cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georgijs Pujacs
Karjera
Profesionālā spēlētāja karjeru G. Pujacs uzsāka 1996. gadā HK Rīgas "Pārdaugava" rindās. Nākamo sezonu viņš aizvadīja HK Rīgas rindās, bet 1999.—2000. gada sezonā spēlēja Ziemeļamerikā. Pēc vienas tur aizvadītas sezonas viņš atgriezās Latvijā, pievienojoties Rīgas "Vilki" vienībai, bet pēc sešām aizvadītām spēlēm hokejists pārcēlās uz citu Latvijas hokeja līgas klubu — HK Liepājas Metalurgs. Metalurga rindās G. Pujacs spēlēja līdz pat 2003.—2004. gada sezonas vidum, kad pievienojās Zviedrijas otras spēcīgākās līgas — Allsvenskan — klubam Örebro HK. 2004.—2005. gada sezonā G. Pujacs vēlreiz centās apliecināt sevi Ziemeļamerikā, sezonu aizvadot UHL klubā Elmīras "Jackals". 2005.—2006. gada sezonā viņš spēlēja HK Rīga 2000, bet 2006.—2007. gada sezonā — Krievijas Superlīgas klubā Mitišču "Khimik". 2007.—2008. gada sezonu G. Pujacs uzsāka Baltkrievijas Ekstralīgas klubā Minskas "Dinamo" un pēc 19 aizvadītām spēlēm pievienojās "Lada" vienībai.
Kristaps Bergs
Kristaps Bergs (1843-1907) bija latviešu būvuzņēmējs, namīpašnieks, izdevējs.
Dzīvesgājums
Dzimis kā Kristaps Kalniņš 1843. gada 12. martā Udzes (Bērzmuižas) pagasta "Lapačās" zemnieka ģimenē. Mācījās vietējā pagastskolā, pēc kuras beigšanas no 1856. gada bija māceklis Jelgavas un Rīgas tirgotavās. 1864. gadā uzsāka patstāvīgu uzņēmējdarbību. No 1876. gada sāka namu būvi Rīgā, uzbūvēja "Berga bazāru". Bija Rīgas domes loceklis un viens no Rīgas Latviešu biedrības pamatlicējiem un runasvīriem, teātra komisijas aktīvs darbinieks. Sacerēja viencēliena lugu “Šis un tas” (1873), piedalījās izrādēs. Finansiāli atbalstīja sabiedriski nozīmīgus pasākumus. No 1893. gada apgāda “B. Dīriķis&Co” līdzīpašnieks, laikrakstu “Baltijas Vēstnesis” (1880–1906), “Balss” (1880–1907), “Latvija” (1906–1907) akcionārs, izdeva “Berga bazāra kalendāru” (1893–1907), kura pielikumā publicēti daudzu latviešu literātu jaundarbi.
Miris 1907. gada 6. martā Rīgā, apbedīts Lielajos kapos Rīgā.
Georgijs Pujacs
Karjera
2011.—12. gada sezonā, īsi pirms transfēru loga aizvēršanas, Pujacs pievienojās Omskas "Avangard" vienībai, noslēdzot ar komandu līgumu uz nākamajām divām sezonām. 2011.—2012. gada sezonā viņš kluba sastāvā tika līdz Gagarina kausa finālam, kurā zaudēja bijušā Latvijas izlases trenera Oļega Znaroka vadītajam OHK Dinamo.
2013. gada vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Rīgas "Dinamo". Gadu vēlāk, par karjeras beigām paziņojot Sandim Ozoliņam, Pujacs kļuva par komandas jauno kapteini. Novembrī kapteiņa funkcijas pārņēma Marcels Hosa, taču līgums ar abiem hokejistiem tika lauzts. Pāris dienas vēlāk Pujacs noslēdza līgumu ar Ņižņekamskas "Ņeftehimik". "Ņeftekhimik" rindās spēlēja līdz 2015. gada 12. oktobrim, kad klubs līgumu ar hokejistu lauza. 2016. gada janvārī Pujacs noslēdza līgumu ar Slovākijas hokeja klubu Banskas Bistrica.
