cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pauls Bankovskis
Biogrāfija
Divreiz godalgots žurnāla "Karogs" un Raimonda Gerkena romānu konkursā (1996. gadā par romānu "Laiku grāmata", 2002. gadā par romānu "Misters Latvija"). Par grāmatu "Mazgalvīši spēlē mājās" 2008. gadā saņēmis Jāņa Baltvilka balvu.
2009. gadā par filmas "Klucis — nepareizais latvietis" scenāriju saņēmis balvu Lielais Kristaps kā labākais scenārists. Bijis Iļjam Ripsam veltītās dokumentālās filmas "Degošais" (2016) scenārija autors.
Par stāstu "Pērlīte" saņēmis 2014. gada Prozas lasījumu galveno godalgu.
Latvijas Literatūras gada balvai bijušas nominētas P. Bankovska grāmatas "18" un "Trakie veči" (prozas kategorijā) un stāstu krājums "Kur pazuda saimnieks?" (bērnu literatūras kategorijā).
Miris 2020. gada 12. jūlijā Rīgā.
Embera Railija
Embera Patrisa Railija (en; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise un dziedātāja.
Kino debitējusi ar lomu TV filmā St. Sass 2002. gadā. Viņa ir pazīstams ar Mersedesas Džonsas lomu Fox seriālā "Radīti skatuvei" (Glee). Par viņas attēlošanu ir saņēmusi Ekrāna aktieru ģildes balvu kā daļa no aktieru sastāva, tāpat bijusi nominēta Teen Choice Award. Kopā ar citiem aktieriem no "Radīti skatuvei" viņa ieskaņoja seriāla "Simpsoni" 22. sezonas sēriju Elementary School Musical.
Pjērs Fermā
Pjērs Fermā (fr; dzimis vai 1607., vai 1608. gadā, miris ) bija franču jurists un matemātiķis amatieris. Tēvs Dominiks, māte Klēra. Tā kā Pjērs Fermā bija kluss un vienkāršs cilvēks, daudz par sevi nav stāstījis, ziņas par viņa bērnību un studenta gadiem tikpat kā nav saglabājušās. Jāatzīmē, ka Pjēram Fermā daudz palīdzēja viņa lielā erudīcija — Eiropas pamatvalodu pārzināšana, plašais lasītās literatūras klāsts.
Viņa galvenais darbs ir Fermā pēdējā teorēma, kas apgalvo, ka vienādojumam nav atrisinājumu naturālos skaitļos, ja n > 2. Tāpat viņš veica lielu ieguldījumu analītiskajā ģeometrijā, varbūtību teorijā un optikā. Viņa atklātā metode lielākās un mazākās ordinātas atrašanai ļauj viņu pieskaitīt arī pie cilvēkiem, kas devuši ieguldījumu atvasinājumā.
Dzīvesgājums
Pjērs Fermā dzimis 1601. gada 17. augustā Bomonā pie Geronas. Tēvs Dominiks bija ādu tirgotājs, māte Klēra — parlamenta jurista meita. Pirmo izglītību zēns ieguva mājās, pēc tam mācījās Tulūzā.
Ģimenes tradīciju ietekmē kļuvis par juristu un strādājis par ierēdni Tulūzā. 1631. gadā apprecējies ar savas mātes māsīcu Luīzi de Longu, kas viņam dāvājusi 3 dēlus un 2 meitas. Vispirms jāatzīmē, ka Pjēram Fermā daudz palīdzēja viņa lielā erudīcija Eiropas pamatvalodu pārzināšana, plašais lasītās literatūras klāsts. 1621. gadā Eiropā parādījās Diofanta «Aritmētikas» tulkojums latīņu valodā.
1648. gadā Fermā izvirzīja par Tulūzas parlamenta karalisko padomnieku. Šajā postenī viņš aizvadīja vēl sev atvēlētos 17 gadus. Fermā dzīve beidzās 1655. gada 12. janvārī. Viņa nāves cēlonis nav zināms. Trīs dienas pirms viņa nāves viņš bija veicis likumīgu uzņēmējdarbību vietējā tiesas ēkā. Viņš tika apglabāts pie Svētā Dominika baznīcas. Viņam par godu Talūzas skola ir nosaukta "Lycee Pierre De Fermat", un Francijas tēlnieks Teofils Baro (Theophile Barrau) ir izveidojis viņa statuju.
Devums matemātikā
Viņš sazinājās ar saviem draugiem caur vēstulēm, bieži vien ar mazu pierādījumu vai bez pierādījuma no viņa teorēmas. Dažās vēstulēs viņš saviem draugiem izskaidroja daudzas fundamentālas idejas aprēķinos pirms Īzaka Ņūtona vai Gotfrīds Leibnica. Fermā bija jurists, kas ar matemātiku nodarbojās vairāk hobija pēc. Tomēr viņš devis nozīmīgu ieguldījumu analītiskajā ģeometrijā, varbūtībās, skaitļu teorijās un aprēķinos. Tajā laikā slepenība bija ierasta lieta Eiropas matemātikas apriņķos. Tas noveda pie strīdiem ar Renē Dekartu un Džonu Volisu (John Wallis).
Fermā Lielā teorēma
Tā kā Fermā neatklāja un neatstāja savu teorēmu pierādījumus, tad zinātniekiem bija plašas iespējas darboties gan 17. gadsimtā, gan nākamajos gadsimtos. Vienādojumam xn+yn =zn nav atrisinājumu veselos skaitļos, ja n>2. Vispirms Leonards Eilers 1748. gadā pierādīja šo teorēmu, ja n = 4, un tikai pēc 20. gadiem — 1768. gadā — ar nepilnībām pierādīja to gadījumam n = 3. Vairāk nekā pēc pusgadsimta — 1825. gadā — Adriāns Marī Ležandrs un Pēters Dirihlē pierādīja Fermā teorēmu, ja n = 5. Samērā drīz pēc tam — 1839. gadā — franču matemātiķis Gabriels Lamē pierādīja teorēmu gadījumam n = 7, un vienu brīdi pat likās, ka ir atrasts vispārīgais pierādījums, bet tika atrasta kļūda. Visnopietnākos pētījumus veica vācu matemātiķis Ernsts Kummers. Teorēma tika pierādīta visiem pirmskaitļiem no pirmā simta, izņemot n = 37, 59 un 67. Taču drīz arī ar tiem tika galā. Tomēr līdz mūsu dienām, neraugoties uz zinātnieku un amatieru «fermistu» pūlēm, teorēma visai bezgalīgajai pirmskaitļu kopai nav pierādīta. Ir pierādīts, ka Fermā Lielā teorēma ir spēkā visiem pirmskaitļiem n<100 000.
Fermā Mazā teorēma
Ja p ir pirmskaitlis, a — naturāls skaitlis, kas nedalās ar p, tad a^{p-1} dalās ar p. (Šī teorēma publicēta kādā vēstulē 1640. gadā.) Šai teorēmai ir milzīga nozīme naturālo skaitļu dalāmības teorijā, to izmanto grupu teorijā. Pirmie šo teorēmu pierādījuši G. Leibnics un L. Eilers.
Vispārīgā pirmskaitļu formula
Fermā meklēja arī pirmskaitļa vispārīgo formulu. Uz Diofanta «Aritmētikas» lappušu malām viņš arī tādu uzrakstīja, proti, ka F{n)=2^{2n} +1 (n =0, 1, 2, 3, ...) vienmēr ir pirmskaitlis — Fermā pirmskaitlis. Tomēr pēc 100 gadiem L. Eilers pierādīja, ka F(5) =4 294 967 297 dalās ar 641. Un vēlāk noskaidrojas, ka šie Fermā skaitļi ir salikti, ja n = 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 15, 16, 18, 23, 36, 38, 73. Jāpiebilst, ka ar Fermā skaitļiem saistās K. Gausa pirmie panākumi matemātikā, jo 18 gadu vecumā jaunais vācu matemātiķis pierādīja, ka ar cirkuli un lineālu var konstruēt tikai tādu daudzstūri, kura malu skaits ir Fermā pirmskaitlis vai dažādu Fermā pirmskaitļu reizinājums.
