, kurā ietilpst Rīgas pilsētas daļas Mārupe, Ozolciems un Petriņciems. Bieriņu apkaime atrodas Rīgas dienvidrietumu daļā. Tā robežojas ar Pleskodāles, Āgenskalna, Torņakalna un Atgāzenes apkaimēm, kā arī Mārupes novada Mārupes pagastu. Bieriņu apkaimes robežas ir dzelzceļa loks, dzelzceļš, pilsētas robeža (Sīpeles iela), pilsētas robeža (Mārupīte, Upesgrīvas iela), Kārļa Ulmaņa gatve, Liepājas iela līdz dzelzceļam.
Bieriņu apkaimes kopējā platība ir 4,274 km², kas ir apmēram par 1/5 mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Šīs apkaimes robežas lielā mērā ir skaidri identificējamas, pateicoties to daļēji aptverošajai Rīgas pilsētas robežai, aptverošajām ielu trasēm, dzelzceļam un apbūves raksturam, kas pārsvarā ir savrupmājas. Perspektīvā šo apkaimi būs arvien grūtāk funkcionāli nodalīt no Mārupes novada ietilpstošās Bieriņu daļas, jo Rīgas pusei raksturīgā blīvā savrupmāju apbūve izplešas novada virzienā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 8 921 metri.
Vēsture
Bieriņi izveidojušies 19. gadsimta beigās bijušās Bieriņu muižas (vācu: Lindenruh) apkaimē, starp Petriņciemu (mūsdienās Mārupe), Ozolciemu un Lindes ciemu. Muižas latviskais nosaukums visticamāk ir cēlies no tās agrāko īpašnieku Bērensu fon Rautenfeldu, tautā sauktu par Bieriņiem, uzvārda.
Pēteris I
Pēteris I Romanovs (ru; dzimis, miris ; dēvēts arī par Pēteri Lielo — Пётр I Великий) bija Krievijas caristes cars no 1682. gada, un pirmais Krievijas Impērijas imperators no.
Pilns tituls
Kā Krievijas cars Pēteris Aleksejevičs (1682—1721) svarīgākos valsts dokumentus parakstīja šādi:
"Mēs, Pēteris Aleksejevičs, no Dieva žēlastības visgaišākais un valdnieciskākais dižais valdnieks, visas Liel-, Maz- un Baltkrievijas cars un lielkņazs, Maskavas, Kijevas, Vladimiras, Novgorodas patvaldnieks, Kazaņas cars, Astrahaņas cars, Sibīrijas cars, Pleskavas valdnieks un Smoļenskas, Tveras, Jugras, Permas, Vjatkas, Bulgārijas u.c. valstu lielkņazs, Novagorodas lejaszemes, Čerņigovas, Rjazaņas, Polockas, Rostovas, Jaroslavļas, Belozerskas, Udoras, Obdorskas, Kondijas lielkņazs, visas ziemeļu zemes valdnieks, Ivērijas zemes, Kartvelas un Gruzijas caru, un Kabardijas zemes, Čerkasu un Kalnu kņazu pavēlnieks un kungs un daudzu citu austrumu un rietumu, un ziemeļu valstu un zemju mantots valdnieks un īpašnieks."
(Божиею милостию, Мы, пресветлейший и державнейший Великий Государь Царь и Великий Князь Петр Алексеевич, всея Великия и Малыя и Белыя России Самодержец Московский, Киевский, Владимирский, Новгородский, Царь Казанский, Царь Астраханский, Царь Сибирский, Государь Псковский и Великий Князь Смоленский, Тверский, Югорский, Пермский, Вятский, Болгарский и иных Государь и Великий Князь Новагорода Низовския земли, Черниговский, Рязанский, Ростовский, Ярославский, Белоозерский, Удорский, Обдорский, Кондийский, и всея Северныя страны Повелитель и Государь Иверския земли, Карталинских и Грузинских Царей, и Кабардинские земли, Черкасских и Горских Князей и иных многих государств и земель, восточных и западных и северных, отчич и дедич, и наследник, и Государь, и Обладатель.)