2021. gadā Pujacs Rīgas "Olimp" sastāvā ceturto reizi karjerā kļuva par Latvijas čempionu.
Latvijas izlase
Latvijas hokeja izlases rindās G. Pujacs spēlējis 1999. gada Eiropas čempionātā junioriem, 2000. gada Pasaules čempionātā junioriem, kā arī 2006. un 2010. gada Olimpiskajās spēlēs, sešos Pasaules čempionātos (2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011).
Euporija (pavadonis)
Euporija, arī Jupiters XXXIV ir Jupitera pavadonis. To atklāja Havaju universitātes zinātnieku komanda, kuru vadīja Skots Šepards (Scott S. Sheppard). Pēc atklāšanas tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums S/2001 J 10. Vārds Euporija pavadonim tika piešķirts 2003. gadā. Euporija ir tēls sengrieķu mitoloģijā, viena no horām.
Euporija ir neliels pavadonis. Tā diametrs ir tikai apmēram 2 km. Pavadonis ir piederīgs Anankes grupai.
Ūle Einars Bjērndalens
Ūle Einars Bjērndalens (no; dzimis Drammenā, Norvēģijā) ir bijušais norvēģu biatlonists, kas startējis arī augstākā līmeņa distanču slēpošanas sacensībās. Ū. E. Bjērndalens Pasaules kausa izcīņas posmos piedalījās 25 sezonas (1992—2018), ir piedalījies olimpiskajās spēlēs no 1994. gada Lillehammeres līdz 2014. gada Sočiem.
Ū. E. Bjērndalens ir visu laiku medaļām bagātākais biatlonists — viņš ir izcīnījis 8 olimpisko spēļu un 20 pasaules čempionāta zelta medaļas. 4 no savām olimpiskajām zelta medaļām viņš izcīnīja savās sekmīgākajās olimpiskajās spēlēs 2002. gadā Soltleiksitijā. Viņš ir medaļām bagātākais sportists ziemas olimpisko spēļu vēsturē (kopā 13 medaļas). Uzvarējis vairāk nekā 90 Pasaules kausa posmos un kļuvis par pirmo biatlonistu, kas uzvarējis Pasaules kausa posmā distanču slēpošanā. Pasaules kausa kopvērtējumā Ū. E. Bjerndālens ir uzvarējis sešas reizes.
Karjera
Bērnībā Ū. E. Bjērndalens nodarbojies ar dažādiem sporta veidiem, līdz vecākā brāļa Dāga iespaidā pievērsies biatlonam. Viņa vecākais brālis Dāgs Bjērndalens arī ir bijis profesionāls biatlonists, kas pārstāvējis Norvēģijas izlasi un izcīnījis medaļu olimpiskajās spēlēs.
1992. gadā izcīnīja pirmo medaļu Pasaules junioru čempionātā. Nākamajā gadā debitēja Pasaules kausa izcīņā un gadu vēlāk pirmo reizi iekļuva trijniekā.
Izcīnot zelta medaļu stafetē un sudraba medaļu 20 km distancē savās piektajās olimpiskajās spēlēs 2010. gadā Vankūverā, Ū. E. Bjērndalens kļuva par otro medaļām bagātāko sportistu ziemas olimpisko spēļu vēsturē. Uzvarot jau pirmajā distancē — sprintā — 2014. gada Olimpiskajās spēlēs Sočos viņš ar iegūtām 12 olimpisko spēļu medaļām ar savu tautieti distanču slēpotāju Bjērnu Dēli dalīja pirmo vietu pēc medaļu skaita ziemas olimpiskajās spēlēs. Pēc uzvaras jauktajā stafetē ar Norvēģijas komandu viņš apsteidza B. Dēli medaļu skaita ziņā.
