cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mauzolejs
Plaši izplatīti mauzoleji bija Senajā Romā: Augusta mauzolejs, Adriana mauzolejs, Gallu Placīdiju mauzolejs, Jūliju mauzolejs. Par mauzoleju var saukt ēku, kurā atrodas daudz priekšmetu apglabāšanai. Mūsdienu mauzolejos bieži vien ir kolumbārijs kremēšanai. Mauzoleji arī var būt patstāvīgas ēkas — baznīcas, tribūni. Ļoti daudz mauzoleju var atrast valstīs, kurās valdošā ticība ir islāms, šie mauzoleji ir ļoti liela kultūras, arhitektūras un reliģiozā vērtība: Kira mauzolejs, Pasargadahs, Guremirs, Tadžmahāls, Jasui mauzolejs.
Upes zīriņš
Apdraudējums
Olas un jaunos putnēnus apdraud dažādi sauszemes zīdītāji, piemēram, žurkas, Amerikas ūdeles, kā arī dažādi lielie putni, piemēram, kaijas, pūces un gārņi. Visbīstamākie ir nakts plēsēji, pret kuriem zīriņi ir samērā bezspēcīgi. Upes zīriņam var būt dažādi parazīti, piemēram, dzīvniekutis, parazītiskie tārpi un ērces, lai gan asinsparazīti zīriņiem ir reti sastopami.
Sistemātika
Upes zīriņam ir 4 pasugas:
Konstantīns Grēvinks
Konstantīns Kaspars Andrejs fon Grēvinks (de, 1819-1887) bija latviešu cilmes vācbaltiešu ģeologs. Tērbatas Universitātes ģeoloģijas profesors (1854—1887).
Izcelsme
Kārlis Dannenbergs savā pārskatā par Jelgavas ģimnāzijas vēsturi 1875. gadā minēja, ka K. K. Grēvinka tēva Kaspara Johana uzvārds, mācoties Jelgavas akadēmiskajā ģimnāzijā, bija Krieviņš (Kreewing). Pēc studijām Jēnas Universitātē viņš pārcēlās uz dzīvi Vīlandē un mainīja savu uzvārdu no Krieviņš uz Grēvinks. K. K. Grēvinka vectēvs bija Jānis Krieviņš, kas bija dzimis Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā Sīpeles muižā. Savukārt K. Šmita sarakstītajā Grēvinka biogrāfijā vēlāk minēts, ka Grevinku dzimta nākot no Holandes, kur kāds Johans Grevinks (Johannes Grevinck) Leidenes Universitātē 1645. gadā studējis tieslietas.
Dzīvesgājums
Konstantīns Grēvinks ir dzimis 1819. gada 14. janvārī Vīlandē advokāta un rātskunga Kaspara Johana Grēvinka un viņa sievas Kristīnes Šramas (Schramm) ģimenē. Mācījās Bērzaines ģimnāzijā pie Cēsīm (1828—1836) un Tērbatas guberņas ģimnāzijā (1836—1837). Studēja Tērbatas Universitātē (1837—1841). Papildinājās Berlīnes un Jēnas Universitātēs (1842—1843), 1842. gadā ieguva ''cand. phil. grādu par darbu Die Mitscherlich’sche Lehre von Homöomorphismus und deren Einfluß auf die Mineralogie''. Savus pētījumus turpināja Freibergas kalnu akadēmijā Saksijā, 1843. gada decembrī ieguva dr. phil. grādu par darbu Über Chromverbindungen.
Strādāja par konservatoru Pēterburgas Zinātņu akadēmijas Mineraloģijas muzejā (1845—1854), piedalījās ekspedīcijā uz tolaik Krievijas impērijai piederošo Aļasku (1848). Ievēlēts par ģeoloģijas profesoru Tērbatas Universitātē (1854—1887). Pētīja akmens laikmeta apmetnes un meteorītu atliekas Baltijas provincēs.
Miris 1887. gada 30. jūnijā Tērbatā.
Viņa vārda nosaukts Grēvinka šļūdonis Aļaskā.
Skaitļa vārds
Skaitļa vārds jeb numerālis (la — ‘ar skaitli saistīts’) ir patstāvīga, deklinējama vārdšķira, kas nosauc priekšmetu skaitu vai arī secību.
Skaitļa vārdus var iedalīt pēc nozīmes, struktūras un gramatiskās formas. Iedalot pēc nozīmes, var būt pamata skaitļa vārdi (apzīmē skaitu) un kārtas skaitļa vārdi (nosauc secību). Iedalot pēc struktūras, skaitļa vārds var būt vienkāršs, salikts, tāpat pastāv arī skaitļa vārdu savienojumi, pie kuriem pieder arī daļu skaitļa vārdi. Iedalot pēc gramatiskās formas, tie var būt nelokāmi un lokāmi.
Nelokāmi ir pamata skaitļa vārdi bez galotnes. Lokāmajiem skaitļa vārdiem piemīt šādas gramatiskās kategorijas: dzimte, skaitlis un locījums.
Vārpatas
Vārpatas (la) ir graudzāļu dzimtas ģints, kuras dabiskais izplatības areāls ir mērenajā joslā Eiropā, Āzijā un Ziemeļrietumāfrikā. Daži autori ģinti neatzīst kā atsevišķu taksonu un tajā klasificētās sugas iedala Pavārpatu un Ciņuvārpatu ģintīs.
Sugas
Atkarībā no avota, ģintī ir atzītas 5-30 sugas. Latvijā ir sastopamas divas sugas, kā arī to hibrīds:
Pjērs Ešhorns
Pjērs Ešhorns (fr) bija beļģu sporta šāvējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Ešhorns startēja divās šaušanas disciplīnās. 50 metru šaušanā ar pistoli viņš izcīnīja 17. vietu. Savukārt 50 metru šaušanā ar pistoli komandām viņš izcīnīja 4. vietu, būdams Beļģijas komandas pārstāvis.
Māteri
Māteri ir ciems Ventspils novada Ugāles pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 8,9 km no pagasta centra Ugāles, 47,1 km no novada centra Ventspils un 160,2 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļu V1321 (Ugāle-Modes-Māteri) un V1310 (Piltene–Silakrogs) krustojuma, Māteru grāvja krastos. Veidojusies ap Āzes (Ahsen) pusmuižu, uz dienvidiem no vēsturiskās Māteru (Matern) pusmuižas.
Franču akadēmija
Franču akadēmija (fr, ) ir vecākā Francijas zinātniskā iestāde, viena no piecām Francijas institūta akadēmijām. To 1635. gadā dibinājis kardināls Rišeljē, akadēmijas darbība tika pārtraukta 1793. gadā Franču revolūcijas laikā, 1803. gadā akadēmijas darbību atjaunoja Napoleons Bonaparts. Akadēmijas sastāvā ir 40 locekļi, kas tiek ievēlēti uz mūžu.
Akadēmijas galvenais mērķis ir franču valodas un literatūras izpēte, normu izveide. Tā izdod franču valodas vārdnīcas un gramatiku.
Purva zīlīte
Purva zīlīte (Poecile palustris) ir zīlīšu dzimtas (Paridae) dziedātājputns, kas sastopams Eiropā un Āzijā. Izdala 10 pasugas.
Nesenā pagātnē purva zīlīte tika sistematizēta zīlīšu ģintī (Parus), tomēr pēdējo gadu DNS pētījumi zīlīšu dzimtas sistemātikā ir ieviesuši izmaiņas.
Izplatība
Purva zīlītei izdalāmi divi savstarpēji nesaistīti izplatības reģioni — viens Eiropā, otrs Āzijā (areāla pātraukums Rietumsibīrijā). Eiropas izplatība plaša, bet ne visaptveroša. Nemājo Skandināvijas ziemeļos, Somijā un Krievijas ziemeļrietumos, Īrijā un Pireneju pussalas dienvidos, lai gan reizēm mēdz ieklejot. Nav sastopama Islandē. Toties ir Turcijā un Aizkaukāzā.