Matemātiskā analīze
Fermā deva arī savu ieguldījumu matemātiskās analīzes evolūcijā. Zinātnieka vārdā ir nosaukta kāda no pirmajām diferenciālrēķinu teorēmām, kas nosaka sakarību starp funkcijas izturēšanos un tās grafika pieskares novietojumu (maksimumu un minimumu noteikšanas metode, atrasta 1628.—1629. gadā, nosūtīta pēc 10 gadiem vēstulē R. Dekartam). I. Ņūtons atzina, ka viņa darbus iespaidojusi Fermā pieskaru konstruēšanas metode.
Analītiskā ģeometrija
1636. gadā Fermā aplūkoja analītisko ģeometriju plaknē neatkarīgi no gadu vēlāk izdotā Dekarta darba «Ģeometrija». Fermā atrada veidu, kā atrast maksimālo un minimālo punkta vērtību uz līknes. Fermā pirmais izmantoja analītisko ģeometriju trīsdimensiju telpā, atrisināja taisnes vienādojumu, lietojot Vjeta apzīmējumus. Fermā arī laboja Dekartu līkņu klasifikācijā pēc to pakāpēm. Sākās saturīgs disputs — polemika ar R. Dekartu, kurā uzvarēja savaldīgākais Fermā. (Pats Fermā to nosauca par «mazo karu ar Dekartu».) Vēstulēs B. Kavaljēri Fermā rakstīja par kvadratūru un kubatūru problēmām. Franču matemātiķim bija savas īpašas metodes, piemēram, lai noteiktu vislielākā tilpuma konusu vai vislielākās virsmas cilindru, ja tie ievilkti lodē. Variējot savas metodes, Fermā ieguva arī veida integrāļus, kas saistās ar hiperbolas kvadratūru.
Skaitļu teorija
17.gs. matemātiķu interese par skaitļu teoriju bija saistīta galvenokārt ar Diofanta darbu izdevumu latīņu valodā 1621. gada. Studējot šo izdevumu, P. Fermā pie 2. grāmatas 8. uzdevuma «Sadalīt kvadrāta skaitli divos citos kvadrāta skaitļos» Fermā uz malas pierakstīja: «Sadalīt kubu divos citos kubos, ceturto pakāpi vai jebkuru citu pakāpi, kas pārsniedz otro pakāpi, divās citās pakāpēs, lietojot tos pašus apzīmējumus, nav iespējams. Un tika atrasts patiešām brīnišķīgs pierādījums, bet grāmatas malas ir pārāk šauras, lai to te uzrakstītu.» Šīs un citas piezīmes uz «Aritmētikas» malām izdeva Fermā dēls. Fermā dēls pēc tēva nāves 1670. gadā apkopoja un izdeva grāmatu. (Pilns Fermā darbu apkopojums iznāca tikai 1891.—1912. gadā.) Tas ir Fermā svarīgākais ieguldījums matemātikā un šajā jomā. Šī diena tiek uzskatīta par pilnīgi jaunas disciplīnas — skaitliskās teorijas radīšanu. Jauni algoritmi un likumi, teorēmas un īpašības — tas viss vienreiz bija pamats teorijai par skaitļiem, kas tagad ir zināmi katram skolniekam.
Kameņa Krajeņska
Kameņa Krajeņska - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz ziemeļiem no Sempulno Krajeņskas.
Urāns (elements)
Urānam ir vairāki izotopi. Dabā visbiežāk ir sastopams urāna-238 izotops (99,2742% no kopējā daudzuma dabā). Vēl ir sastopams urāna-235 (0,7204%) un urāna-234 (0,0054%) izotopi. Pārējie izotopi tiek iegūti laboratorijas apstākļos. Urāns-238 ir visai stabils un normālos apstākļos neiesaistās kodolreakcijās, bet urānu-235 lieto par kodoldegvielu un atomieročiem (vēsturiski). Parasti kodolreaktoru darbināšanai ir nepieciešama kodoldegviela ar urāna-235 koncentrāciju vismaz 3-4%, specifiskiem reaktoriem (un atomieročiem) — vairāk. Izotopa U-235 satura palielināšanu sauc par urāna bagātināšanu. Šādām vajadzībām vispirms iegūst urāna heksafluorīdu (UF6), kas ir relatīvi viegli gaistoša viela. Eksistē vairākas urāna bagātināšanas metodes, taču tās visas sadala gāzveida urāna savienojumus.
Savienojumos urānam visbiežāk ir oksidēšanas pakāpes +4 un +6. Uranilacetātu UO2(CH3COO)2 lieto analītiskajā ķīmijā nātrija pierādīšanai.
Urāna dioksīds UO2 ir urāna forma, kuru visbiežāk izmanto atomreaktorā. Tieši no šī materiāla veido kodoldegvielas tabletes, ar kurām piepilda stieņus, kas savukārt tiek sakomplektēti grupās un ievietoti kodolreaktorā.
Urāna atklāšana tiek saistīta ar vācu ķīmiķi Martinu Heinrihu Klaprotu. Viņš 1789. gadā neieguva pilnībā tīru urānu, bet gan tā dioksīdu. 1841. gadā urānu tīrā veidā pirmais ieguva franču ķīmiķis Eižens-Melhiors Peligo. Savukārt to, ka urāns ir radioaktīvs, 1896. gadā atklāja franču fiziķis Anrī Bekerels.
Discovery (kosmoplāns)
Discovery bija viens no ASV Nacionālās aeronautikas un kosmosa administrācijas (NASA) Space Shuttle kosmoplāniem. Tas bija trešais no izgatavotajiem orbitālajiem kosmoplāniem, un pirmo kosmisko lidojumu veica 1984. gadā. 2011. gadā misijā STS-133 notika pēdējais Discovery lidojums.
Visu kosmoplānu ekspluatāciju bija paredzēts beigt 2010. gadā, tomēr 2008. gada 26. septembrī ASV Senāts akceptēja likumprojektu, ar kuru NASA budžets 2009. finanšu gadam būtu palielināms par 2,6 miljardiem ASV dolāru, ar galveno domu samazināt laika pārrāvumu ASV pilotējamā kosmiskā programmā, kas rastos, pārejot no esošās Space Shuttle uz programmu Constellation. Likumprojekts paredzēja neveikt Space Shuttle deaktivizācijas procesus vismaz līdz 2009. gada 30. aprīlim, ar sekojošu sistēmas ekspluatāciju ilgāk par 2010. gadu.
Kosmoplāns tika nosaukts par godu 18. gadsimta jūrasbraucēja Džeimsa Kuka buriniekam "Discovery".
Taklobana
Taklobana ir pilsēta Filipīnās, Austrumu Visaju reģionā. Atrodas Leites līča krastā pie Sanhuaniko šauruma. Taklobana pilsētas statusu ieguva 1952. gadā. Tā ir lielākā pilsēta Austrumu Visajās, respektīvi, Leites un Samaras salā. Otrajā pasaules karā, kad tika okupēta Filipīnu galvaspilsēta Manila, Taklobana īslaicīgi bija Filipīnu administratīvais centrs.
Alašejeva līcis
Alašejeva līcis ir ap 50 km plats atvērts Kosmonautu jūras līcis Austrumantarktīdas piekrastē Enderbiju Zemes rietumu daļā. Austrumos līci norobežo Tenga pussala, dienvidos izvietojusies Talas pakalnu oāze. Krasti izroboti, vairākas nelielas salas. Līcī noplūst vairāki šļūdoņi, lielākie no kuriem ir Asendera glečers un Heisa glečers. Līci 1956. gadā nofotografēja Austrālijas antarktiskā ekspedīcija, bet dešifrēja padomju antarktiskā ekspedīcija 1957. gadā un nosauca par godu krievu hidrogrāfam Dmitrijam Alašejevam (Алашеев Дмитрий Александрович).