Privātā dzīve
2006. gadā Ū. E. Bjērndalens apprecējās ar bijušo Itālijas biatlonisti Natalī Santēru-Bjērndalenu (savas profesionālās karjeras pēdējā sezonā viņa pārstāvēja Beļģiju). 2012. gadā tika paziņots par laulības šķiršanu. 2016. gadā apprecējies ar baltkrievu biatlonisti Darju Domračevu.
Berozovka
Berozovka (arī Berezovka, Berjozovka , ) ir apdzīvota vieta Ciblas novada Līdumnieku pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļrietumos Ludzas upes labajā krastā pie Līdumnieku—Plaudišu ceļa 6 km no pagasta centra Līdumniekiem, 12 km no novada centra Blontiem un 287 km no Rīgas. Ciemā neietilpst neviena (2012) adrešu vienība (māja).
Alanīns
Alanīns (Ala, 2-aminopropionskābe, CH3CHNH2COOH) ir α-aminoskābe. Alanīns ir balta kristāliska viela. Alanīns ir otra vienkāršākā aminoskābe, pēc glicīna. Tam ir divi optiskie izomēri. Alanīnam ir arī struktūrizomērs — β-alanīns (CH2(NH2)CH2COOH).
Atrašanās dabā
L-alanīns ir viena no 20 dzīvo organismu olbaltumvielās sastopamajām aminoskābēm. D-alanīns ir sastopams dažās baktērijās. Alanīns ir otrā izplatītākā aminoskābe olbaltumvielās, pēc leicīna. Alanīns aknās viegli pārvēršas par glikozi un atpakaļ (tā saucamais glikozes-alanīna cikls). Tādēļ alanīns pieder pie aizstājamām aminoskābēm, ko organisms sintezē pats. Ja organismam trūkst ogļhidrātu, tas veido tos no muskuļu olbaltumvielās esošā alanīna, lai nodrošinātu glikozes līmeni asinīs.
β-Alanīns kā bēta aminoskābe olbaltumvielu sastāvā neietilpst, taču tas ir aminoskābju vielmaiņas produkts. β-Alanīna struktūra ietilpst vairāku svarīgu bioloģiski aktīvu vielu (karnozīna, anserīna, kofermenta A, pantotēnskābes) sastāvā.
Teherānas konference
Teherānas konference notika laikā no 1943. gada 28. novembra līdz 1. decembrim Teherānā, Otrā pasaules kara Sabiedroto valstu okupētajā Irānā. Konferences dalībvalstis bija Padomju Savienība, Amerikas Savienotās Valstis un Apvienotā Karaliste, kuras pārstāvēja attiecīgo valstu vadītāji: Apvienotās Karalistes premjerministrs Vinstons Čērčils, ASV prezidents Franklins Rūzvelts un PSRS VK(b)P pirmais sekretārs Josifs Staļins. Šī bija pirmā no trim Otrā pasaules kara konferencēm, kurās tikās "lielais trijnieks", 1945. gada februārī notika Jaltas konference, bet 1945. gada jūlijā — Potsdamas konference.
Galvenais apspriežamais jautājums bija plānojamā karadarbība 1944. gadā un pēckara robežas Eiropā.
Baltijas valstu jautājums
Baltijas valstu okupācijas jautājumā Rūzvelts esot izteicies, ka ASV sabiedriskajai domai ir svarīgas referenduma un pašnoteikšanās tēmas. Viņš domājot, ka pasaule gribētu redzēt iedzīvotāju gribas izpausmi, varbūt ne uzreiz pēc padomju reokupācijas, un viņš pats esot pārliecināts, ka cilvēki nobalsošot par pievienošanos Padomju Savienībai. Tomēr Staļins atbildējis, ka nebija nekādas klaigāšanas par pasaules viedokli, kad cars nedeva Baltijas provincēm autonomiju.