Pēc uzvaras Lielajā Ziemeļu karā un atsevišķu Baltijas zemju iegūšanas viņš sāka lietot Krievijas imperatora Pētera I titulu (1721—1725), pievienojot tam jauniegūtos titulus, ieskaitot "Livonijas kņaza" titulu:
"Mēs, Pēteris Pirmais, no Dieva žēlastības Lielkrievijas, Maskavas, Kijevas, Vladimiras, Novgorodas imperators un patvaldnieks, Kazaņas cars, Astrahaņas cars, Sibīrijas cars, Pleskavas valdnieks un Smoļenskas lielkņazs, Estlandes, Livonijas, Karēlijas, Tveras, Jugras, Permas, Vjatkas, Bulgārijas u.c. kņazs, Lejas Novagorodas zemes, Čerņigovas, Rjazaņas, Rostovas, Jaroslavļas, Belozerskas, Udoras, Obdorskas, Kondijas lielkņazs un visas ziemeļu zemes valdnieks, Ivērijas zemes, Kartvelas un Gruzijas caru, un Kabardijas zemes, Čerkasu un Kalnu kņazu pavēlnieks un kungs, un citu mantots valdnieks, un īpašnieks."
(Божиею поспешествующею милостию, Мы, Петр Первый, Император и Самодержец Всероссийский, Московский, Киевский, Владимирский, Новгородский, Царь Казанский, Царь Астраханский, Царь Сибирский, Государь Псковский и Великий Князь Смоленский, Князь Эстляндский, Лифляндский. Корельский, Тверский, Югорский, Пермский, Вятский, Болгарский и иных, Государь и Великий Князь Новагорода Низовския земли, Черниговский. Рязанский. Ростовский, Ярославский, Белоозерский, Удорский, Обдорский, Кондийский и всея Северныя страны повелитель и Государь Иверския земли, Карталинских и Грузинских Царей, и Кабардинския земли, Черкасских и Горских Князей и иных наследный Государь и Обладатель.)
Bērnība un jaunība
Pēteri neviens neuzskatīja par pretendentu uz troni — viņš tēvam bija divpadsmitais bērns. Pirmkārt, neviens nevarēja paredzēt, ka cars Fjodors III mirs, nesasniedzot 21 gada vecumu. Otrkārt, jebkurā gadījumā uz troni pretendēja vecākie Alekseja I bērni. Tāpēc Pēteri neaudzināja par valstsvīru, atšķirībā no vecākajiem bērniem — Fjodora, Ivana un Sofijas, — kuri guva savam laikam iespējami labāko izglītību. Viņu skoloja djaks Zotovs (Зотов, Никита Моисеевич), ne cilvēks ar spožu prātu, bet gan galma āksts un žūpa. Pētera izglītošana aprobežojās ar lasīt un rakstīt prasmi, "Evaņģēlija" un "Psalmu" lasīšanu. Rezultātā, nākamais Krievijas imperators bija pa pusei analfabēts (aritmētikas pamatus Pēteris sāka apgūt tikai 16 gadu vecumā, turklāt nesistemātiski un neuzcītīgi).
Camp Nou
Camp Nou (, tulkojumā "Jaunais laukums") ir futbola stadions Barselonā, Spānijā. Stadions tika atklāts. Te savas mājas spēles aizvada Spānijas futbola čempionāta Pirmās divīzijas klubs FC Barcelona. Stadionā ir 99 354 vietas, kas to padara par lielāko futbola stadionu Eiropā. Būvēts 1954.—1957. gadā. Camp Nou ir notikušas vairākas starptautiska mēroga spēles, tai skaitā divi UEFA Čempionu līgas fināli un 1992. gada Vasaras Olimpisko spēļu futbola turnīrs. Līdz 2000. gadam stadiona nosaukums bija Estadi del FC Barcelona (no spāņu valodas FC Barcelona stadions). UEFA šim stadionam ir piešķīrusi piecu zvaigžņu reitingu. Camp Nou stadiona laukums ir 105×68 m liels.