Āzijas izplatības zona plešas gar Sibīrijas centrālās un austrumdaļas dienvidmalu, skarot Mongoliju un Mandžūriju, sasniedz Sahalīnu, Kuriļu salas, Japānu un Koreju. Sastopama arī Ķīnas austrumos un dienvidos. Ziemo ligzdošanas areālā. Var veikt, īpaši jaunie putni, netālus klejojumus, bet izteiktas migrācijas nav raksturīgas.
Latvijā
Purva zīlīte Latvijā ir parasta ligzdotāja un nometniece. Dzīvo dažādos mežos, kā arī krūmājos un apstādījumos, piemēram, apdzīvoto vietu nomalēs un mazdārziņos.
Pēc pasugu apraksta Latvija drīzāk ietilpst pasugas P.p.stagnatilis zonā, bet pārliecoši to apgalvot nevar. Baltija var būt pasugu P.p.stagnatilis un nominālpasugas pārejas zonā, vai pat tikai nominālpasugas zonā.
Izskats
Purva zīlīte ir neliela vai vidēji liela zīlīte ar spīdīgu, melnu galvas virsu. Ķermeņa garums 11—13 cm, spārnu plētums 18—19,5 cm, svars 8,9—15 g.
Mugurpuse vienmērīgi brūnpelēka, vēderpuse un vaigi netīri balti ar brūnganu toni. Galvas virsa un zods spīdīgi melns, jaunajiem putniem spīdums neizteikts. Asais knābis melns, kājas pelēkas. Abi dzimumi izskatās vienādi, jaunie putni blāvāki.
Līdzīgas sugas
Purva zīlīte ir līdzīga pelēkajai zīlītei. Vieglākā atšķiršanas pazīme purva zīlītei ir izteiktāks krāsojums uz vaigiem un diezgan stingri izteikta bārdas līnija. Pelēkajai zīlītei vaigu baltums ir vienkrāsains un bārdas melnuma līnija ir izplūdušāka. Citas noteikšanas pazīmes ir galvas lielums, pelēkajai zīlītei tā kopumā izskatās masīvāka. Toties spārni un aste ir garāki purva zīlītei, turklāt astes šķēlums izteiktāks. Purva zīlītei uz spārniem nav gaišās joslas, kas gan saskatāma tikai tuvumā, vaigi dzeltenīgāki, kas virzienā pret pakausi kļūst tumšāki, mugura brūnāka, pazodes melnais laukums mazāks, galvas virsa spīdīgi melna, pie knābja augšējās daļas pamatnes balts punkts, kas reizēm ir ļoti labi saskatāms. Visgrūtāk purva zīlīti atšķirt no Lielbritānijas pelēkās zīlītes pasugas. Drošākā noteikšanas pazīme dabā ir balss. Purva zīlītes sauciens ir ātrs “či–dedededede”, savukārt pelēkās zīlītes sauciens ir aizsmacis, gari stiepts “čē–čē– čē” ar uzsvērtām katras zilbes beigām (it kā sauc savu vārdu “pe–lē–kā”).
Uzvedība
Purva zīlīte ir izteikts nometnieks. Mājo gan zemienēs, gan zemos kalnos (līdz 1300 m virs jūras līmeņa ), uzturas mitros, purvainos lapu koku un jauktu koku mežos vai krūmājos, kuros liela daļa koku ir miruši vai trupējoši. Bieži sastopama upju ielejās un ezeru krastos ozolu, dižskābaržu, alkšņu, papeļu, bērzu, vītolu un ievu audzēs, reizēm novērojama kultivētu lauksaimniecības tīrumu malās, niedrāju malās, augļu dārzos un parkos. Ārpus ligzdošanas sezonas arī skujkoku mežos.
Barošanās
Barojas ar bezmugurkaulniekiem (galvenokārt kukaiņiem un zirnekļiem) un to kāpuriem, arī ar augu sēklām un augļiem. Veģetārā barība, īpaši ārpus vairošanās sezonas, nozīmīgāka diētas sastāvdaļa, nekā citām zīlīšu sugām.
Barību meklē zem koku mizas vai mizas rievās pie stumbra un zaros, enerģiski raujot nost sūnas un ķērpjus. Sīkākas ogas norij veselas, bet lielākus augļus noknābā, tos pieturot ar vienu vai abām kājām.
Vasaras beigās un rudenī slēptuvēs uzkrāj sliktākiem laika apstākļiem un ziemai barības rezerves. Purva zīlīte labi atceras savas slēptuves, kuras izmanto ziemas mēnešos. Tās hipokamps, kas atbild par atmiņu, ir attīstītāks un lielāks nekā lielajai zīlītei. Slēptuves atrodas zem kritušajām lapām, trupējošos koku stumbeņos, zaros zem sūnām un ķērpjiem un citur līdzīgās vietās.
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona ilgst no marta beigām līdz jūnijam. Purva zīlītes veido monogāmus pārus uz mūžu. Galvenokārt ligzdo dabiskos dobumos, zaru spraugās, izgāztu sakņu kamolos, retumis arī būrīšos. Nekaļ dobumu pati, tomēr veco dobumu, ja nepieciešams, var paplatināt vai padziļināt. Retumis izmantot ēku vai zemes iedobes. Ligzdai ir kausveida forma, sakrauta galvenokārt no sūnām, tās var būt nedaudz jauktas ar augu šķiedrām, dzīvnieku vilnu un spalvām.
Sezonā 1–2 perējumi. Dējumā 5—10 baltas olas ar brūniem raibumiņiem (visbiežāk 8 olas). Dējuma lielums saistīts ar dobuma lielumu. Inkubācijas periods ilgst 13—17 dienas, perē tikai mātīte. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 17—20 dienu vecumā. Apmēram nedēļu vecāki turpina rūpēties par jauno paaudzi.
Sistemātika
Purva zīlītei ir 10 pasugas:
Romāns Veidenfellers
Romāns Veidenfellers (dzimis Dīcā) ir bijušais vācu futbola vārtsargs. Karjeru Veidenfellers sāka 1. FC Kaiserslautern, bet 2002. gadā pārcēlās uz Dortmundes "Borussia", kura sastāvā kļuva par divkārtēju Vācijas čempionu, kā arī vienu reizi ieguva Vācijas kausu.
Peiveliškas
Peiveliškas ir ciems Rožupes pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 186 km attālumā no Rīgas.
Saiklis
Saiklis jeb konjunkcija (la — ‘savienojums, saiklis’) ir nelokāmu palīgvārdu vārdšķira. Saikļi norāda uz dažādām jēdzieniskajām un gramatiskajām attieksmēm starp vārdiem, vārdkopām, salikta teikuma daļām, kā arī starp patstāvīgu teikumu un tā iepriekšējo kontekstu.
Pastāv sakārtojuma un pakārtojuma saikļi. Sakārtojuma saikļi parasti sasaista kaut ko, savukārt pakārtojuma saikļi ievada palīgteikumu. Saikļus var arī iedalīt vienvārda un vairākvārdu saikļos.
Gukurahundi
Gukurahundi bija Zimbabves diktatora Roberta Mugabes rīkotas masu slepkavības, kuru laikā no 1983. līdz 1987. gadam Zimbabves tautas armija nogalināja Ndebele cilts civiliedzīvotājus.
Deivids Perons
Deivids Perons (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēle uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2019) Perons spēlē NHL komandā Sentluisas "Blues".
Klinī abatija
Klinī abatija (fr) bija 910. gadā Akvitānijas hercoga Giljoma I dibināts benediktīniešu klosteris Francijas austrumdaļā. Abatija 10. un 11. gadsimtā izvirzījās kā Rietumeiropas kristietības t.s. Klinī reformas centrs. Pirmie seši Klinī abati ir iecelti svēto kārtā. Abatija tika sagrauta Franču revolūcijas laikā un mūsdienās saglabājusies tikai neliela daļa no milzīgā romānikas stila kompleksa.
Rasma Garne
Rasma Garne (dzimusi ) ir latviešu aktrise.