No 1943. gada 1. decembra sarunu pieraksta redzams, ka ASV prezidents Franklins Rūzvelts ierosināja veikt plebiscītu, lai noskaidrotu Baltijas valstu tautu gribu par pievienošanos PSRS. Lai arī Staļins piekrita šādu vēlēšanu rīkošanai nenoteiktā nākotnē, tomēr Aukstā kara apstākļos līdz pat 1991. gada 3. marta aptaujai šāda veida referendums netika izdarīts.
Bruklinas "Nets"
Savas pastāvēšanas vēsturē "Nets" nav izcīnījis nevienu NBA čempiontitulu, taču klubs triumfēja 1974. un 1976. gada ABA čempionātā. Mājas spēles komanda aizvada Barclays Center arēnā.
Pirms 2012.—2013. gada sezonas klubs bija bāzēts Ņuarkā, Ņūdžersijas štatā, un tā nosaukums bija Ņūdžersijas "Nets".
Vēsture
Klubs dibināts 1967. gadā, sākotnēji tas nepiedalījās NBA čempionātā, bet gan spēlēja ABA (Amerikas Basketbola asociācija). Vienības pirmais nosaukums bija Ņūdžersijas "Americans". Otrajā pastāvēšanas sezonā nosaukums tika mainīts uz Ņujorkas "Nets". 1974. un 1976. gadā "Nets" ar leģendāro Džūljusu Īrvingu sastāvā kļuva par ABA čempioniem.
Pēc pēdējā ABA čempiontitula iegūšanas "Nets" pārcēlās uz NBA. Mainot līgas, īpašnieki nolēma mainīt arī komandas atrašanās vietu un pārcēlās no Ņujorkas atpakaļ uz Ņūdžersijas štatu. NBA čempiontitulu Ņūdžersijas "Nets" nav izcīnījusi, taču ir četrreiz bijusi Atlantijas divīzijas čempione (2002, 2003, 2004, 2006).
No 2018. gada līdz 2021. gadam komandu pārstāvēja Latvijas basketbolists Rodions Kurucs.
Bortnīki
Bortnīki var būt:
Bortniki
Bortniki vai Bortnīki ir bijusī apdzīvotā vieta (savrupvieta) Ciblas novada Līdumnieku pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļrietumos Ludzas upes labajā krastā 9,5 km no pagasta centra Līdumniekiem, 16 km no novada centra Blontiem un 291 km no Rīgas. Ciemā neietilpst neviena (2012) adrešu vienība (māja).
Viļņa
Viļņa (lt) ir Lietuvas galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Tā atrodas Neres un Viļņas upes sateces vietā, valsts dienvidaustrumu daļā, 32 km no Baltkrievijas robežas.
Pilsēta ir ar bagātīgu vēsturi, jo ilgus gadsimtus bijusi Lietuvas dižkunigaitijas galvaspilsēta. No 1579. gada Viļņā darbojas universitāte. Viļņu par savu kultūras centru vēsturiski uzskata lietuvieši, poļi, ebreji un baltkrievi.
Viļņa pazīstama ar savu plašo un labi saglabāto vecpilsētu, kas iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Viļņa bija viena no 2009. gada Eiropas kultūras galvaspilsētām.
Leģenda par pilsētas rašanos
Pusleģendārais Lietuvas valdnieks Šventaraģis (Šventaragis) bija iemīļojis vietu, kur Viļņas (Vilnia) upe ietek Nerē, un pēc savas nāves licis sevi šeit sadedzināt. Kopš tiem laikiem šī vieta saucas Šventaraga ieleja (Šventaragio slėnis).