Pēteris I
Bērnība un jaunība
Kad nomira viņa tēvs cars Aleksejs, Pēteris bija tikai 4 gadus vecs un troni mantoja viņa vecākais pusbrālis Fjodors Aleksejevičs. Cara Fjodora III valdīšanas laiks ilga tikai 6 gadus un viņš neatstāja pēcnācējus. Tādēļ Krievijas troņa nākamais pretendents bija cits Pētera pusbrālis Ivans Aleksejevičs. Bajāru dome, atbilstoši likumam, vēlējās sasaukt visu valsts kārtu pārstāvju saeimu, lai tas apstiprinātu troņmantnieku par caru. Taču kņazu Nariškinu dzimta izvēlējās bruņota apvērsuma ceļu, lai nepieļautu Miloslavsku dzimtas palikšanu pie varas. Puča atbalstītāju vidū bija arī Krievijas pareizticīgās baznīcas patriarhs Joakims. Jau sen pastāv hipotēze, ka patriarha dīvainā ieinteresētība saistīta ar to, ka viņš bijis Pētera īstais tēvs. 1682. gada 7. maijā viņi sasauca pūli, lai imitētu visu kārtu pārstāvju saeimu, kas "vienbalsīgi” izsauca par caru Pēteri. Pat Aleksejs Tolstojs, rakstot savu pasūtījuma propagandas romānu "Pēteris Pirmais", neuzdrīkstējās nepieminēt laikabiedru liecības, ka tos pūlī, kuri uzdrošinājās kliegt par Ivanu, Nariškinu ļaudis uz vietas sadūruši ar nažiem. Valsts apvērsuma rezultātā Ivanu no troņa atstādināja, tā vietā ieceļot Pēteri, bet tā, kā viņš tobrīd bija tikai desmit gadus vecs, tad līdz pilngadības sasniegšanai jāvalda viņa mātei N. Nariškinai, kā reģentei.
Nariškinu dzimtas varas leģitimitāte bija visai apšaubāma, šis pasākums sastapa iedzīvotāju pretestību. 15. maijā Karandejeva strēlnieku (strēļu) pulks uzreiz paziņoja, ka šādam nelikumīgam caram uzticību nezvērēs, jo “tronī celts jaunākais, apejot vecāko” t.i., apiets likumīgais troņmantnieks. Likumīgā troņmantnieka pusē nostājās arī pārējā armija. T.s. strēļu dumpja gaitā tika nogalināti daudzi no Nariškinu dzimtas. Pētera I acu priekšā pat ticis saplosīts viens no viņa tēvočiem un arī nepilngadīgajam Pēterim par mata tiesu izdevies izvairīties no nāves. 25. jūnijā par "pirmo" caru kronēja Ivanu Aleksejeviču (Ivanu V), bet Pēteri Aleksejeviču (Pēteri I) par "otro" caru — tika izveidota divvaldība, kurā par abu nepilngadīgo caru reģenti bajāru Dome iecēla to vecāko māsu Sofiju.
Bērnību un pusaudža gadus Pēteris pavadīja Vorobjovas un Preobraženskas muižās ārpus Maskavas. Izklaidējoties viņš no dzimtcilvēkiem nokomplektēja armijas vienības — Preobraženskas pulku ar kazarmām Preobraženskas ciemā, un Semjonovskas pulku ar kazarmām Semjonovskas ciemā, kur dzimtcilvēki tika ietērpti mundieros, apbruņoti un karoja viens ar otru (nogalinātos aizstāja ar klāt rekrutētiem dzimtcilvēkiem). Preobrežanskas ciemā, Jauzas upes krastā, tika uzbūvēts miniatūrs cietoksnis Prešburga.
1689. gada 27. janvārī Pēteris pēc mātes ieteikuma apprecējās ar galminieci Jevdokiju Lopuhinu, taču ģimene izrādījās visai simboliska — jaunais cars visu brīvo laiku pavadīja spēlējot "karu" vai t.s. Vācu priekšpilsētā žūpojot kopā ar vieglas uzvedības sievietēm (vēlāk, kā spiesti atzīt visi pētnieki, cars bija kļuvis par hronisku alkoholiķi).
1692. gadā cars iemīlējās Maskavas vācu priekšpilsētas skaistulē Annā Monsā, kas kļuva par viņa mīļāko.
Lielais Ziemeļu karš un kronēšanās par imperatoru
Tikai pēc mātes nāves 1694. gada 25. janvārī Pēteris sāka pats nodarboties ar to, ko varētu dēvēt par valsts pārvaldi.