Līča dienvidu krastā kopš 1962. gada izvietota Krievijas polārstacija Molodjožnaja.
Stiglova (nozīmju atdalīšana)
Stiglova var būt:
Prizrena
Prizrena ir pilsēta Kosovā, 14. gadsimta Serbijas galvaspilsēta. Mūsdienās pilsētu apdzīvo galvenokārt albāņi. Ir bosniešu, turku un čigānu (romu) minoritātes.
Vēsture
Pilsēta pazīstama no Bizantijas laikiem. 1019. gadā, sabrūkot Pirmajai Bulgāru valstij, bizantieši nodibināja bulgāru bīskapiju ar centru Prizrenā. 1072. gadā bulgāri sacēlās un Prizrenā tika kronēts Bulgārijas cars Petars III, tomēr jau 1073. gadā bizantieši sacelšanos apspieda.
1198. gadā Krusta karu laikā serbu valdnieks Stefans Nemanja ieņēma pilsētu, tomēr 1191. gadā atdeva to atpakaļ bizantiešiem. 1204. gadā to ieņēma bulgāri, bet 1208. gadā - serbu valdnieks Stefans II Nemanja iekaroja pilsētu.
Prizrena kļuva par serbu bīskapijas centru. Serbijas ietekmīgā valdnieka Stefana Dušana laikā 14. gadsimtā Prizrena bija galma rezidence un faktiskā valsts galvaspilsēta.
Osmaņu impērijas valdīšanas laikā Prizrena bija Rumēlijas provinces Kosovas vilajeta sandžaka centrs. Pilsētā pieauga musulmaņu un albāņu iedzīvotāju skaits.
19. gadsimta otrajā pusē Prizrena kļuva par albāņu kultūras un politisko centru. 1878. gadā šeit nodibinājās Prizrenas līga - pirmā albāņu politiskā organizācija, kura centās apvienot albāņu apdzīvotās zemes.
Pirmā Balkānu kara laikā Prizrenu ieņēma serbu karaspēks un tā tika iekļauta Serbijas valstī.
1987. gada Tour de France
1987. gada Tour de France bija 74. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kas notika no 1987. gada 1. līdz 26. jūlijam. Dalībniekiem bija jāveic 4231 km 25 posmos un to viņi paveica ar vidējo ātrumu 36,645 km/h. Šajā gadā velobraucienā vienīgo reizi savā karjerā triumfēja īrs Stīvens Ročs.
Prizrena
Vēsture
Pirmā pasaules kara laikā to ieņēma Austroungārija, bet Otrā pasaules kara laikā - Itālija un iekļāva to Albānijā. Pēc kara, kad Prizrena tika iekļauta Dienvidslāvijā, pilsēta kļuva par albāņu nacionālisma centru.
Kosovas kara laikā (1996-1999) vispirms no pilsētas tika padzīti albāņu iedzīvotāji un tika nodedzināta Prizrenas līgas māja, pēc kara tā nonāca ANO administratīvā (t.s. UNMIK) un NATO militārā (t.s. KFOR) pārziņā. 2004. gada nemieru laikā pilsētā tika nodedzinātas gandrīz visas serbu pareizticīgo baznīcas (arī UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļautā Ljeviškas Dievmātes baznīca (Богородица Љевишка)).
Luijs de Brojī
Luijs de Brojī (fr; dzimis, miris ) bija franču fiziķis.
1913. gadā absolvējis Sorbonnu. 1923. gadā kļuva par pirmo, kas izvirza ideju, ka matērijas daļiņām ir viļņu īpašības (tā sauktais "de Brojī vilnis"). Par to 1929. gadā viņš saņēma Nobela prēmiju fizikā. 1933. gadā kļuva par Francijas Zinātņu akadēmijas locekli, 1942. gadā — sekretāru uz mūžu.
Eiropas medus bite
Eiropas medus bites jeb rietumu medus bites, jeb vienkārši medus bite (Apis mellifera) ir viena no medus bišu ģints (Apis) sugām.
Vārds latīņu valodā sastāv no vārda "apis", kas nozīmē bite, vārds "melli" nozīmē medus, un vārds "fera" nozīmē nest, tieši tulkojot latīņu vārdu iegūst "medu nesošā bite". Linnejs 1758. gadā, apzinoties, ka bites medu nenes, tās latīnisko vārdu izmainīja uz Apis mellifica (medu taisošā bite), bet tā kā ir pieņemts lietot vecāko nosaukumu, tad Linneja latīniskais nosaukums oficiāli netiek lietots, lai gan reizēm literatūrā ir sastopams.
Bišu saimes sastāvs
Bite nekad nedzīvo viena, tās dzīvo vienotā ģimenē - bišu saimē. Bišu saime sastāv no vairākiem tūkstošiem bišu (apmēram 20—60 tūkstoši), kas savstarpēji saistītas it kā vienots organisms. Šī īpatņu vienība bišu saimei ļauj savā ligzdā uzturēt optimālu temperatūru, savākt pietiekamus medus un ziedputekšņu krājumus, vairoties, atjaunoties un aizsargāties pret ienaidniekiem. Saime no saimes atšķiras ar dažādām individuālām īpašībām, kā, piemēram, spēju vākt nektāru vai putekšņus, ražot vasku, miermīlīgumu, spietošanas tieksmi.
Bišu saime sastāv no triju veidu īpatņiem — bišu mātes, darba bitēm un traniem. Katra veida īpatņi veic noteiktas funkcijas, kas nodrošina saimes saglabāšanos un dzīves turpināšanos. Saime normāli var dzīvot un attīstīties tikai pilnā sastāvā, ja tai ir māte un pietiekams daudzums darba bišu, un tranu.
Bišu vairošanās un attīstība
Bitēm ir raksturīgi divi vairošanās veidi — atsevišķu saimes īpatņu vairošanās un bišu saimju skaita vairošanās jeb spietošana. Bišu saimes īpatņi vairojas dzimumceļā. Īpatnība ir tā, ka var attīstīties ne tikai apaugļotas, bet arī neapaugļotas olšūnas. Šādu parādību sauc par partenoģenēzi. Partenoģenēzes rezultātā no neapaugļotām bišu olām attīstās trani. No apaugļotām olām attīstās darba bites un bišu mātes. Tranu attīstības periods ir garāks nekā darba bitēm, bet bišu mātes attīstība norisinās straujāk nekā darba bitēm.
Bites attīstība
Bišu māte diennaktī var izdēt vairāk nekā 2000 oliņu, to inkubācijas periods ilgst 3 diennaktis. Bišu ola ir ovāla, nedaudz izliekta, balta, 1,2—1,8 mm gara, tās diametrs ir 0,31—0,33 mm, masa 0,13—0,30 mg. No ārpuses ola ir pārklāta ar tīklveida apvalku. Dīgļa aizmetnis atrodas olas resnākajā galā. Ola ar tievo galu ir piestiprināta pie šūniņas pamata vidus. Pirmajā dienā pēc izdēšanas tā atrodas paralēli šūniņas sienām. Pakāpeniski tā sāk liekties uz leju. Tūlīt pēc izdēšanas olā notiek kodola intensīva dalīšanās un aizmetņa veidošanas. Trijās diennaktīs olā izveidojas cirmenis. Olas apvalks šai laikā ir kļuvis caurspīdīgs. Cirmeņa organisms izdala šķidrumu, kas izšķīdina olas apvalku, un 72—76 stundu laikā pēc olas izdēšanas cirmenis ir izšķīlies. Ja ola pēc izdēšanas kādu laiku nav atradusies optimālā temperatūrā, tās inkubācija var aizkavēties.