Mācījusies Rīgas 3. vidusskolā. Pēc vidusskolas beigšanas iestājusies Latvijas Valsts konservatorijas aktierkursā. Par Nacionālā teātra aktrisi kļuvusi 1963. gadā, lai gan izrādēs piedalījusies jau studiju laikā.
Attēlojusi lomas filmās "Mēs esam četri" (1972), "Ja nebūtu šī skuķa" (1980), "Lietus blūzs" (1982), "Zītaru dzimta" (1989), "Depresija" (1991)
Galaktiku superkopa
Galaktiku superkopa ir milzīga galaktiku grupu kopa, kas ietver vairākus tūkstošus galaktiku. Tās veido t.s. "galaktiku pavedienus", "slāņus", "sienas" un cita veida kompleksas struktūras, kuru izmēri ir no 100 miljoniem līdz pat 10 miljardiem gaismas gadu lieli. Tās ir lielākās šobrīd zināmās Visuma struktūras.
Galaktiku superkopas pakļaujas Habla likumam un attālinās viena no otras, ļaujot spriest par Visuma sākotnējo struktūru. Uzskata, ka redzamajā Visumā ir apmēram 10 miljardi galaktiku superkopu.
Sindija Lopere
Sintija Ena Stefanija "Sindija" Lopere (en; dzimusi ) ir amerikāņu dziedātāja, dziesmu autore, aktrise. Vislabāk pazīstama ar savu Roberta Hazarda 1979. gada dziesmas "Girls Just Want To Have Fun" versiju, kas izdota 1983. gadā. Karjera ilgusi vairāk nekā 30 gadus.
Debijas albumu She's So Unusual izdevusi 1983. gadā, tas bija pirmais sieviešu mākslinieču albums, no kura Billboard Hot 100 topa pirmajā pieciniekā ierindojās četri singli: Girls Just Want to Have Fun, Time After Time, She Bop un All Through the Night. Lopere saņēma Grammy balvu kā gada labākā jaunā māksliniece. Kopumā izdevusi desmit studijas albumus, no kuriem lielākos panākumus guva pirmie trīs.
2013. gadā ieguvusi Tony balvu par labāko oriģinālmūziku. Vēl māksliniece ir saņēmusi dažādus citus apbalvojumus. Mākslinieces videoklipu dziesmai Girls Just Want to Have Fun MTV, VH1 un Rolling Stone ir atzinuši par vienu no visu laiku labākajiem videoklipiem. Debijas albums tika iekļauts Rolling Stone 500 visu laiku izcilāko albumu sarakstā. VH1 Loperi ierindoja 58. vietā 100 rokenrola lieliskāko sieviešu sarakstā. Viena no 20 māksliniekiem, kas ieguvuši Grammy, Emmy un Tony balvu.
Ignats
Ignats var būt:
2018.—2019. gada NHL sezona
2018.—2019. gada Nacionālā hokeja līgas sezona ir 102. NHL sezona (101. spēlētā sezona). Regulārā sezona ilga no līdz, izslēgšanas spēles sākās. Šajā sezonā piedalījās 31 komanda. Regulārajā sezonā katra komanda aizvadīja 82 spēles.
notika NHL drafts. Ar pirmo numuru Bufalo "Sabres" izvēlējās Rasmusu Dālīnu.
Regulārā sezona
Trīs spēles tika aizvadītas Eiropā. Scandinavium arēnā, Gēteborgā spēlēja Edmontonas "Oilers" un Ņūdžersijas "Devils", kā arī 2018. gada 1. un 2. novembrī Hartwall Arena, Helsinkos spēlēja Floridas "Panthers" un Vinipegas "Jets".
Sautbendā, Ilinoisā tika aizvadīta Ziemas klasikas spēle, kurā piedalījās Čikāgas "Blackhawks" un Bostonas "Bruins". Tajā "Bruins" uzvarēja 4—2.
SAP Center arēnā, Sanhosē norisinājās zvaigžņu spēle.
Wild card
Piezīmes
Labākie spēlētāji
Sekojošie spēlētāji bija līgas līderi gūtajos rezultativitātes punktos pēc regulārās sezonas beigām.
Lietuvas Padome
Lietuvas Padome bija 1917. gada septembrī Viļņas konferencē izveidota pārstāvniecība, kas 1918. gada 16. februārī pieņēma Lietuvas Neatkarības aktu.
Vēsture
1917. gadā vācu okupācijas iestādes atbalstīja atkarīgu bufervalstu veidošanos okupētajās Krievijas impērijas rietumu teritorijās un pieļāva Lietuvas konferences sanākšanu 1917. gada septembrī, kuras laikā izveidoja Lietuvas Padomi. 1917. gada 11. decembrī Lietuvas Padome pieņēma vācu varas iestāžu sagatavotu deklarāciju par Lietuvas valsts veidošanu ciešā aliansē ar Vācijas impēriju. 1918. gada 8. janvārī Lietuvas Padome publiskoja jaunu deklarāciju, kas paziņoja par demokrātiskas Lietuvas valsts izveidošanu un vairs nepieminēja aliansi ar Vāciju.
1918. gada 16. februārī Lietuvas Padome pieņēma Lietuvas Neatkarības aktu. 1918. gada 3. martā tika parakstīts Brestļitovskas miera līguma parakstīšanas starp Vācijas impēriju un Padomju Krieviju. 1918. gada 23. martā Vācija atzina Lietuvas neatkarību balstoties uz 11. decembra deklarācijas tekstu. Lai īstenotu Lietuvas aliansi ar Vāciju, 1918. gada vasarā tika izveidota Lietuvas karaliste. Reāla Lietuvas Republikas neatkarība aizsākās tikai 1918. gadā novembrī, pēc Novembra revolūcijas Vācijas impērijā.
Lūsija Heila
Popularitāti ieguva ar Bekas Somersas lomu seriālā Bionic Woman un Rousas Beikeres lomu seriālā Privileged. Pēc tam viņa guvu svarīgu lomu seriālā "Mazās, jaukās meles", atveidojot Ariju Montgomeriju (2010—2017).
Papildus aktiermākslai Heila ir arī mūziķe. 2003. gadā, viņa bija viena no piecām realitātes šova American Juniors uzvarētājām, Mūziķes karjeru turpināja kā solo māksliniece, parakstot līgumu ar Hollywood Records. 2012. gadā izdeva debijas studijas albumu Road Between (2014).
Bērnība
Heila piedzima Memfisā, Tenesī štatā, medmāsas Džūlijas Naitas un Prestona Heila ģimenē. Viņu nosauca viņas vecvecmāmiņas vārdā. Viņai ir vecākā māsa Megija, pusmāsa Kērbija un pusbrālis Vess. Heila mācījās mājās. Bērnībā, viņa apmeklēja aktiermākslas un dziedāšanas nodarbības. 2012. gada augustā Heila atklāja, ka cietusi no ēšanas traucējumiem.
Raitmans
Raitmans var būt:
Mihails Frunze
Mihails Frunze (ru), dzimis, miris ) bija tagadējā Kirgizstānā dzimis moldāvu/krievu izcelsmes padomju militārais darbinieks un politiķis. Izvirzījās par vienu no spējīgākajiem sarkano komandieriem Krievijas pilsoņu kara laikā.
Boļševiku partijas biedrs no 1904. gada. 1907. gadā pirmoreiz arestēts. Divreiz notiesāts uz nāvi, tomēr sods nomainīts pret izsūtījumu. Pēc Oktobra revolūcijas 1918. gadā darbojās kā Ivanovovoznesenskas guberņas kara komisārs. Kā 4. armijas komandieris izcēlās 1919. gada sākumā kaujās pret Kolčaka karaspēku. No 19. jūlija līdz 15. augustam bija visas Austrumu frontes komandieris. Kara vēlākā gaitā komandēja frontes Vidusāzijā un Ukrainā pret Vrangeļa un Mahno karaspēku.