1697. gadā Pētera I vadībā uz Eiropu devās "Lielā sūtniecība", kuras uzdevums bija rast sabiedrotos, it kā gaidāmajam uzbrukumam Osmaņu impērijai. 250 cilvēku lielajai delegācijai, kā Preobraženskas pulka urjadņiks Pjotrs Mihailovs, anonīmi līdzi brauca arī pats Pēteris I. Par oficiālajiem sūtņiem bija iecelti Sūtņu palātas vadītājs P. Vozņicins, ģenerāladmirālis Francis Leforts un ģenerālis F. Golovins. Sūtniecība apmeklēja Rīgu Zviedru Vidzemē, Liepāju Kurzemes hercogistē, Kēnigsbergu Prūsijas hercogistē, Brandenburgu, Holandi, Angliju, Austriju. Paralēli sūtniecības darbinieki nodarbojās ar ekonomisko spiegošanu un speciālistu vervēšanu.
Brauciena laikā Pēteris nolēma vispirms sākt karu nevis ar Osmaņu impēriju, bet gan ar Zviedrijas karalisti. Pirmā vienošanās par koalīciju pret Zviedriju tapa 1698. gada augustā Ravas-Ruskas pilsētiņā tagadējā Rietumukrainā, kur Pēteris I un Saksijas kūrfirsts Augusts II, kopīgi dzīrojot, pārrunāja turpmākās sadarbības plānus par Baltijas jūras austrumu krasta zemju atņemšanu Zviedrijai un savstarpēju sadalīšanu. Ingrija un Karēlija pienācās Krievijai, bet Vidzeme (Livonija) un Igaunija — Polijai.
Vēlāk aliansei pievienojās Dānija, kas vēlējās atgūt savas iepriekšējos karos Zviedrijai zaudētās teritorijas un uzbrukt Zviedrijas sabiedrotajām Šlēzvigas un Holšteinas hercogistēm. Koalīcijas vienošanās galīgajā formā tika noslēgta 1699. gada novembrī Pētera rezidencē Preobraženskā.
Karš pret Zviedriju sākās 1700. gada ziemā ar sakšu karaspēka uzbrukumu Rīgai un izvērtās par Lielo Ziemeļu karu. 1700. gada 19. augustā Pēteris lika pieteikt karu Zviedrijai, par ieganstu uzdodot viņa apvainošanu Rīgā, kad zviedru gubernators Dālbergs neesot viņam ļāvis apskatīt jaunos pilsētas nocietinājumus. 1702. gada iebrukuma laikā Vidzemē viena no Alūksnē sagūstītajām sievietēm bija 18 gadus jaunā kalpone Marta Skavronska, kas vispirms nonāca Šeremetjeva, pēc tam Meņšikova namā. 1703. gadā skaistule iepatikās caram Pēterim, kurš viņu pieņēma savā galmā Preobraženskas sādžā un pēc pāriešanas pareizticībā piešķīra Katrīnas Mihailovas vārdu. 1711. gada pavasarī Pēteris I pavēlēja visiem uzskatīt Katrīnu par savu sievu, bet 1712. gada 19. februārī Pēterburgā notika oficiāla Pētera I un Katrīnas laulību ceremonija.
Pēc uzvaras Lielajā Ziemeļu karā, Pēteris pārkāpa vienošanos ar Augustu II un pievienoja saviem īpašumiem ne tikai Ingrijas, bet arī Igaunijas un Vidzemes provinces un 1721. gada 22. oktobrī (2. novembrī) kronēja sevi par "Viskrievijas imperatoru" (Император Всероссийский).
Mira pāris gadus vēlāk 1725. gada 8. februārī pēc ilgas slimošanas ar aknu kaiti, ko pasliktināja smaga saaukstēšanās 1724. gada rudenī.
Ģimene
Tēvs — Krievijas cars Aleksejs I Romanovs (krievu: Алексей Михайлович Романов) (1629—1676), māte — Alekseja I otrā sieva kņaziene Natālija Nariškina (krievu: Наталья Кирилловна Нарышкина) (1651—1694).
Personība
Iespējams, bērnības dramatiskie iespaidi jūtami iedragājuši Pētera I psihi, kas lielā mērā izskaidro daudzas valdniekam nepiedienīgas vēlāka laika noslieces — tieksmi uz trakulīgu uzdzīvi, cietsirdīgu attieksmi pret pavalstniekiem un pat pret saviem tuvākajiem radiniekiem. Piemēram, viņš pats personīgi piedalījās strēļu masveida spīdzināšanā un nāvessodos pēc to sacelšanās apspiešanas 1698. gadā.