Tikko izšķīlies cirmenis ir līdz 1,8 mm garš, pēc dienas — 2,6 mm, pēc 2 dienām — 6 mm, bet trešās dienas beigās tas jau aizņem visu šūniņas dibenu. Cirmenim ir neliela galva un 13 ķermeņa posmi. Centrālo ķermeņa daļu aizņem barības kanāls. Tas sastāv no rīkles jeb priekšzarnas, kuņģa jeb viduszarnas un resnās jeb galazarnas. Cirmenim viduszarna nav savienota ar galazarnu. Šī savienošanās notiek tikai pirmskūniņas stadijā. Cirmenim ir sirds ar 12 nodalījumiem, 4 malpīgija vadi ar noslēgtiem galiem, 10 pāri stigmu elpošanai, ka arī stipri attīstīts taukķermenis, kas sastāda 50—60% no cirmeņa masas. Nervu sistēma un dzimumorgāni cirmenim ir iedīgļa stāvoklī. Pirmajās trijās dienās cirmeņi barojas ar peru pieniņu. Pēc tam darba bites cirmeņus baro ar medu un bišu maizes maisījumu. Cirmenis barību uzņem sešas dienas. Pa šo laiku tas ir pieaudzis, un aizņem visu šūniņas garumu. Šūniņu bites noslēdz ar porainu vaska vāku, to aizvākojot.
Sākas pirmskūniņas stadija. Cirmenis atbrīvojas no ekskrementiem un auž kokonu. Šajā periodā cirmeņa organismā norisinās sarežģīti procesi — tas pārvēršas pirmskūniņā, kūniņā un pieaugušā bitē. Darba bites cirmenis aizvākotā šūniņā attīstās 12 dienas.
Spietošana
Spietošana ir dabisks bišu saimju vairošanās veids: no saimes atdalās spiets — daļa darba bišu ar veco bišu māti. Gatavošanās spietošanai saimē sākas ilgi pirms spieta iznākšanas.
Apmēram mēneša laikā pēc ziemas pārziemojušās darba bites nomainās ar jaunām. Katra jaunā bite ir spējīga apkopt un paēdināt četras reizes vairāk cirmeņu nekā pagājušā gada bite. Tas nodrošina saimes straujāku augšanu. Ar laiku saimē sāk uzkrāties bites, kuras nav pietiekami nodarbinātas ar peru audzēšanu un šūnu vilkšanu. Ja šajā periodā dabā nav pietiekami daudz ziedu, tad nenodarbinātās bites var kļūt par vienu no galvenajiem spietošanas faktoru. Spietošanas noskaņojuma izveidošanos var veicināt arī šaura ligzda, slikta ligzdas ventilācija, veca māte. Saimes ar jaunām mātēm spieto retāk, nekā saimes ar vecām mātēm.
Spietošanas noskaņojuma raksturīga pazīme ir kāru malās ievilktas bišu māšu kanniņas ar iedētām olām. Gatavojoties spietot, saime izvelk 10 un vairāk māšu kanniņas. Tiek pārtraukta šūnu vilkšana, un saimē ir daudz tranu peru. Samazinās arī bišu lidošana pēc nektāra. Bišu māte vairs netiek bagātīgi ēdināta, samazinās tās vēdera apjoms un dējība. Māte kļūst vieglāka un spējīga lidot. Tā kā peru audzēšana strauji samazinās, nenodarbināto bišu daudzums krasi pieaug. Tās pulcējas pie skrejlaipiņas un siltā laikā ķekarveida kamolā karājas zem skrejlaipiņas vai zem stropa. Bezdarbības periodā bites saglabājas fizioloģiski jaunas un uzkrāj enerģiju, ko pēc spietošanas izmanto straujai jaunās ligzdas izveidošanai.
Spiets vispirms apmetas dravas tuvumā kādā kokā vai krūmā, pēc dažām stundām tas aizlido uz iepriekš izraudzīto jauno mājokli.
Pēcspiets
Pēc pirmā spieta iziešanas spietošanas noskaņojums var turpināties, ja saimē ir palicis daudz aizvākotu peru. Tādā gadījumā bites apsargā māšu kanniņas, lai pirmā izkūņojusies māte tās neizgrauztu. Ja spietošanas noskaņojums ir beidzies, bites māšu kanniņas neapsargā, jaunā māte tās atrod un nodzeļ kanniņas esošās mātes.
Pēcspiets parasti iznāk devītajā dienā pēc pirmā spieta (ja laika apstākļi nav aizkavējuši tā normālo izlidošanu). Ar pēcspietu aizlido jaunā, tikko dzimusī māte. Vienu, divas dienas pirms otrā spieta izlidošanas saimē var saklausīt māšu «dziedāšanu» — savdabīgu sasaukšanos starp mātēm, kuras iznākušas no kanniņām, un tām, kas vēl atrodas kanniņās. Pēcspieti var izlidot arī nelabvēlīgākos laika apstākļos, pat stiprā vējā. Nākamajā vai arī aiznākamajā dienā pēc otrā spieta var izlidot trešais spiets, pēc tam — vēl ceturtais. Ar katru nākamo pēcspietu bišu daudzums stropā samazinās. Pēcspietā var būt vairākas mātes, kas vienlaikus iznākušas no kanniņām.
Spietošanas noskaņojumam beidzoties, bites izgrauž māšu kanniņas un iznīcina tajās esošās kūniņas. Jaunā māte apsēklojas, un saime sāk normāli strādāt. Latvijas apstākļos spietošanas periods var sākties maija beigās un turpināties līdz jūlija beigām. Atsevišķos gados, kad bišu saimju attīstība pavasarī ir bijusi traucēta, saimēm spietošanas noskaņojums var rasties arī vēlāk, piemēram, jūlijā.
Bišu barība
Bites vāc augu nektāru un ziedputekšņus, ko pārstrādā medū un bišu maizē. Medus un bišu maize satur visas bitēm nepieciešamās barības vielas — olbaltumvielas, taukvielas, ogļhidrātus, vitamīnus, minerālvielas.
Ūdens
Bites savā ligzdā nes arī ūdeni. Ūdens bitēm ir vajadzīgs medus šķidrināšanai un cirmeņu barības sagatavošanai, kā arī gaisa mitruma un temperatūras režīma regulēšanai ligzdā. Ienesuma laikā, kad šūnās ir nektārs, bitēm nav nepieciešams ienest ūdeni ligzdā papildus. Pavasarī ūdens vajadzība ligzdā pieaug proporcionāli vaļējo peru daudzumam. Pavasarī diennaktī saime izlieto 100—200 g ūdens, karstā un sausā laikā — vairāk par 400 g ūdens.
Medus
Nektārs ir ogļhidrātu barība. Bišu ievāktā nektāra sastāvā ir 30—75% cukuru (saharoze, fruktoze un glikoze), nedaudz olbaltumvielu un minerālvielu, 20—70% ūdens. Ūdens un cukuru saturs nektārā svārstās atkarībā no meteoroloģiskajiem apstākļiem, kā arī no auga sugas.
Pārstrādājot nektāru medū, bites tam piejauc fermentus, kas nektāra cukurus pārvērš medū. Vēdinot ligzdu, iztvaiko arī liekais ūdens un nektārs pārvēršas medū. Medus satur 17—21% ūdens, ap 75% cukuru, organiskās skābes, slāpekļvielas, minerālvielas, vitamīnus, fermentus un citas vielas. Viena bišu saime dzīvības procesu uzturēšanai gada laikā patērē ap 90 kg medus, ziemas periodā tiek izlietoti 10–12 kg.
Bišu maize
Augu putekšņi ir bišu olbaltumvielu un vitamīnu barības avots. Ziedputekšņi ir nepieciešami gan pašu bišu barībai, gan arī cirmeņu ēdināšanai. Bites savāc putekšņus no ziediem, pārnes ligzdā, ievieto šūnās, noblīvē un, samitrinot ar nektāru un siekalām, konservē.