Miris kuņģa čūlas operācijas laikā 1925. gadā. Frunzes vārdā no 1926. līdz 1991. gadam bija nosaukta Kirgīzijas PSR galvaspilsēta (mūsdienās Biškeka).
Prievārds
Prievārds viens pats neveido teikuma locekli, bet gan tas ietilpst tajā. Prievārdi ir saistīti ar noteiktām locījumu formām.
Prievārds var mainīt vārdu savienojuma nozīmi (piemēram, "lidot uz Oslo" un "lidot virs Oslo"), tāpat vienam un tam pašam prievārdam var arī būt dažādas nozīmes, kas var atklāties vienīgi kontekstā (piemēram, "būvēt no cementa" un "baidīties no čūskām").
Pekševa
Pekševa ir ciems Isnaudas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 282 km attālumā no Rīgas.
Simsons
Simsons var būt:
Amonija sulfāts
Amonija sulfāts ((NH4)2SO4) ir sērskābes amonija sāls. Tīrs amonija sulfāts ir bezkrāsaina, nedaudz higroskopiska, kristāliska viela bez smaržas (rombiski kristāli). Labi šķīst ūdenī, nešķīst acetonā, spirtā, ēterī. Šī viela ir cilvēkam praktiski nekaitīga.
Atrašanās dabā
Amonija sulfātu var atrast reta minerāla — maskaņīta — veidā vulkāniskajās fumarolās. Šis minerāls var veidoties arī karsto avotu tuvumā, kā arī degot ogļraktuvju atkritumiem.
Iegūšana
Amonija sulfātu iegūst sērskābes reakcijā ar amonjaka ūdens šķīdumu vai apmaiņas reakcijās ar citiem sāļiem:
Iegūstot rūpnieciski, sērskābi neitralizē ar sintētisko amonjaku vai arī izmanto amonjaku, kas rodas koksa krāsnīs. Cita rūpnieciska metode ir ģipša apstrāde ar amonija karbonāta šķīdumu: Amonija sulfātu var iegūt arī no kaprolaktāma ražošanas atkritumiem vai no elektrostaciju dūmgāzēm, ievadot tajās gāzveida amonjaku, kas saista dūmgāzēs esošos sēra oksīdus, veidojot dažādus amonija sāļus, tai skaitā amonija sulfātu.
Tehniskais amonija sulfāts parasti ir piesārņots ar dzelzs sāļiem, no kuriem nevar atbrīvoties ar pārkristalizēšanu, jo dzelzs(II) joni kristalizējas kopā ar amonija sulfātu, veidojot dubultsāli — Mora sāli. Lai iegūtu tīru amonija sulfāta preparātu, tehnisko amonija sulfātu izšķīdina ūdenī, uzvāra un pievieno nedaudz amonija peroksodisulfāta, kas oksidē dzelzi(II) par dzelzi(III). Lai pārbaudītu, vai visa dzelzs ir oksidējusies, nofiltrētam šķīduma paraugam pievieno sarkano asinssāli — zila krāsojuma parādīšanās norāda, ka oksidēšana ir jāturpina. Kad visa dzelzs ir nooksidēta, šķīdumam pievieno koncentrētu amonjaka šķīdumu līdz stipri sārmainai reakcijai un nofiltrē. Šķīdumu ietvaicē līdz putrveida konsistencei un ļauj atdzist. Atdala ūdeni, izmantojot Bihnera piltuvi, un mazgā amonija sulfāta kristālus ar destilētu ūdeni. Šādā veidā nevar atdalīt kalcija sulfāta paliekas.
Īpašības
Ar dažu metālu sāļiem veido dubultsāļus (alumīnija amonija alaunu, Mora sāli).
Karsējot līdz 147 °С, amonija sulfāts sadalās, veidojot amonija hidrogēnsulfātu un amonjaku:
Tālāk karsējot, virs 500 °С amonija hidrogēnsulfāts sāk vārīties, sadaloties par amonjaku, ūdeni un sēra trioksīdu:
Spēcīgi oksidētāji, piemēram, kālija permanganāts, amonija sulfātu oksidē līdz molekulāram slāpeklim.
Izmantošana
Amonija sulfātu lieto par augiem viegli uzņemamu sēru un slāpekli saturošu minerālmēslojumu, kas nesatur nitrātus un ko var lietot jebkurā gadalaikā. Jāņem vērā, ka amonija sulfāts augsni padara skābu.
Izmanto arī viskozes ražošanā un par piedevu, hlorējot ūdensvada ūdeni, lai samazinātu cilvēkam kaitīgo hlororganisko savienojumu veidošanos hlorēšanas procesā. Bioķīmijā lieto olbaltumvielu attīrīšanai. Tiek arī lietots mangāna ražošanas procesā ar elektrolīzes metodi.
Pārtikas rūpniecībā izmanto par pārtikas piedevu E517. Lieto par miltu izstrādājumu uzlabotāju, rauga barības vielu, izmanto arī par emulgatoru un stabilizatoru.
Virca kolba
Virca kolba jeb destilācijas kolba ir destilēšanai paredzēta apaļkolba ar slīpu novaduli Lībiga dzesinātāja pieslēgšanai. Trauks nosaukts franču ķīmiķa Šarla Virca (Charles Adolphe Würtz) vārdā. Virca kolbu tilpums var būt no 75 ml līdz 1,5 l. Virca kolbai nemēdz būt šlifa kakls. Kā Virca kolbu var izmantot arī parasto apaļkolbu, pievienojot tai tā saucamo Virca pāreju.
Izmantošana
Virca kolbu kopā ar Lībiga dzesinātāju izmanto destilēšanai atmosfēras spiedienā, kā arī gāzu iegūšanai. Šo kolbu iestiprina laboratorijas statīvā un karsē ar Bunzena degli vai citu sildierīci. Kolbas kakliņā ievieto aizbāzni ar termometru destilējamā šķidruma temperatūras kontrolei.
Saplēstā krūze
Saplēstā krūze ir latviešu televīzijas seriāls, kas tika pārraidīts kanālā LTV1 no 2016. gada 13. februāra līdz 2016. gada 30. aprīlim. Seriāls tika uzņemts 2015. gadā. Filma veidota pēc 1942. gadā Alfreda Dziļuma sarakstītā romāna "Saplēstā krūze" un "Vilka zobs" motīviem. Scenārija autores Gunta Kalniņa un Inta Bernova.
Čehijas Silēzija
Čehijas Silēzija (cs, pl, silēziešu: Czeski Ślůnsk, de) ir viens no trīs Čehijas vēsturiskajiem reģioniem valsts ziemeļaustrumu daļā. Robežojas ar Morāviju dienvidos, Poliju ziemeļos un Slovākiju ziemeļaustrumos.
Čehijas Silēzijas administratīvais centrs ir Opava, bet lielākā pilsēta ir Ostrava. Vēsturiskā reģiona kopējā platība ir 4459 km², pēc 2013. gada datiem tajā dzīvo ap vienu miljonu iedzīvotāju.
Tā ir vismazākā no Čehijas vēsturiskajām zemēm pēc platības un iedzīvotāju skaita. Vēsturiskais reģionā ietilpst divi apgabali kā Morāvijas-Silēzijas apgabals un daļa no Olomoucas apgabala.
Grečko
Grečko var būt:
Ernsts Šulcs
Ernsts Ludvigs Emanuels Šulcs (dk; dzimis, miris ) bija dāņu vieglatlēts, sprinteris, kurš izcīnīja bronzas medaļu 400 metru skriešanā 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Šulcs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja 400 metru skriešanas disciplīnā. Šajā disciplīnā viņš ar fināla rezultātu 51.5 sekundes ieguva trešo vietu, piekāpjoties amerikāņiem Viljamam Holandam un Maksvelam Longam.
Dale
Dale var būt:
Svētes muiža
Mūsdienās pamestās kazarmu ēkas pēc PSRS armijas izvākšanās bija pārvērtušās graustā. Kopš 2019. gada Svētes pils ir privātīpašums un uzsākti pakāpeniski ēkas glābšanas un atjaunošanas darbi.