Amerikāņu vēsturnieks P. Mesi caru raksturo:
Anglijas karalim bija tā laime pašam pārliecināties par Pētera I uzvedību un raksturu, kad karalis apciemoja rakstnieka Džona Evlina villu, ko tas sev par nelaimi bija nodevis Krievijas sūtniecības rīcībā. Pēc tam, kad šajā sakoptajā lauku muižiņā trīs mēnešus bija padzīvojis Pēteris ar pavadoņiem, saimnieks “konstatēja ka visas grīdas un paklāji telpās ir notašķīti ar tinti un sūdiem, ka to visu nepieciešams mainīt. No holandiešu krāsnīm izlauzti dekoratīvie podiņi, no durvīm izrautas vara atslēgas, krāsa noskrāpēta vai ar ko notašķīta. Logu stikli izsisti, visi 50 krēsli, kas bija ēkā — vai nu pazuduši, vai sadedzināti. Gultu veļa sadīrāta tā, it kā tajās būtu plosījušies meža zvēri. Divdesmit gleznas un senču portreti sacaurumoti — acīmredzot kalpojuši kā mērķi šaušanai. Mauriņš bija tā izdangāts, it kā tur būtu mācības rīkojis vesels pulks dzelzs zābakos.”
Kad Holandē anatomikumā Pētera pavadoņiem palika slikti ap dūšu, cars pavēlēja tiem ar zobiem plēst uzšķērsta līķa muskuļaudus.
Kad divi muižnieki no “lielās sūtniecības” kritiski izteicās par cara uzvedību, kas viņuprāt diskreditē valsti un raisa izsmieklu, Pēteris, nemaz “nepamanot”, ka atrodas citā valstī, pavēlēja tos iekalt ķēdēs un kā pašsaprotamu pieprasīja no holandiešiem bluķi un bendi — abus nogrēkojušos pavalstniekus jāsoda ar nāvi par šo pārkāpumu. Ar lielām pūlēm holandiešiem izdevās caru atrunāt no šī nāvessoda, un vainīgos uz mūžu izsūtīja trimdā.
Iekšpolitika
Visai haotiski tika turpinātas priekšgājēju uzsāktās valsts vesternizācijas reformas, kuras bija apturētas Natālijas Nariškinas reģentēšanas laikā:
Pēteris ar viņam piemītošo enerģiju metās labiekārtot valsti, visu reglamentējot. Piemēram, piedraudot ar katorgu tika noteikts, ka audumu jāauž noteiktā platumā (it kā saprātīgi, taču rezultātā izputēja visa līdz tam plaukstošā Arhangeļskas apvidus tekstilrūpniecība, kas balstījās uz mājsaimniecībām — zemnieki vienkārši nevarēja savās mājelēs tik platas stelles ievietot), aizliedza pļaut labību ar sirpjiem, reglamentēja vietējiem klimatiskajiem apstākļiem nepiemērotas būvniecības metodes utt. Saimniecības izputēja, ekonomiskā dzīve tika paralizēta, bet cars vai katru dienu izdeva jaunus rīkojumus, ar kuriem centās reglamentēt visu.
Pēteris vienu pēc otras dibināja kolēģijas (ministrijas). S. Solovjovs raksta:
Kolēģijas bija pakļautas Senātam, taču triju svarīgāko — kara, jūras un ārlietu — vadītāji bija gan Senāta, gan “ministru konsilija” locekļi, tādejādi kontaktējās ar caru apejot Senātu. Kā secināja P. Miļukovs:
Vispārējo haosu un kukuļņemšanu pastiprināja valsts ierēdņu algu izmaksas pastāvīga aizkavēšana, piem. 1720. gadā Arhangeļskas ierēdņi sūdzējās, ka nav saņēmuši algas par 1717. gadu.
Armija
Armijas pamatspēks bija tie paši “izformētie” strēļu pulki — 1708. gadā ierindā bija vēl 14 strēļu pulki, un daudzi t.s. “zaldātu” pulki būtībā bija tie paši strēļI, tikai pārdēvēti. Armijā tagad bija jādien visu mūžu, visiem jauniesauktajiem uz labās rokas ietetovēja krustu, ar kuru bēglis nevarēja neatpazīts iejukt civiliedzīvotāju starpā. Rekrūšus uz armiju veda sakaltus ķēdēs, lai pa ceļam neaizbēg. Viens no cara admirāļiem, brits Padons rakstīja, ka flote, sakarā ar sliktu apgādi un organizētību, zaudējusi divas reizes vairāk cilvēku nekā jebkuras citas valsts flote.