Sablīvētajos putekšņos norisinās pienskābā rūgšana, izveidojoties bišu maizei. Baktēriju darbības rezultātā radusies pienskābe aizsargā bišu maizi no bojāšanās. Saime gadā patērē 20—35 kg bišu maizes. Vasarā saimē ir vismaz 1,5 kg liels bišu maizes krājums. Vienā šūniņā ir līdz 0,2 g bišu maizes. Ja saimei trūkst bišu maizes, samazinās izaudzēto peru daudzums. Dažādu barības vielu daudzums putekšņos ir dažāds. Tas ir atkarīgs no auga sugas. Bišu maize tiek veidota no dažādu augu putekšņiem. Tajā vidēji ir 20—25% olbaltumvielu.
Putekšņi satur visas desmit organismam neaizvietojamās aminoskābes: arginīnu, histidīnu, lecitīnu, izoleicīnu, lizīnu, metio-nīnu, fenilalanīnu, treonīnu, triptofānu un valīnu. Putekšņu sastāvā ir minerālvielas: nātrijs 5,8—18,6%', magnijs 3,3—7,9%, alumīnijs 0,19—3,8%, silīcijs 1,4—14,5%', fosfors 22,7—39,9%, sērs 1,0—8,6%, hlors 0,44—2,9%, kālijs 24,1—44,5%, kalcijs 3,4—8,6%, mangāns-0,2—1,5%, dzelzs 0,1—3,7%', varš 0,06—9,7%. Putekšņos ir arī dažādi fermenti: invertāze, diastāze, katalāze, lipāze un citi.
Medus bites termoregulācija
Lai lidotu, medus bites ķermeņa temperatūrai ir jābūt 35 °C, šādai pašai temperatūrai ir jābūt bišu ligzdā, lai varētu attīstīties jaunās bites, un tā ir visoptimālākā temperatūra, lai radītu vasku.
Medus bites spēj regulēt temperatūru stropa iekšienē, lietojot lidošanas muskuļus. Pārāk lielu muskuļu vibrēšana biti sakarsē, karstums no bites izdalās caur tās galvu. Bite sevi dzesē, atvemjot pilienu karstā, iekšējā šķidruma, tādā veidā bites galvas temperatūra krītas par 10°C. Aukstā laikā bites sevi silda tricinot lidošanas muskuļus, bet karstā laikā tās ar spārniem stimulē gaisa apmaiņu stropā.
Ja gaisa temperatūra ir zem 7—10°C, bites kļūst mazkustīgas, kā arī virs 38°C bites kļūst mazāk aktīvas. Medus bites var izturēt uz īsu brīdi temperatūru līdz 50°C.
Ciara
Ciara Princese Harisa (en, dzimusi ) ir amerikāņu dziedātāja, aktrise un modele. Bērnībā Ciara ļoti bieži ceļoja, līdz nonāca Atlantā, kur viņa satika producentu Jazze Pha. Ar viņa palīdzību Ciara parakstīja līgumu ar LaFace ierakstu kompāniju. Šobrīd Ciara ir viena no Amerikas visveiksmīgākajām dziedātājām, kas jau pārdevusi vairāk nekā 7 miljonus albumu kopiju. Par Ciaras debijas singlu kļuva "Goodies", kurš sasniedza 1. vietu Amerikas, Lielbritānijas un Kanādas topos, bet albums ar tādu pašu nosaukumu tika pārdots vairāk nekā 5 miljonos kopiju. Albums "Goodies" iekļāva arī tādus hitus kā "1, 2 step" un "Oh". 2006. gadā Ciara izdeva savu otro studijas albumu Ciara: The Evolution, kas iekļāva hitu "Like a Boy" Ciaras trešais studijas albums Fantasy Ride tika izdots 2009. gadā.
Eiropas medus bite
Medus bites komunikācijas spējas
Zinātnieki ir atklājuši, ka medus bites savā starpā sazinās dejojot. Ar deju bite var nodot informāciju citām bitēm par barības ievākšanas vietām. Izšķir divu veida dejas: apaļo deju un svārsta deju. Apaļā deja nozīmē, ka barības avots atrodas ne tālāk par 50 m, bet apaļā deja nenorāda barības atrašanās virzienu. Svārsta deja, kas var būt gan horizontāla, gan vertikāla, pauž detalizētāku informāciju par meklējamo barības avotu, norādot gan attālumu, gan meklēšanas virzienu.
Bites savā starpā komunicē arī vibrējot, ko mēdz saukt par vibrācijas deju. Ar vibrācijas deju bites regulē visu iekšējos procesus ligzdā. Darba bite satver otras bites priekšējās kājas un izpilda vibrācijas deju.
2009. gada Kandavas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Kandavas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Kandavas novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 6 kandidātu saraksti, kas veidoti no 100 kandidātiem. Kandavas novadā vēlēšanas notika 7 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Latvijas Zemnieku savienība (30,45%), bet novada domē iekļuva arī pārējie 5 saraksti. Kandavas novada domes vēlēšanās piedalījās 3 846 vēlētāji jeb 50,59% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 3 833, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 3 762 vēlētāji.
Augu fizioloģija
Augu fizioloģija ir zinātnes apakšnozare, kas pēta augu organismu dzīvības procesu vispārējās likumsakarības un to izmaiņas atkarībā no vides apstākļiem, t.i., asimilācijas un disimilācijas procesus, kas nodrošina augu augšanu, attīstību un vairošanos - fotosintēzi, elpošanu, ūdens un minerālvielu uzņemšanu un to virzību, ziedēšanu un sēklražošanu, kā arī dažādu vielu biosintēzi un uzkrāšanos. Atkarībā no pētāmajiem procesiem augu fizioloģijai izšķir arī vairākus virzienus. Tradicionāli uzskata, ka tie ir: fotosintēze, elpošana, augu minerālā barošanās, augu augšanas un attīstības regulācija, augu šūnas fizioloģija, augu stresa fizioloģija, augu biotehnoloģija.
Lietuvas lielkņaziste
No 13. līdz 16. gadsimtam politiski un militāri dominēja Austrumeiropas reģionā, cīnoties par ietekmi ar Vācu ordeni, Zelta ordu un Maskaviju. No 1569. gada bija federatīvās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā, līdz 1791. gadam saglabājot atsevišķu valdību, likumus, armiju un valsts kasi.
Valsts rašanās un attīstība
Lietuvas valstiskuma veidošanās notika tās ziemeļaustrumu daļā, tagadējās Aukštaitijas teritorijā, leišu kunigaišiem saradojoties ar Polockas Rurikoviču dinastijai piederīgajiem Jersikas valdniekiem. 1203. gadā kunigaitis Daugerūts sabiedrojās ar savu znotu Jersikas ķēniņu Visvaldi cīņā pret Līvzemes bīskapu Albertu un nesekmīgi mēģināja ieņemt Rīgu. 1219. gadā Galīcijas-Volīnijas kņaziste noslēdza Galīcijas-Volīnijas hronikā pieminētu līgumu ar leišu kunigaišiem. Līgumu parakstīja 21 kunigaitis, starp 5 ietekmīgākajiem minēts arī Mindaugs. Lielais pārstāvju skaits norāda uz to, ka šajā laikā vēl nebija izvirzījies viens valdnieks. 1220.-1230. gados kunigaišu starpā notika cīņa par augstāko varu, kurā virsroku ņēma Mindaugs.
Mindaugs, 1236—1263
Hronikā par 1236. gada notikumiem Mindaugs pirmo reizi nosaukts par Lietuvas valdnieku. Pēc vairākiem karagājieniem, ap 1240. gadu, viņš bija sakāvis konkurējošos kunigaišus un pakļāvis to zemes, izveidojot pirmo Lietuvas valsti. Tā aptvēra tagadējo Austrumlietuvu un Ziemeļbaltkrieviju ar Mindauga rezidenci Navahrudakā. Viņa varu atzina daļa prūšu (skalvji, nadruvji), sēļi, daļēji arī jātvingi, taču viņam pretojās Vikinta vadītie žemaiši. Mindauga varu apdraudēja radinieku sazvērestības. Viņš regulāri karoja ar Mongoļu impērijas sagrautās Kijivas Krievzemes kņaziem, no kuriem Galīcijas-Volīnijas kņazi bija vieni no sīvākajiem pretiniekiem.