Vēsture
Pēc hercogistes inkorporācijas Krievijas Impērijā 1795. gadā Svētes muižā uzcēla kazarmas kirasieru pulkam un vienā pils spārnā ierīkoja baznīcu. Pēc Otrā pasaules kara bijušajās muižas ēkās atradās Padomju armijas kazarmas.
Galapagu bruņurupucis
Galapagu bruņurupucis (Chelonoidis nigra) ir lielākais sauszemes bruņurupucis pasaulē, kas pieder Dienvidamerikas sauszemes bruņurupuču ģintij (Chelonoidis). Galapagu bruņurupuči mājo sešās vulkāniskās izcelsmes Galapagu salās, kas atrodas apmēram 1000 km uz rietumiem no Ekvadoras.
Spāņu jūras braucēji, kas 1535. gadā atklāja salas, tās nosauca par bruņurupuču salām (es). 16. gadsimtā Galapagu bruņurupuču populācija bija apmēram 250 000, bet 1970. gados tā bija sarukusi līdz 3000. Bruņurupuču populācijas samazināšanos veicināja vairāki faktori: bruņurupuči tika medīti, lai iegūtu gaļu un taukus, salās tika attīstīta lauksaimniecība, kā arī cilvēkiem līdzi uz salām ieradās un tika ievesti dažādi dzīvnieki, kas iznīcināja salu ekoloģiju. Tās bija žurkas, kazas un cūkas.
Galapagu bruņurupucim vēsturiski ir bijušas 15 pasugas, no kurām līdz mūsdienām savvaļā izdzīvojušas desmit. 2012. gada jūnijā nebrīvē nomira vienpadsmitās pasugas pedējais īpatnis, kuru visi bija iesaukuši par Vientuļo Džordžu. 20. gadsimta beigās tika ieviesti aizsardzības un mazuļu audzināšanas nebrīvē pasākumi. Audzētavās izšķīlušies mazuļi plānveidīgi tika palaisti atpakaļ savvaļā. Galapagu bruņurupuču populācijas atjaunošanas programma ir vainagojusies ar zināmiem panākumiem, un 21. gadsimta sākumā salās mājoja jau 19 000 bruņurupuču. Neskatoties uz šo pieaugumu, suga joprojām saskaņā ar Starptautiskās dabas un dabas resursu aizsardzības savienības (en) datiem tiek klasificēta kā iespējami apdraudēta suga (en).
Vēsture
Kad 16. gadsimtā tika atklāti Galapagu bruņurupuči, biologi uzskatīja, ka tie ir Indijas okeāna salu milzu bruņurupuči, kurus jūrnieki ieveduši Galapagu salās. 1676. gadā (pirmslinneja klasifikācijā) tos visus sauca par Indijas bruņurupučiem. 1783. gadā tiem tika dots zinātniskais nosaukums Testudo indica (lv), bet 1812. gadā tos nosauca par Testudo gigantea (lv). Tikai 1834. gadā Galapagu bruņurupuči tika izdalīti kā atsevišķa suga ar zinātnisko nosaukumu Testudo nigrita (lv).
Džeidens Švarcs
Džeidens Švarcs (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2021) Švarcs pārstāv NHL komandu Sietlas "Kraken".
Galapagu bruņurupucis
Vēsture
Pirmos nopietnos Galapagu bruņurupuču pētījumus 1875. gadā veica vācu izcelsmes Britu muzeja zoologs Alberts Ginters, kas ievēroja un aprakstīja 5 atšķirīgas Galapagu bruņurupuču populācijas un 3 Indijas okeāna bruņurupuču populācijas. 1877. gadā viņš sarakstu paplašināja, izdalot 6 pasugas Galapagu bruņurupučiem, 4 pasugas Seišelu salu bruņurupučiem un 4 Maskarēnu salām. Ginters uzskatīja, ka visi pieminētie milzu bruņurupuči radušies no kopīga aizvēsturiskā priekšteča, kas pārvietojies no salas uz salu laikā, kad tās bijušas savienotas kā vienota sauszeme. Pēc dažiem gadiem Gintera teorija zaudēja savu pamatojumu, jo tika pierādīts, ka Galapagu salas, Seišelas un Maskarēnas salas ir salīdzinoši jaunas vulkāniskās salas, kas savstarpēji nekad nav bijušas savienotas. Mūsdienās, balstoties uz jaunākajiem pētījumiem, ir pierādīts, ka Galapagu bruņurupuči ir cēlušies no Dienvidamerikā dzīvojošiem sauszemes bruņurupučiem, bet Indijas okeāna salu bruņurupuči — no Madagaskaras bruņurupučiem.
Džeidens Švarcs
Spēlētāja karjera
Iepriekš spēlejis arī AHL komandā Piorijas "Rivermen". 2019. gadā kopā ar Sentluisas "Blues" izcīnīja Stenlija kausu.
Galapagu bruņurupucis
Vēsture
19. gadsimta beigās Džordžs Baurs un Valters Rotšilds Galapagu bruņurupučiem izdalīja vēl 5 pasugas. Toties 1906. gadā Kalifornijas Zinātņu akadēmija savāca visu atšķirīgo veidu īpatņus un veica tiem rūpīgus pētījumus, kas rezultējās ar 15 pasugu identificēšanu. Šis pasugu saraksts tiek izmantots arī mūsdienās, saskaņā ar kuru Galapagu salās savvaļā līdz mūsdienām ir izdzīvojušas 10 pasugas. Tomēr ne visi mūsdienu sistemātiķi atbalsta Galapagu bruņurupuču iedalījumu 15 pasugās un, iespējams, šis iedalījums tuvākajā nākotnē var tikt izmainīts.
Jaunākās sistemātikas izmaiņas
Vēl nesenā pagātnē Galapagu bruņurupuči tika sistematizēti zvaigžņoto bruņurupuču (Geochelone) ģintī. Balstoties uz ģenētiskajiem pētījumiem, 1990. gados tika izveidota Dienvidamerikas sauszemes bruņurupuču ģints (Chelonoidis), kas apvieno visus Dienvidamerikā un Galapagu salās dzīvojošos sauszemes bruņurupučus.
Pasugas
Mūsdienās savvaļā sastopamas 10 pasugas. Uz katras no Santjago, Santakrusas, Sankristobalas, Pinsonas un Espanjolas salām mājo pa vienai Galapagu bruņurupuča pasugai, toties uz Isabelas salas sastopamas 5 pasugas. Kopš 2012. gada 24. jūnija vienpadsmitā Pintas salas pasuga, nomirstot tās pēdējam pārstāvim Vientuļajam Džordžam, ir izmirusi. Dzīves laikā Vientuļajam Džordžam ļāva sapāroties ar vairākām citu pasugu mātītēm, bet ne no vienas izdētās olas neizšķīlās mazulis. Pasuga, kas dzīvoja uz Florēnas salas, iespējams, izmira 1850. gadā. Tiek apšaubīta arī vairāku izmirušo pasugu atbilstība nosacījumiem, kas ļautu uzskatīt tās par atšķirīgām grupām.
Zoodārzos un audzētavās tiek jauktas arī dažādas pasugas. Parasti piedzimst vairoties spējīgi mazuļi, lai gan hibrīdi ir ar zemāku vairoties spēju un ar augstāku mirstību. Biologi ir arī novērojuši, ka nebrīvē, kur vienā nožogojumā mājo vairāku pasugu Galapagu bruņurupuči, tie parasti izvēlas pāri no savas pasugas. Galapagu bruņurupuču sistemātika dažādās valstīs ir atšķirīga — daži sistemātiķi tos sistematizē kā pasugas, bet citi — kā atsevišķas sugas.