1717. gadā no 500 jauniesauktajiem mēneša laikā nomira 222, bet pārējie “drīz var nomirt no bada”.
Pilsētniekiem bez nodokļiem bija divi pamatpienākumi — rekrūši un izvietošana. Pilsētniekiem tāpat kā zemniekiem nācās dot armijai rekrūšus un tos barot. Tirgotājus pašus nerekrutēja, taču tiem nācās atdot armijai savus saimes ļaudis. Pilsētniekiem vajadzēja apgādāt armiju ar provīzijām(bez maksas), gādāt zirgus, labot ceļus un tiltus, izvietot savās mājās un dzīvokļos militārpersonas. Tirgonis Posoškovs rakstīja:
Pētera izslavētā flote bija nesistemātiski, uz ātru roku sabūvēts okeāna kuģu kopums, pēc kura nebija reālas vajadzības, tādēļ tā klusu sapuva piestātnēs. Reālu floti sāka būvēt un kuģniecību attīstīt Pēteris III.
Ekonomika
Pirms Pētera, Lielgabalu palāta, kurai bija monopols ieroču ražošanā, protams nebija privāts uzņēmums. Taču pilnīgi visi tajā strādājošie, sākot no “galvenajiem konstruktoriem” un beidzot ar apkopējiem bija brīvie, algotie darbinieki, kuri saņēma tam laikam labu algu, un līdzīgi amata brāļiem Eiropā, tiem Pētera I laikā visas šīs manufaktūras pārgāja uz vergu darbu: darbiniekus ar varu sadzina strādāt visu mūžu bez atalgojuma, tikai par vēdera tiesu. Tai bija sava ģildes zīme, ko nēsāja uz krūtīm. Tā laika dokumentos pārpilns ar norādēm “nosūtīt darbos uz mūžu". 1721. gada dekrēts postulēja, ka visiem rūpniekiem tiesības pirkt ciemus ar visiem iedzīvotājiem, kurus un kuru bērnus uz mūžiem nodarbināt ražošanā un raktuvēs.
Vergu darba nekvalitatīvais rezultāts nevarēja konkurēt ar importa precēm, Pēteris izvēlējās gudrāko ražošanas balstīšanas variantu: palielināja ievedmuitu. Dažām precēm muitas nodeva veidoja pat 75% no to ieveduma cenas. Šo praksi atcēla tikai 1731. gadā, redzot, ka praktiskas jēgas no paaugstinātas ievedmuitas nav.
Pēteris I radīja arī sava veida gulagu: no visas valsts sadzina simtiem tūkstošu vergu, kuri par vēdera tiesu cēla purvos jauno galvaspilsētu Sanktpēterburgu, masveidā mirstot būvlaukumos. Šajā pat laikā, Pēteris aizliedza visā valstī būvēt mūra ēkas. 40 000 zviedru karagūstekņu mira, rokot Ladogas kanālu. Desmitiem tūkstošu vergu desmit gadus raka kanālu no Volgas uz Donu, taču beigu beigās Azovu nācās atdot turkiem un kanāls tika pamests nepabeigts. Tāds pat liktenis sagaidīja 1718. gadā sākto kanāla rakšanu no Volhovas uz Ņevas augšteci — no bada un slimībām mira vairāk nekā 7000 vergu, pazuda vairāk nekā 2 000 000 rubļu, bet kanālu pabeidza tikai 1732. gadā, carienes Annas laikā.
Papildus slogs bija valsts militarizācija. 1701. gadā armija un flote izmantoja 3/4 valsts ienākumu, 1710. gadā — 78%, bet 1724. gadā, karam nenorisinoties — 2/3. Lai gūtu līdzekļus savām militārajām izpriecām, Pēteris vairākkārt samazināja algas valsts dienestā esošajiem, palielināja nodokļus. P.Miļukovs savulaik aprēķināja, ka Pētera I valdīšanas laikā tiešie un netiešie nodokļi palielinājās piecas ar pusi reizes, turklāt neņemot vērā inflāciju un valsts diktētās cenas. Šādam nodokļu slogam bija nepieciešams represīvais aparāts to iekasēšanai — tāpēc visā valstī tika izvietotas karaspēka daļas, kurām vajadzēja ievākt nodokļus. Militārpersonas civilajai pārvaldei un tiesām nepakļāvās, bet bieži pārņēma to funkcijas. Konkrētajā apvidū, izvietotais pulks ne tikai dzīvoja uz iedzīvotāju rēķina, bet arī pildīja virkni policejisko funkciju: ķēra zagļus un laupītājus, izbēgušos zemniekus, kontrabandistus, uzraudzīja vietējos ierēdņus utt. Kazaņas guberņā pēc divu gadu šādas militāri ekonomiskās pārvaldes bija pazuduši 14 000 reģistrēto nodokļu maksātāju.