Naidīgu kaimiņvalstu un dumpīgu radinieku koalīcijas apdraudēts, 1251. gadā Mindaugs uzsāka kontaktus ar Livonijas ordeņa mestru Andreasu no Štīrijas, piekrītot kristīties un nodibināt mierīgas attiecības. Romas pāvests Inocents IV pasludināja, ka Lietuva atrodas Sv. Pētera (baznīcas, nevis Svētās Romas impērijas) aizgādnībā, un deleģēja Kulmas bīskapu 1253. gadā kronēt Mindaugu par Lietuvas karali. Mindaugs sāka dāvināt Livonijas un Vācu ordeņiem zemes, kas pat neatradās viņa pakļautībā — daļu Žemaitijas, jātvingu un sēļu zemes.
1254. gada 12. martā ar savu dēlu piekrišanu Mindaugs piešķīra Lietuvas bīskapam Kristiānam kā baznīcas devu pusi Raseiņu, Betigolas un Laukavas. 1254. gada 3. septembrī pāvests Inocents IV ziņoja Lietuvas bīskapam Kristiānam par atbrīvošanu no Rīgas sufragana zvēresta, jo "Lietavas baznīcas pakļaušana Rīgai nesaskan ar pāvesta gribu un karaļa Mindauga cieņu". 1255. gada oktobrī pateicībā par Vācu ordeņa starpniecību, kuras dēļ pāvests licis viņu kristīt un kronēt par visas Lietuvas pirmo karali, kā arī solītās aizsardzības dēļ, Mindaugs dāvināja šī ordeņa Livonijas mestram un brāļiem sēļu zemes, proti Medeni, Peloni, Nolišķus un Tauragni ar visiem piederumiem. 1250. gados Žemaitija atsacījās pakļauties gan Mindaugam, gan Vācu ordenim, un sākas ilgs karu periods, kura rezultātā Lietuvas dižkunigaitija zaudēja piekļuvi Baltijas jūrai.
Traidenis, 1269—1282
1269. gadā varu ieguva dižkunigaitis Traidenis (1269—1282) ar rezidenci Kernavē. Traidenis bija vienīgais no Lietuvas valdniekiem, kura politikā bija vērojams aktīvs atbalsts citiem baltiem viņu brīvības cīņās. Tam varēja būt divi iemesli — viņš cerēja pārējos baltus iekļaut Lietuvas valstī, un viņam bija nepieciešama buferjosla starp vācu un poļu krustnešiem. Viņš sniedza militāru palīdzību Skomanta vadītajiem jātvingiem, Herkusa Manta vadītajiem prūšiem un Nameja vadītajiem zemgaļiem. Taču lielākos panākumus Traidenis guva bijušajā Kijivas Krievzemē, strauji izplešot Lietuvas dižkunigaitijas robežas.
Pēc Traideņa nāves notikusī prūšu un zemgaļu zemju daļas zaudēšana varētu nozīmēt nākamo Lietuvas valdnieku militāro nespēju nosargāt visas valsts robežas.
Ģedimina dinastija
1295. gadā sāk valdīt dižkunigaitis Vītenis, jeb Vītis (1295—1316), kurš Livonijas pilsoņu karā atbalstīja Rīgu, noslēdzot savienību, kas pastāvēja līdz 1330. gadam. Tā deva Vītenim kontroli pār Daugavas ūdensceļu un samazināja militāros draudus no Livonijas puses. 1307. gadā Vītenis pakļāva Polockas kņazisti. Lietuvieši izbeidza reidus poļu zemēs un 1308. gadā normalizēja attiecības ar Vladislavu I.
Jaunā Ģedimina dinastija nostiprināja varu, ieviešot varas dalīšanas modeli. Dižkunigaiši varu kontrolēja kopā ar brāli vai kādu no dēliem, kas kļuva par troņmantinieku. Šis modelis ļāva sadalīt atbildības jomas strauji augošajā valstī.
Ģedimins un Aļģirds, 1316—1377
1316. gadā sāka valdīt dižkunigaitis Ģedimins (1316—1341). Viņu uzskata par Viļņas dibinātāju, un uz šejieni viņš pārcēla savu rezidenci. Ģedimins turpināja Lietuvas varas izplešanās politiku. Senkrievu kņazistēs un pilsētās par valdniekiem viņš iecēla savus radiniekus, apņemoties nemainīt tajās pastāvošo kārtību, bet nodrošināt mieru. Ģedimins centās centralizēt valdnieka varu, izveidojās stabils galms ar valsts kanceleju, aristokrātiska bruņniecības kārta. Armijā sāka izmantot ārzemju algotņus.
Politiskas un ekonomiskas problēmas Ģediminam radīja attiecības ar kristīgo Eiropu, jo Lietuva šajā laikā joprojām sekoja baltu reliģijai, kas deva iemeslu nepārtrauktiem krustnešu uzbrukumiem. 1323. gadā Ģedimins nosūtīja vēstuli pāvestam Jānim XXII, izsakot vēlmi kristīties. Ģedimins aicināja uz Lietuvu amatniekus un tirgotājus no Viduseiropas. Viņa vēstulēs rakstīts, ka misionāriem jāmāk lietuviešu, krievu un zemgaļu valodas. Spēcīgās iekšējās opozīcijas dēļ šīs idejas beidzās bez liela rezultāta. Arī Vācu ordenis nebija ieinteresēts, lai Lietuva izveidotu kontaktus ar pārējo Eiropu. Pēc 1324.-1328. gada pamiera atsākās postoša karadarbība.
No 1341. gada 4 gadus valdīja Ģedimina jaunākais dēls Jaunutis, kas izraisīja iekšējas ķildas un jukas. 1343. gadā Vācu ordenis ieguva Pomerāniju un Dāņu Igauniju. Vecākie brāļi Aļģirds un Ķēstutis gāza Jaunuti no troņa, sadalot varu savā starpā. 1345. — 1377. gadā Aļģirds valdīja no Viļņas, bet Ķēstutis no Traķiem. Viņš turpināja ekspansiju, iegūstot kontroli pār Smoļenskas kņazisti, Volīnijas kņazisti, Podoliju, Čerņigovas kņazisti un Kijivu. Straujā Lietuves varas izplešanās Kijivas Krievzemes teritorijās izraisīja pirmos konfliktus ar Maskavas lielkņazisti un Zelta Ordu, kas to uzskatīja par savas ietekmes zonu, no kuras tā saņēma regulāras nodevas.
1343. gadā Ordenis noslēdza mieru ar Poliju, un bija gatavs visus spēkus sūtīt Lietuvas iekarošanai. Aļģirda un Ķēstuša vadītā armija 1348. gada 2. februārī cieta smagu sakāvi Strevas kaujā. Nepārtrauktā karadarbība smagi izpostīja Žemaitiju, iedzīvotājiem bēgot uz mierīgākiem apgabaliem.
1358. gadā Aļģirds atsāka sarunas ar Svētās Romas impērijas imperatoru Kārli IV par iespējamo kristietības pieņemšanu. Tika apspriesta ideja par Livonijas ordeņa pārvietošanu uz austrumiem cīņai pret tatāriem, taču sarunas beidzās nesekmīgi. Sākās sarunas ar Konstantinopoles patriarhu par neatkarīgas Kijivas metropolijas dibināšanu, lai izvairītos no Maskavijas reliģiskās kontroles. Uzlabojās attiecības ar Polijas karalisti.