Pēc gadiem Lietuvas dižkunigaitis Ģedimins medījis savas galvaspilsētas Traķu apkārtnē. Miegā pēc medībām viņš sapnī redzējis dzelzs vilku, kurš skaļi gaudojis kalna virsotnē. No rīta jautājis krīvam Lizdeiķim (Lizdeika), ko tas varētu nozīmēt, tas teicis, ka dzelzs vilks nozīmē, ka šeit izaugs varena pilsēta, kuras slava būs dzirdama kā vilka gaudošana tālu pasaulē. Ģedimins licis šeit dibināt savu jauno galvaspilsētu, bet Lizdeiķis ieguvis vārdu Radivils, nodibinot vienu no ietekmīgākajām Lietuvas augstmaņu dzimtām.
Vēsture
Arheoloģiskie izrakumi vēsta, ka Viļņas vecpilsētas kultūras slānis (koka ceļa paliekas) sasniedz X-XI gs., bet vissenākie mūrētas ēkas liecinājumi ir no XIII gs. Tie ir Mindauga laikos stāvējušas baznīcas pamati, kas tika atrasti XX gs. pašās beigās, pētot Valdnieku pils drupas Katedrāles laukumā.
Rakstos Viļņa pirmoreiz pieminēta 1323. gadā Ģedimina vēstulēs, kad Ģedimins šeit uzceļ koka pili. 1325. gadā Ģedimins to pieminējis par savu galvaspilsētu, kā arī aicinājis Hanzas pilsētu iedzīvotājus apmesties pilsētā. 1387. gadā Jagailis piešķīra Viļņai pilsētas tiesības.
1413.—1414. gada ziemā Žilbērs de Lanuā aprakstīja Viļņu (Wilne) kā Lietuvas galveno pilsētu, kur "ļoti augstā vietā uz kāda smilšaina kalna atrodas pils; tā nostiprināta akmeņiem, zemi un mūrnieka darbu, iekšā tā izbūvēta no koka, un minētās pils aizsargmūris nāk no kalna zemē divās nocietinātās daļās līdz pat apakšai, mūra iekšpusē ir iebūvētas daudzas mājas. Šai pilī un nocietinātajā vietā parasti uzturas hercogs Vītauts, Lietuvas valdnieks, tur viņš tur savu galmu un tur ir viņa mājoklis. Minētajai pilij tuvu garām tek upe, kas ņem savus ūdeņus un ved savu virzienu cauri pilsētai lejup; šī upe saucas Vilija (Wilne). Pilsēta nebūt nav nocietināta, bet gara un šaura stiepjas gar upi, tā ir ļoti slikti sabūvēta no koka mājām, dažas baznīcas ir no ķieģeļiem. Un minētā pils kalnā ir nostiprināta tikai ar koka nocietinājumiem (bolvercques), kas taisīti mūru veidā."
No 1503. līdz 1522. gadam pilsētā tika uzcelti aizsardzības mūri. Viļņa vislielāko uzplaukumu sasniedza Polijas-Lietuvas karaļa Sigismunda I laikā, kad 1544. gadā Viļņa kļuva par karaļa galma pilsētu. 1579. gadā Stefans Batorijs nodibināja Viļņas Universitāti. 1655. gadā krievi pilsētu ieņēma un nopostīja.
Pēc Trešās Polijas dalīšanas Viļņa nokļuva Krievijas sastāvā, un kļuva par Viļņas guberņas centru. 1812. gadā pilsētu ieņēma Napoleona karaspēks. Atkāpjoties Napoleona karaspēks atkal devās caur Viļņu; gan pašā Viļņā, gan tās apkārtnē no bada un aukstuma gāja bojā tūkstošiem franču kareivju.
Pēc 1831. gada Novembra sacelšanās Viļņas Universitāte tika slēgta. Pēc 1863. gada Janvāra sacelšanās sekoja smagas represijas, Krievijas gubernators Mihails Muravjovs tika iesaukts par "Viļņas kārēju".