Jurisprudences reformas
Pēteris likvidēja līdz tam pastāvējušo tiesu sistēmu un ieviešot pastāvīgu “ārkārtas” stāvokli. Krievijā vairs nevaldīja likumi, bet gan cara rīkojumi, ieviešot “troikas” un ārpustiesas tribunālus. Pēteris izveidoja īpašas izmeklēšanas komisijas. Katru veidoja gvardes virsnieki — majors, kapteinis un poručiks, — kuriem vajadzēja izmeklēt visus gadījumus un spriest tiesu nevis pēc likuma, bet pēc “veselā saprāta un taisnīguma”. Neizglītotie gvardes virsnieki neorientējās dažkārt visai sarežģītajos jautājumos, par kuriem tiem bija jāspriež “pēc taisnīguma”.
Pēteris I ieviesa izslavēto “vārds un darbs” — iekšpolitiskās denunciācijas sistēmu, kas ļāva jebkuram publiski apsūdzēt nodevībā jebkuru. Kriminālnoziedznieks varēja izkliegt šos vārdus, tā nosūtot uz spīdzināšanu jebkuru. Visus šādi aizdomās turētos spīdzināja.
Justīcijas kolēģiju, tā laika Tieslietu ministriju, neviens neņēma vērā. Kolēģijas prezidents sūdzējās Senātā, ka tai pakļautie tiesneši ignorē tās lēmumus un neviens negrasās maksāt par procesuāliem pārkāpumiem tiem piespriestās soda naudas. Atbilstoši laika garam arī lūdza piešķirt gvardus, kas apbraukātu provinces tiesas un sodus iekasētu.
1711. gada martā, Pēteris padarīja ziņošanu par oficiālu valsts dienestu. Tika izveidots īpašs ziņotāju (fiskalu) departaments no 500 cilvēkiem, kuru uzdevums bija uzzināt “ļaunprātību gadījumus un par tiem ziņot neatkarīgi no amata un pakāpes”. Ziņošana kļuva par profesiju. Ja ziņojums izrādījās patiess, fiskals saņēma pusi soda naudas, bet ja izrādījās nepatiess, tad fiskalu ne par ko nevarēja vainot. Tā laika dokumenti pārpildīti ar ziņām par fiskalu ļaunprātībām.
Pirms Pētera kriminālkodekss paredzēja nāves sodu par aptuveni 50 noziegumu veidiem, bet jau pirmajos Pētera valdīšanas gados saraksts tika paplašināts līdz vairāk nekā 90 pārkāpumiem. Augstāko soda mēru varēja izpelnīties arī par ikdienišķiem sīkumiem, piemēram, reiz Pēteris I nogalinājis kādu savu kalpu, jo tas nebija pietiekami ātri noņēmis cepuri cara priekšā.
Izglītības reformas
Tika izdots rīkojums par visu muižnieku bērnu obligātu izglītošanu. Skolās iesauca ar varu, neinteresējoties par cilvēku spējām un talantiem.
Par to, kādi “pārbaudījumi” bija, izvēloties jauniešus sūtīt studēt attiecīgās nozarēs, varam lasīt V. Golovina atmiņās:
Stāvokli pasliktināja karu un haosa rezultātā pieaugušais izglītotu ļaužu deficīts. Nonāca pat tik tālu, ka provincē vietējo varas struktūru vadītāji ar spēku viens otram laupīja lasīt/rakstītpratējus, lai būtu kāds kas strādā kancelejās.
Reliģija
Baznīca tika pilnībā pakļauta valsts varai. Pavalstniekiem tika pavēlēts, piedraudot ar naudas sodu, regulāri iet baznīcā un sūdzēt grēkus. Savukārt ar otru rīkojumu garīdzniekiem, piedraudot ar nāvi, tika pavēlēts ziņot par visu grēksūdzēs dzirdēto, kas varētu interesēt politisko policiju.