Krievzemes pakļaušana
Kopš 1241. gada lielākā Kijivas Krievzemes daļa atradās mongoļu impērijas pakļautībā, saglabājot zināmu autonomiju un maksājot mongoļiem nodevas. Kņazistēs turpinājās dažādu Rurika dinastijas pārstāvju varas cīņas.
Lietuvas augstmaņi jau kopš Mindauga laikiem stājās dinastiskās laulībās ar senkrievu kņazu ģimenēm un vajadzības gadījumā pieņēma pareizticību. Lietuvas straujā izplešanās Kijivas Krievzemes teritorijā parasti notika sarunu un Ģedimina dinastijas pārstāvju laulību rezultātā. Tādējādi tiek iegūta Turovas-Pinskas kņaziste, Vitebskas kņaziste (1320), Volīnijas kņaziste, Pleskava (1322), Smoļenska (1326). Ģedimina brālis Fjodors, atzīstot Zelta Ordas virsvaru, ap 1325. gadu kļūst par Kijivas kņazu.
Kad 1323. gadā izmirst Galīcijā-Volīnijā valdošais Rurika dinastijas atzars, 1325. gadā Ģedimins vienojas ar poļu karali Vladislavu I, ka par jauno kņazu kļūs Traideņa mazdēla, Mazovijas kņaza dēls Boļeslavs-Jerži II, kas precēts ar Ģedimina meitu. Podļašiju iekļauj Lietuvā, bet Vladislava dēls Kazimirs apprec Ģedimina meitu Aldonu. Boļeslavu-Jerži II noindē 1340. gadā. No 1349.-1366. gadam notiek poļu-leišu kari par Galīcijas-Volīnijas zemju sadalīšanu, kuru rezultātā Lietuva patur Volīniju.
1348.-1353. gada mēra epidēmija smagi plosa Zelta Ordu, ļaujot Aļģirdam turpināt Lietuvas varas izplešanu. 1350. gadā viņš apprec Tveras kņaza meitu Julianu (Jagaiļa un Švitrigaiļa māti), kuras māsa ir Maskavas kņaza Simeona Lepnā sieva. 1358. gada vēstulē imperatoram Kārlim IV Aļģirds raksta, ka vēlas ieņemt visu Krievzemi. 1355. gadā viņš ieņem Čerņigovas kņazisti. 1362. gadā Aļģirds sakauj mongoļu-tatāru armijas mēģinājumu atgūt Ģedimina iekarotās Ukrainas zemes un 1363. gadā ierodas Kijivā, kur par kņazu ieceļ savu dēlu Vladimiru. Kopā ar Tveras lielkņazu Aļģirds no 1368.-1372. gadam trīs reizes nesekmīgi cenšas iekarot Maskavu.
Jagailis un Vītauts, 1377—1430
1377. gadā tronī kāpa Aļģirda dēls Jagailis (1377—1401), kurš 1379. gadā noslēdza mieru ar Vācu ordeni un sāka slepenas pret Ķēstuti vērstas sarunas. Ordenis izmantoja valdošās dinastijas nesaskaņas, atbalstot gan Ķēstuti, gan Jagaili, gan Vītautu cīņā par varu.
Neapmierinātais Ķēstutis 1381. gadā sāka pilsoņu karu pret Jagaiļa piekritējiem, kuru viņš 1381. gadā sakāva, piespiežot atteikties no varas. Ķēstutis uzreiz uzbruka Prūsijai, kas turpmāk palīdzēja Jagailim. 1383. gadā situācija mainījās. Jagailis ieslodzīja Ķēstuti un viņa dēlu Vītautu Krēvas pilī, kur Ķēstuti nogalināja, bet Vītautam izdevās bēgt un rast patvērumu pie Vācu ordeņa. Jagaiļa jaunākais brālis Šķirgailis kļuva par Žemaitijas kunigaiti. Vītauts kopā ar Vācu ordeni uzbruka Jagailim un sakāva to, 1383. gadā ieņemot Traķus un aplencot Viļņu. Taču tad visi brālēni izlīga mieru, noslēdza savienību pret Vācu ordeni, un to sakāva.
Nepieciešamība nostabilizēt savu varu un atbrīvoties no Ordeņa draudiem bija viens no iemesliem, kāpēc Jagailis 1385. gadā piekrīt kristīties un kļūt par Polijas karali. 1385. gadā tika noslēgta Krēvas ūnija ar Poliju. Tā paredzēja, ka Jagailis pieņems kristietību un apprecēs Polijas troņmantnieci Jadvigu. Konkrētas iecerētās Krēvas ūnijas detaļas nav skaidras, taču noteikti bija paredzēta ciešāka savienība nekā personālūnija valdnieka personā. Lai arī Lietuva pieņēma kristietību, tā saglabāja savu neatkarību līdz pat 1569. gada Ļubļinas ūnijai.
Vītauta varas laikā Lietuvas dižkunigaitijas teritorija sasniedza savu maksimumu ar robežu pie Melnās jūras no Dņestras līdz Dņepras ietekām.Pakļautajām pilsētām tika pieķirtas dažādas privilēģijas, un tās nonāca tiešā Vītauta pārvaldē. Rutēņu valoda saglabāja oficiālās valodas statusu, bet aizvien plašāka kļuva arī poļu valodas lietošana.
Japānas heraldika
Japānas heraldika sāka veidoties XII gs., kad radās nepieciešamība sistematizēt un reglamentēt aristokrātijas un samuraju mantojamos ģerboņus (jap. mon - 紋, ģerbonis; vai kamon - 家紋, dzimtas ģerbonis). Mūsdienās tā ne tikai pēta ģerboņu vēsturi, to veidošanas un lietošanas noteikumus un terminoloģiju, kā arī kontrolē jaunu ģerboņu ieviešanu.
Lietuvas lielkņaziste
Jagailis un Vītauts, 1377—1430
1397. gadā Vītauts dodas uz Krimu, kur palīdz tronī kāpt savam sabiedrotajam, hanam Tohtamišam. Abu karagājiens pret Timuru Kutlugu beidzas ar smago 1399. gada sakāvi Vorkslas kaujā. 1402. gadā izdodas galīgi pakļaut Smoļensku, taču katoliskās Lietuvas plāniem pārņemt visas Kijivas Krievzemes zemes aktīvi sāk pretoties Zelta Ordas galvenā sabiedrotā – Maskavija. 1405. gadā Lietuva sāk karu ar Pleskavu, kuras iekarošanai bija jābūt pirmajam solim ceļā uz Novgorodas iekarošanu. Tas izraisīja 1406.-08. gada karu ar Maskaviju, kurā uzvarēja Lietuva. 1424. gadā Vītauta vara izpletās arī pār Krimu, kur viņš palīdzēja tronī kāpt savam sabiedrotajam Mahmetam. 1390. gadā Vītauta meita Sofija apprecēja Maskavas kņazu Vasīliju I, pēc kura nāves 1425. gadā Sofija kļuva par Maskavijas reģenti un ar savu mazgadīgo dēlu Vasīliju II pārcēlās pie tēva. Vītauta varu tagad atzina arī Novgorodas, Pleskavas, Tveras, Rjazaņas un Pronskas kņazistes.
Japānas heraldika
Atšķirībā no visai greznajiem ģerboņiem Eiropā, un „rūniskajām“ tamgām Centrālāzijā, japāņu moniem raksturīgs lakonisms, minimāla krāsu gamma. Vispopulārākie pamatsimbola motīvi ir augs, zieds, koks, putns vai dzīvnieks.
2011. gada Tohoku zemestrīce
2011. gada Tohoku zemestrīce bija postoša zemūdens zemestrīce Japānā, kura notika pulksten 14:46:23 pēc vietējā laika (05:46:23 pēc Griničas laika zonas). Tās epicentrs bija Klusajā okeānā, apmēram 130 kilometrus uz austrumiem no Ošikas pussalas Honsju salas Tohoku reģionā, 130 km no Sendai pilsētas un 370 km uz ziemeļaustrumiem no Japānas galvaspilsētas Tokijas.