Saistībā ar Viļņas Universitāti, Viļņai bija liela nozīme kā poļu kultūras centram — XIX gs. sākumā universitātē darbojās filomāti (Filomaci) — slepena poļu biedrība, kurā kopā ar citiem kultūras darbiniekiem darbojās Ādams Mickēvičs. XIX gs. vidū XIX gs. beigās un XX gs. sākumā Viļņa bija arī baltkrievu galvenais kultūras centrs, šeit tika izdotas pirmās grāmatas mūsdienu baltkrievu valodā, radās pirmās baltkrievu biedrības un avīzes. Viļņa bija arī liels ebreju kultūras centrs, saukts par Ziemeļu Jeruzalemi.
Polijas-Lietuvas teritoriālais strīds
Pirmā pasaules kara laikā Viļņa nonāk vācu okupācijā. Pēc Vācijas sakāves karā pilsēta vairākkārt mainīja "saimnieku". 1918. gada 16. februārī Viļņā tika proklamēta neatkarīgā Lietuvas valsts. 1918. gada 31. decembrī vācu karaspēks pameta pilsētu, tā palika poļu pašaizsardzības vienību kontrolē.
1919. gada 5. janvārī pilsētu ieņēma Sarkanā armija, no Daugavpils tika pārvietota komunistu valdība V.Mickēviča-Kapsuka vadībā un 27. februārī tika deklarēta Lietuvas-Baltkrievijas PSR (saīsināti — Litbel) nodibināšana ar galvaspilsētu Viļņu. Poļu-boļševiku kara laikā pilsētu 1919. gada 19. aprīlī ieņēma poļu karaspēks. 1920. gada 14. jūlijā boļševiki pilsētu atguva. Pa to laiku, kad ar boļševiku sakāvi beidzās kauja par Varšavu, Lietuva un Padomju Krievija 1920. gada 12. jūlijā bija noslēgusi miera līgumu, kurā Viļņa tika atdota lietuviešiem. 1920. gada 7. oktobrī Lietuva un Polija noslēdza Suvalku līgumu. Tomēr, saskaņojot rīcību ar J.Pilsudski, 1920. gada 9. oktobrī pilsētu ieņēma poļu karaspēks L.Želigovska vadībā ,formāli izdarot puču pret Polijas centrālo valdību.
Tika nodibināta Centrāllietuvas republika, kura 1922. gadā pēc t. s. Viļņas Seima lēmuma tika iekļauta Polijā, īstenojot J.Pilsudska centienus atjaunot 18.gs beigās bijušās Žečpospolitas laiku valsti. Lietuva līdz t. s. Polijas ultimātam 1938. gadā neatzina Viļņas iekļaušanu Polijā, arī tās konstitūcijā Viļņa bija minēta kā valsts galvaspilsēta, bet Kauņa (faktiskā valsts galvaspilsēta starp pasaules kariem) bija tikai "pagaidu" galvaspilsēta. Šis t. s. Viļņas jautājums ļoti bremzēja veiksmīgu reģiona valstu sadarbību, ko prasmīgi izmantoja PSRS.
Otrā pasaules kara sākumā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pilsētu 1939. gada 19. septembrī ieņēma padomju karaspēks, un pilsēta tika pievienota Baltkrievijas PSR. 1939. gada 10. oktobrī tika parakstīts Savstarpējās palīdzības pakts starp Lietuvu un PSRS ar kuru Viļņas apgabals tika atdots Lietuvai (savukārt Lietuvai bija jāatļauj PSRS izveidot karabāzes Lietuvas teritorijā). 1939. gada 27. oktobrī pilsētā ienāca Lietuvas karaspēks.
Lietuvas galvaspilsēta
1940. gada jūnijā Viļņu līdz ar visu Lietuvu okupēja PSRS un drīz iekļāva PSRS, Viļņa kļuva par Lietuvas PSR galvaspilsētu. Pilsēta atradās vācu okupācijā no 1941. gada 23. jūnija līdz 1944. gada 13. jūlijam. Tika izveidoti vairāki ebreju geto, kuri tika pakāpeniski iznīcināti.