Evolūcija
Visas Galapagu bruņurupuča pasugas ir attīstījušās no kopēja priekšteča, kas salās ieradās no Dienvidamerikas, peldus pārvarot attālumu no kontinenta līdz Galapagu salām. Lai izveidotos bruņurupuču populācija, bija nepieciešams, ka attālumu pārvar vai nu viena grūsna mātīte vai dzimumbriedumu sasniedzis pāris. Faktu, ka bruņurupucis spējis pārvarēt 1000 km attālumu, stiprina bruņurupuča fizioloģiskā uzbūve. Tā kaula čaula ūdenī ir līdzīga bojai, kas negrimst. Bruņurupucis var elpot, izstiepjot kaklu uz augšu, un tas spēj izdzīvot bez ūdens un barības apmēram mēnesi.
Tā kā Galapagu bruņurupucis ir vājš peldētājs, tad tā ceļojums visticamāk bija pakļauts Humbolta straumei, kas plūst no kontinenta rietumu virzienā uz Galapagu salām. Zinātnieki uzskata, ka līdzīgā veidā oligocēna laikā Dienvidamerikā ieradās visu Dienvidamerikas sauszemes bruņurupuču priekštecis no Āfrikas, šķērsojot Atlantijas okeānu. Mūsdienās Galapagu bruņurupuča tuvākais radinieks ir Argentīnas bruņurupucis (Chelonoidis chilensis), kas ir daudz mazāks par pirmo un savvaļā sastopams tikai Dienvidamerikā. Abu sugu kopējais priekštecis dzīvojis pirms apmēram 6—12 miljoniem gadu, bet vulkānisko procesu rezultātā Galapagu salas radās pirms 5 miljoniem gadu. DNS analīzēs noskaidrots, ka pirmās salas, kurās sāka dzīvot Galapagu bruņurupucis, bija Sankristobala un Espanjola, no kurām bruņurupuči, pārpeldot jūras šaurumus, izplatījās pārējās jaunākās salās. Laika gaitā uz katras izolētās salas izveidojās atšķirīgas populācijas. Pasugu ģenētikā atspoguļojas Galapagu salu vulkāniskās veidošanās vēsture.
Pasugu ģenētika
Modernās DNS analīzes ir atklājušas daudz jaunas informācijas un sakarības starp galapagu bruņurupuča pasugām:
Isabelas un Santjago salas pasugas
Tradicionāli tiek uzskatīts, ka lielākajā Isabelas salā dzīvo 5 Galapagu bruņurupuča pasugas, tajā pašā laikā tieši šo pasugu iedalījums ir izraisījis vislielākās sistemātiķu diskusijas — vai tās ir "īstas" pasugas vai tikai izolētas populācijas grupas. Lielākā daļa biologu uzskata, ka populācija, kas dzīvo vistālāk ziemeļos uz Vulfa vulkāna, ir ģenētiski izolēta grupa, un tādēļ to var izdalīt kā atsevišķu pasugu. Pastāv hipotēze, ka šīs pasugas priekšteči Isabelas salā ieradušies pa citu ceļu nekā pārējie Isabelas dienvidu daļā dzīvojošie bruņurupuči. Isabelas ziemeļos no Santjago salas ieradās Santjago bruņurupuči (C. nigra darwini) un kļuva par Vulfa bruņurupuča (C. n. becki) priekštečiem. Pārējās 4 Isabelas dienvidu pasugas visticamāk ir Santakrusas bruņurupuču pēcteči. Zinātnieki uzskata, ka Santakrusas bruņurupuči vispirms ieņēma Sjeranegra vulkānu, kas bija pirmais salas vulkāns. Pēc tam bruņurupuči izplatījās Isabelas salas ziemeļu virzienā, izveidojoties nākamajiem vulkāniem. Tādējādi radās populācijas, kas dzīvo uz Alsedo vulkāna un Darvina vulkāna. Jaunākajās ģenētiskajās analīzēs secināts, ka abas šīs populācijas ir viena no otras pietiekami atšķirīgas grupas, kā arī tās ir atšķirīgas no Sjeranegras bruņurupuča (C. n. guentheri), līdz ar to tās var uzskatīt par atsevišķām pasugām: Alsedo bruņurupucis (C. n. vandenburghi) un Darvina bruņurupucis (C. n. microphyes). Piektā Isabelas salas populācija, kas dzīvo vistālāk dienvidos uz Asula vulkāna, ir Asula bruņurupucis (C. n. vicina). Tas atdalījies no Sjeranegras bruņurupuču populācijas nosacīti nesenā pagātnē un abu populāciju ģenētiskās atšķirības nav tik lielas kā pārējām divām grupām. Kopumā Isabela ir pēdējā sala, ko sākuši apdzīvot Galapagu bruņurupuči, līdz ar to šīs salas populācijām ir bijis visīsākais nošķirtības un izolācijas laiks, salīdzinot ar pārējām salām. Tomēr ģenētiskās atšķirības ir pietiekamas, lai visas izolētās grupas varētu uzskatīt par atsevišķām pasugām.
Florēnas salas pasuga
Filoģenētiskās analīzes var palīdzēt noskaidrot izmirušā Florēnas bruņurupuča (C. n. nigra) radniecību ar pārējām pasugām. Par Florēnas pasugu liecina vairākas labi saglabājušās fosilijas. Turklāt dažas Isabelas salā atrastās fosilijas ģenētiski atbilst Florēnas bruņurupuča fosilijām, kas liecina, ka cilvēki no Florēnas Isabelā ir ieveduši bruņurupučus un ka salā varētu būt Florēnas un Isabelas bruņurupuču hibrīdi. Meklējumi vainagojās ar panākumiem un Vulfa bruņurupuču populācijā tika atrasti 84 pirmās pakāpes Florēnas bruņurupuča hibrīdi, kas ir jaunāki par 15 gadiem. Aprēķinos secināts, ka šo hibrīdu ģenētiskais materiāls ir tik daudzveidīgs, ka tie ir pēcteči 38 atšķirīgiem Florēnas bruņurupučiem, no kuriem daudzi joprojām varētu būt dzīvi. Arī Santakrusas bruņurupuču audzētavā tika identificēti 9 Florēnas bruņurupuča pēcteči — hibrīdi. Šis atklājums pieļauj iespēju rekonstruēt izmirušo Florēnas pasugu, izmantojot selektīvo pavairošanas programmu.
Pintas, Sankristobalas un Espanjolas salas pasugas
Pintas bruņurupucim (C. n. abingdoni), kura pēdējais īpatnis nomira 2012. gadā, tuvākie radinieki ir Sankristobalas bruņurupucis (C. n. chathamensis) un Espanjolas bruņurupucis (C. n. hoodensis). Pintas sala no Sankristobalas un Espanjolas atrodas apmēram 300 km attālumā. Ceļojumu uz Pintas salu bruņurupučiem atviegloja spēcīgā lokālā straume, kas plūst no Sankristobalas uz Pintu.
Santakrusas salas pasuga
DNS analīzes liecina, ka Santakrusas kopējā populācijā ir 3 atšķirīgas ģenētiskās līnijas (Monturas, Fatala un Kasetas kalnu populācijas), kas savstarpēji nav saistītas. Lai arī visas grupas tiek sistematizētas kopīgi kā Santakrusas bruņurupuča (C. c. porteri) pasuga, tomēr tās katra atsevišķi ir tuvāk radniecīgas citu salu bruņurupučiem nekā viena otrai. Monturas populācija ir tuvāk radniecīga Pinsonas bruņurupucim (C. c. duncanensis), Fatala populācija ir tuvāk radniecīga Sankristobalas bruņurupucim, bet Kasetas populācija Asula bruņurupucim no Isabelas dienvidiem.