Lietuvas lielkņaziste
Jagailis un Vītauts, 1377—1430
1413. gadā Jagailis un Vītauts noslēdza Horodlas vienošanos, kas paredzēja Lietuvas neatkarības saglabāšanu arī pēc Vītauta nāves, dodot tiesības Lietuvas augstmaņiem ievēlēt nākamo dižkunigaiti, nevis automātiski nodot varu Jagaiļa mantiniekiem. 47 lietuviešu augstmaņu ģimenes saņēma Polijas ģerboņus, tā iegūstot vienlīdzīgu statusu.
Dzīves beigās Vītauts veda sarunas ar Svētās Romas impērijas imperatoru Sigismunda par kronēšanos par Lietuvas karali, taču tam aktīvi pretojās Polijas aristokrātija. Vītauts nomira 80 gadu vecumā 1430. gadā. Vītauta nāve, un tai sekojošā cīņa par varu, atslābināja Lietuvas kontroli pār nesen iegūtajām teritorijām.
2011. gada Tohoku zemestrīce
Zemestrīce izraisīja postošus cunami Japānas piekrastē, to augstums sasniedza 10–14 m, bet visaugstākais reģistrētais Ofunato pilsētā pat 23,6 m. Cunami izplatījās pāri visam Klusajam okeānam, sasniedzot Ameriku.
Japānas heraldika
Vēsture
Pirmie moni parādījās kā galma aristokrātijas apģērbu rotājoši elementi jau Naras ēras laikā (710.-794.) (ar dzimtas ģerboņiem rotāts apģērbs tika dēvēts par moncuki). Saskaņā ar heraldikas noteikumiem, ģerbonis uz apģērba atrodas 5 vietās: uz muguras starp lāpstiņām, uz krūtīm (labajā un kreisajā pusē), un uz abām piedurknēm.
Pilnas ģerboņu funkcijas moni ieguva XII gs. karos, kad ar tiem iezīmēja karogus, vairogus, bruņas, sava kunga ģerboni nēsāja tā vasaļi un kalpi, paužot piederību konkrētajam samuraju klanam.
Lietuvas lielkņaziste
Vācu ordeņa sakāve
1392. gadā Vītauts sarāva attiecības ar Ordeni un atsākās abpusēji karagājieni. 1398. gadā tika noslēgts miers, ar kuru Ordenis apņēmās palīdzēt cīņā pret tatāriem, bet Vītauts atteicās no daļas Žemaitijas teritorijas. Krusta karš pret Zelta Ordu beidzās 1399. gadā ar neveiksmīgo kauju pie Vorsklas kurā bojā gāja 3/4 lietuviešu, poļu un ordeņa apvienotā karaspēka. Sakāve arī izbeidza Vītauta plānus kronēties par karali.
2011. gada Tohoku zemestrīce
Cunami, sasniedzot piekrastes ārpus Japānas, nenodarīja īpaši lielus postījumus, vienīgie divi nāves gadījumi fiksēti Kalifornijas štatā ASV un Jaungvinejas salā Indonēzijā.
Lietuvas lielkņaziste
Vācu ordeņa sakāve
1409. gadā žemaiši sāka lielu sacelšanos, kas pārauga Ordeņa-Lietuvas karā, kas 1410. gadā noveda pie izšķirošās Tannenbergas kaujas kurā apvienotais Poļu-lietuviešu (un sabiedroto) karaspēks sakāva Vācu ordeni. Pēc uzvaras Jagailis 1413. gadā izlēma kristīt Žemaitiju, kur saskārās ar vietējo neapmierinātību, kas tika asiņaini apspiesta un 1417. gadā visiem žemaišiem bija jāpieņem kristietība.
Japānas heraldika
Vēsture
Pirmās ilustrācijas literatūrā, kurās attēloti dzimtu ģerboņi, parādās Muromati sjogunāta laikā (1333.-1568.), un no XVI gs. kataloģizētiajiem ģerboņiem 250 saglabājušies līdz mūsu dienām.
Laikā no XIV līdz XVI gs. samuraju klanu skaits bija kvantitatīvi ievērojami palielinājies, lielākie klani sāka šķelties mazākos. Arī ģerboņi piedzīvoja visai krasas izmaiņas: to kļuva vairāk, saplūstot dzimtām veidojās daudz sarežģītāku formu apvienotie ģerboņi. Ja klani saradojās, sadalījās, atkal saradojās, orientēties jauntapušajos apvienotajos ģerboņos vairs nebija iespējams ne svešiem, ne pašiem. Atsevišķām lielajām samuraju dzimtām ģerbonī bija ietverti pat aptuveni 10 mazāku, asimilētu dzimtu ģerboņu elementi.
Tokugavu sjogunāta laikā (1603.-1868.) sāka katru gadu izdot visu ģerboņu katalogu (bukan), kurā tie tika klasificēti, sakārtoti, izveidoti ģerboņu radīšanas un lietošanas noteikumi. Liela daļa ģerboņu tika pārveidototi, lai būtu kompozicionāli simetriski, nedublētu viens otru. Par pamatu tika ņemts aplis, kurā ievietots pats ģerbonis.
2011. gada Tohoku zemestrīce
Atomelektrostaciju avārijas
Zemestrīces rezultātā darbību automātiski pārtrauca 11 reaktori četrās atomelektrostacijās. Nopietnākā avārija notika vienā no pasaules jaudīgākajām AES — Fukusima I, kas atrodas 250 km uz ziemeļiem no Tokijas, kur cunami radīja traucējumus elektropadevē reaktoru dzesēšanas sistēmām. Avārijas rezultātā ir notikusi cilvēka veselībai bīstama apjoma radiācijas noplūde apkārtējā vidē. Divdesmit kilometru rādiusā ap AES evakuēti ap 200 000 iedzīvotāju. Vairākkārtēji sprādzieni atomelektrostacijas reaktoros un to izraisītie ugunsgrēki ir radījuši draudus par vienas no lielākajām kodolkatastrofām pasaules vēsturē iespējamību. Atbildīgās institūcijas Japānā ilgstoši incidentu vērtēja ar 5. līmeni pēc Starptautiskās kodolnegadījumu skalas, tomēr citu valstu eksperti uzskatīja, ka avārija varētu būt vērtējama kā 6. vai pat 7. līmeņa katastrofa (līdz šim augstāk par 5. līmeni novērtēti tikai divi kodolnegadījumi, visaugstākais 7. līmenis piešķirts Čornobiļas AES avārijai). 11. aprīlī arī oficiāli Japānas avoti atzina, ka avārija Fukušimas AES ir vērtējama kā augstākā 7. līmeņa katastrofa.
Lietuvas lielkņaziste
Vācu ordeņa sakāve
Sadursmes ar Livonijas ordeni notika vēl 1414. un 1422. gadā, pēc Melnas līguma noslēgšanas Žemaitijas kunigaitija kļuva par Lietuvas dižkunigaitijas autonomu daļu. Pēdējā lielā kauja bija Pabaiskas kauja, kurā Livonijas ordeņa karaspēku smagi sakāva un tas atteicās no Sēlijas zemes dienviddaļas. 1454. gadā Lietuva atteicās iesaistīties Trīspadsmitgadu karā. 1473. gadā nosprauda Lietuvas jauno robežu ar Livoniju (tā pamatā sakrīt ar tagadējo Latvijas-Lietuvas robežu), vēlāk arī robežu ar Prūsiju.
Japānas heraldika
Vēsture
Laika gaitā tiesības uz savu ģerboni ieguva arī ar aristokrātiju nesaistītie ļaudis - kurtizānes, aktieri, tirgotāji u.c. - ģerboņu atveidi kļuva aizvien lakoniskāki, atgriežoties pie Heijana ēras (710.-794.) ģerboņu stila.