Diskutablās pasugas
Bez iepriekš pieminētajām 12 pasugām 20. gadsimta sākumā Kalifornijas biologu pētījumā tika aprakstītas vēl 3 pasugas, katra uz savas salas. Materiāls, kas tika izmantots šo pasugu aprakstīšanai, ir bijis nepilnīgs un apšaubāms. Rabida salas pasuga (C. c. wallacei) tika aprakstīta 1906. gadā, izmantojot tikai vienu īpatni, turklāt šī īpatņa fosilijas līdz mūsdienām nav saglabājušās. Visticamāk šis indivīds ir bijis cilvēku ievests no citas salas. Nav saglabājušās ne mazākās liecības, ka uz Rabida salas būtu dzīvojuši vai dzīvotu bruņurupuči. Otra šāda diskutabla pasuga ir Fernandinas salas pasuga (C. nigra phantastica), kura arī tika aprakstīta, izmantojot tikai vienu īpatni. Uz salas nav atrasts neviens cits bruņurupucis vai fosilijas. Arī šis īpatnis visticamāk tika salā ievests no citas salas. Turklāt uz Fernandinas salas nemājo nedz citu sugu dzīvnieki, nedz cilvēki. Pēdējai pasugai no Santafe salas nav iedots pat zinātniskais nosaukums. Šī pasuga aprakstīta, izmantojot ierobežotu skaitu 14 īpatņu kaulus (bez kaula čaulas, kas ir vissvarīgākā ķermeņa daļa, lai noteiktu pasugu), olas un sakaltušu izkārnījumu, kas viss tika atrasts 1906. gadā. Sala nekad nav bijusi apdzīvota un bruņurupuču kauli uzskatāmi par mākslīgi ievestu bruņurupuču atliekām.
Izskats un īpašības
Galapagu bruņurupucis ir lielākais uz sauszemes dzīvojošais bruņurupucis. Tā masa var sasniegt 400 kg un tā čaulas garums 1,8 metrus. Nebrīvē dzīvojošie īpatņi izaug lielāki nekā savvaļā dzīvojosie. Lielākais datētais Galapagu bruņurupucis ir svēris vairāk kā 400 kg un tā bruņu garums ir bijis 1,87 m.
Galapagu bruņurupučiem ir liela kaulu čaula pelēkbrūnā krāsā. Kā visiem bruņurupučiem čaula ir savienota ar ķermeņa skeletu, veidojot izturīgu, aizsargājošu struktūru. Čaulas forma atkarībā no pasugas var būt atšķirīga. Pasugas, kas mājo uz lielajām salām ar mitru klimatu (piemēram, Santakrusa), ir lielākas, to čaulas ir augstāk velvētas un kakli ir īsāki, bet sausāka klimata salās (piemēram, Pinta) bruņurupuči ir mazāki, čaulām ir sedlu forma un kakli ir gari. Paslēpjoties sedlmuguras čauklā virs galvas veidojas paliels tukšums. Kad Čārlzs Darvins 1835. gadā apmeklēja Galapagu salas un novēroja šīs atšķirības, viņš nonāca pie savas evolūcijas teorijas, kas neatgriezeniski izmainīja izpratni par sugu attīstību. Tā kā lielie bruņurupuči ir ļoti lēni, uz to čaulām var augt ķērpji. Čaulas atsevišķo segmentu raksts saglabājas nemainigs visā bruņurupuča dzīves laikā. Līdz ar to vairoga joslas, kas katru gadu izaug segmentos, nevar izmantot, lai noteiktu bruņurupuča vecumu, jo vecākās ārējās malās izdilst. Briesmu gadījumā bruņurupucis spēj paslēpties savā kaula čaulā, ievelkot kājas, kaklu un galvu. Kājas ir masīvas un lielas, to sauso ādu sedz zvīņaini vairogi un izaugumi. Priekškājām ir 5 nagi, bet pakaļkājām 4 nagi.
Dzimuma dimorfisms
Visām Galapagu bruņurupuča pasugām tēviņiem ir garākas astes un īsāks, uz iekšu ieliekts plastrons, kas atvieglo pārošanos. Atšķirībā no daudzām bruņurupuču sugām tēviņi ir lielāki nekā mātītes. Pieaudzis tēviņš vidēji sver 272—317 kg, bet mātīte 136—181 kg. Visizteiktākais dzimuma dimorfisms piemīt mazākajām jeb sedlmuguras pasugām. Šo pasugu tēviņiem čaulas priekšējais atvērums ir daudz augstāks, radot sedlu iespaidu.
Maņas
Savos novērojumos Darvins rakstīja: "Vietējie iedzīvotāji ir pārliecināti, ka šie dzīvnieki ir kurli; neapšaubāmi tie neievēro personu, kas tiem seko no aizmugures. Tomēr mani vienmēr pārsteidz, kad apsteidzu kādu no šiem milžiem, tie vienmēr nekavējoties ievelk bruņās galvu un kājas, vienlaicīgi skaļi šņākdami." Lai arī Galapagu bruņurupuči nav kurli, tie galvenokārt balstās uz redzi un ožu nevis uz dzirdi.
Uzvedība
Bruņurupuči kā visi rāpuļi ir aukstasiņu dzīvnieki, tādēļ no rītiem tie 1—2 stundas saulē sildās, lai caur tumšajām bruņām uzņemtu siltumu. Sasildījušies tie uzsāk barības meklējumus un barošanos, kas tiem katru dienu aizņem apmēram 8—9 stundas. No vienas barošanas un atpūtas vietas uz citu tie parasti pārvietojas no rītiem un pēcpusdienā. Galapagu bruņurupuča pārvietošanās ātrums ir 0,3 km/h. Mitrākajās un lielākajās salās bruņurupučiem piemīt sezonāla migrācija. Lietus sezonā tie pārvietojas no kalniem uz zaļajām, bagātīgi sazēlušajām ielejām, bet sausajā sezonā atgriežas kalnu pļavās līdz 2000 metriem virs jūras līmeņa. Tūkstošiem gadu neskaitāmas bruņurupuču paaudzes ir veikušas šo migrāciju un iestaigājušas bruņurupuču ceļus. Mitro salu bruņurupuči parasti uzturas viens otra sabiedrībā, veidojot nosacītus barus atšķirībā no sauso salu populācijām — sedlmuguras bruņurupuči, kuru īpatņi ir vientuļnieki un nometnieki.
Galapagu bruņurupuči reizēm atpūšas dubļu vai lietus peļķēs. Šo ieradumu skaidro ar ķermeņa termoregulāciju vēsās naktīs vai ar aizsardzību no parazītiem, piemēram, odiem vai ērcēm. Pret parazītiem bruņurupuči cīnās arī peroties smilšu "vannās". Reizēm var novērot, ka bruņurupuči nakts guļai izvēlas segtas vietas, piemēram, zem klinšu pārkarēm.
Mutuālisms
Galapagu bruņurupučiem piemīt mutuālisms (abpusēji labvēlīgas starpsugu attiecības, kam nepiemīt parazītisma elementi) ar Galapagu žubītēm un zobgaļputniem. Nelielas putniņu grupas, lēkādamas bruņurupucim pa priekšu, ierosina to izstiept kaklu un kājas. Pēc tam putni nolasa no atsegtās ādas ektoparazītus. Abas sugas šajā ieradumā ir ieguvējas. Reizēm var novērot, ka bruņurupucis paceļ kājas uz augšu, lai putns varētu pārbaudīt ādu arī kāju iekšpusēs, tad pēkšņi tas kāju piezemē un nospiež putnu. Pēc tam bruņurupucis atkāpjas un apēd nogalināto putnu, to skaidro ar nepieciešamību uzņemt olbaltumvielas.
Barība
Galapagu bruņurupuči pamatā ir zālēdāji. Tie barojas ar kaktusiem, zāli, lapām, ķērpjiem un ogām. Ir novērots, ka tie barojas arī ar mančinīla koka (Hippomane mancinella) augļiem, Galapagu guavām (Psidium galapageium), ūdens papardēm (Azolla microphylla) un tilandsijām (Tillandsia insularis). Dienas laikā Galapagu bruņurupucis vidēji apēd 32—36 kg barības, kas liecina, ka liela daļa barības iziet caur gremošanas sistēmu nepārstrādāta. Lielāko daļu nepieciešamā ūdens bruņurupuči uzņem ar apēsto augu sulām, īpaši no kaktusiem. Tādēļ tie spēj ilgstoši iztikt bez ūdens. Kopumā Galapagu bruņurupucis spēj iztikt bez ūdens un barības apmēram 18 mēnešus, izmantojot uzkrātās barības rezerves tauku veidā. Ja tie ir izslāpuši, bruņurupuči spēj vienā reizē izdzert lielu daudzumu ūdens, to uzkrājot īpašās kamerās. Sausā klimata salās bruņurupuči rīta stundās no akmeņiem laiza rasu. Tā kā no akmeņiem ūdeni laizījušas neskaitāmas paaudzes, tajos ir izdilušas bedrītes.
Vairošanās
Galapagu bruņurupučiem nav noteiktas pārošanās sezonas un pārošanās var notikt jebkurā laikā. Tomēr mitrajās salās ir novērojama intensīvāka pārošanās laikā no februāra līdz jūnijam, kad salās ir lietus sezona. Ja pāroties nobrieduši tēviņi satiekas, tie nostājas viens pret otru, paceļoties augšup uz iztaisnotām kājām, izstiepjot kaklus un plaši ieplešot muti. Reizēm tie viens otram sit ar galvu, bet parasti īsākais un mazākais tēviņš atkāpjas, atļaujot pāroties uzvarētājam. Šādu ieradumu biežāk var novērot sedlmuguras tēviņiem, kuriem ir garāki kakli un kuri salīdzinoši ir agresīvāki. Pirms sapārošanās bruņurupuči var būt diezgan agresīvi, jo tēviņam mātīte ir jāpakļauj ar spēku. Lai tēviņš nokļūtu uz mātītes muguras, tam ir nepieciešams spēks un veiklība. Uz iekšu ieliektais plastrons palīdz tēviņam nenovelties no mātītes muguras.
Olu dēšana
Pirms olu dēšanas mātītes reizēm ceļo vairākus kilometrus līdz sasniedz sausos, smilšainos olu dēšanai piemērotos apvidus. Mātīte augsnē izrok bedri, bet šis uzdevums nav viegls. Tas aizņem vairākas stundas dienā un ilgst vairākas dienas. Rakšana notiek ar pakaļkājām, neredzot rakšanas vietu, vairāku dienu laikā tiek izrakta ap 30 cm dziļa, cilindriska bedre. Tajā mātīte iedēj līdz 16 apaļas olas ar kaļķainu čaulu. Olas ir 82—157 g smagas un tās ir biljarda bumbas lielumā. Ir novērots, ka sedlmuguras bruņurupuču pasugu vidējais dējuma lielums ir mazāks nekā velvēto muguru pasugām. Kad olas ir izdētas, tās tiek apsegtas ar dubļiem, kuri tiek izveidoti, smiltis samitrinot ar urīnu, tad ar plastronu zeme tiek nopresēta. Olas tiek atstātas nepieskatītas un tās inkubē saules siltums. Gada laikā mātītei var būt 1—4 dējumi. Gaisa temperatūra ietekmē mazā bruņurupucēna dzimuma veidošanos olā. Zemākās temperatūrās vairāk izšķilas tēviņi, bet augstākās temperatūrās ir vairāk mātīšu. Tas ir cieši saistīts ar inkubācijas laiku — zemākās temperatūrās ir nepieciešams ilgāks inkubācijas periods un šajā laikā attīstās tēviņi.
Pirmie dzīves gadi
Mazie bruņurupucēni no olām izšķiļas pēc 4—8 mēnešiem. Tie sver 50 gramus un to bruņas ir 6 cm garas. Kad mazulis izšķiļas, tam jāizrokas no zemes. Izrakšanās var aizņemt vairākas nedēļas. Ļoti sausā laikā mazulis var aiziet bojā un nepaspēt izrakties no cietās zemes vai arī plūdu laikā noslīkt. Pirmos 10—15 gadus bruņurupuči uzturas siltākos apvidos. Tos pirmajos gados apdraud iekrišana dziļākās zemes plaisās, krītoši akmeņi, kas tos var nospiest vai arī ļoti karsts laiks. Vēsturiski vienīgais mazuļu dabīgais ienaidnieks bijis Galapagu klijāns, bet mūsdienās tos apdraud arī cūkas, suņi, kaķi un žurkas. Pieaugušiem bruņurupučiem nav dabīgo ienaidnieku, izņemot cilvēki. Bruņurupuča dzimumu var noteikt, tam sasniedzot 15 gadu vecumu, bet dzimumbriedumu tas sasniedz 20—25 gadu vecumā nebrīvē un savvaļā tikai 40 gadu vecumā, kad īpatnis ir sasniedzis savu pilno augumu.
Galapagu bruņurupucis ir viens no ilgāk dzīvojošajiem mugurkaulniekiem. Savvaļā tas var nodzīvot vairāk nekā 100 gadus, savukārt nebrīvē turēti bruņurupuči dzivo ilgāk. Vecākais zināmais Galapagu bruņurupucis ir nodzīvojis vairāk nekā 170 gadus.
Džeidens Švarcs
Spēlētāja karjera
Kanādas hokeja izlases sastāvā spēlējis divos Pasaules čempionātos.
Doroteja Bīrona
Doroteja Bīrona var būt:
Pekšova
Pekšova ir ciems Ciblas pagastā, Ciblas novadā. Atrodas 283 km attālumā no Rīgas.
Džakomo Karisimi
Džakomo Karisimi (it); dzimis, miris ) bija agrīnā baroka laika Romas skolas itāļu komponists. Devis būtisku ieguldījumu kantātes un oratorijas žanra attīstībā.
No 1624. līdz 1627. gadam bija ērģelnieks Tivoli katedrālē. 1628. gadā kļuva par Romas Sant'Apollinare baznīcas, kas piederēja Collegium Germanicum skolai, kapelmeistaru. Palika šajā amatā līdz nāvei, kaut arī vairākkārt saņēma prestižus amata piedāvājumus, kā arī nekad nav ceļojis ārpus Itālijas. Marka Antuāna Šarpentjē skolotājs.
Alfrēds Bertušs
Alfrēds Bertušs (1849—1890) bija latviešu veterinārārsts, mikrobiologs. Gājis bojā inficējoties zinātniskā pētījuma laikā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1849. gada 23. novembrī Bauskā vai Panevēžas apriņķī. Bērnību pavadīja Mežotnes muižā, kur viņa tēvs bija muižas deģis un alus brūža vadītājs. Mācījās Bauskas pilsētas skolā, pēc tam Jelgavas reālskolā. 1873. gada rudenī uzsāka studijas Tērbatas Veterinārajā institūtā (Kaiserliche Veterinair-Institut zu Dorpat), kuru pabeidza 1877. gadā. Bija studentu korporācijas Fraternitas Dorpatensis loceklis. Pēc maģistra grāda aizstāvēšanas devies uz Aizkaukāzu.
No 1881. gada bija Krievijas impērijas armijas kavalērijas veterinārārsts. Kopš 1884. gada dzīvoja Pēterburgā, kur kopā ar Kristapu Helmani pētīja ļauno ienāšu slimību. Miris pēc inficēšanās 1890. gada 12. aprīlī, apglabāts Jaunsvirlaukas pagasta Vimbu kapos.
Pēc viņa nāves 1891. gadā Kristaps Helmanis Pēterburgas Eksperimentāli medicīniskajā institūtā (Институт экспериментальной медицины) un Oto Kalniņš Tērbatā publicēja darbus par malleīna atrašanu un tā lietošanu ļauno ienāšu diagnozē, izveidoja mallerīna ražotni.
Kazradži (stacija)
Kazradži ir slēgts pieturas punkts dzelzceļa līnijā Krustpils—Rēzekne II.
Sāka darboties Pirmā pasaules kara laikā kā Sirkovkas (Žirkovkas) stacija. 1931. gada 1. septembrī te atklāja dzelzceļa pieturas vietu "Subinaita", kopš 1934. gada 15. maija tās nosaukums tika mainīts uz "Kazradžiem". Pietura "Kazradži" pastāvēja līdz 1948. gadam.