1944. gada 7. jūlijā, tuvojoties padomju armijai, poļu Armia Krajowa sāka sacelšanos pret vācu karaspēku (Operācija Ostra Brama). Kad pilsētu ieņēma padomju karaspēks, sacelšanās dalībnieki tika internēti. Pēc Otrā pasaules kara tika pieņemts lēmums par poļu iedzīvotāju deportāciju (t. s. repatriāciju) uz Poliju.
1990. gada 11. martā Lietuvas PSR AP pieņēma neatkarības deklarāciju, bet 1991. gadā padomju karaspēks uzbruka Viļņas televīzijas tornim, nogalinot 14 cilvēkus un vairākus simtus ievainojot, kas bija sākums arī Barikāžu laikam Latvijā.
Cilvēki
Viļņā dzimuši:
Sports
Viļņā bāzēti vairāki basketbola klubi, no tiem nozīmīgākais ir Viļņas "Rytas", tās mājas arēna ir Lietuvos Rytas Arena (2500 skatītāju vietas), bet nozīmīgākās spēles tiek aizvadītas Siemens Arena, kurā ir vieta 11 000 skatītājiem.
Pilsētu pārstāv arī futbola klubi Viļņas "Žalgiris" un Viļņas "Vytis".
Ar dažādiem sarežģījumiem kopš 1987. gada Šeškines apkaimē tiek būvēts Lietuvas Nacionālais stadions, šobrīd tiek plānots par valsts un pašvaldības līdzekļiem realizēt 2019. gadā apstiprināto projektu.
Sadraudzības pilsētas
Viļņai ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Eizenšteins
Eizenšteins var būt:
Pjastova
Pjastova (pl) - pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē uz dienvidrietumiem no Varšavas. Rūpniecības pilsēta. Pēc iedzīvotāju blīvuma ir otra visblīvāk apdzīvotā pilsēta Polijā (aiz Sventohlovices).
Savienība republikai - Res Publika
Savienība republikai-Res Publika (Ühendus Vabariigi Eest - Res Publica, ÜVE-RP) bija konservatīva politiska partija Igaunijā.
Partijas pēdējais līderis bija bijušais Igaunijas finanšu ministrs (2003-2005) Tāvi Veskimegi (Taavi Veskimägi). Arī tā laika Igaunijas premjers Juhans Partss (Juhan Parts) ir Res Publika partijas biedrs.
2006. g. partija apvienojās ar Tēvzemes savienību, veidojot vienotu partiju Par Tēvzemi un Res Publica apvienība (Isamaa ja Res Publica Liit). Pašlaik (2007. g.) apvienība ir valdošajā koalīcijā.
Gelnica
Gelnica ir pilsēta Slovākijā, Košices apgabala Gelnicas apriņķa centrs Slovākijas Rūdu kalnu ziemeļos pie Hornādas pietekas Hnilecas upes.
Vēsture
Pilsētu 13. gadsimtā dibinājuši Karpatu vācieši no Bavārijas. Attīstījusies kā kalnraču pilsēta, bijusi svarīgs sudraba un vara, kā arī zelta, dzīvsudraba, svina un dzelzs ieguves centrs. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums bija Gelnicbāņa. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. 1923. gadā tika slēgta pēdējā šahta, kopš tā laika apvidus dažkārt starp kariem tika dēvēts par "Bada ieleju". No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.
Cilvēki
Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (95,92 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (72,00 %), nereliģiozi (15, 88 %), luterāņi (4,03 %), grieķu katoļi (3,28 %).
Tukidīds
Tukidīds (grc, Thoukydídēs; dzimis ap 460.g. p.m.ē., miris ap 399.g. p.m.ē.) bija dižciltīgas izcelsmes atēnietis, kurš kā flotes stratēgs piedalījās Peloponēsas karā un uzrakstīja šī kara vēsturi. Pēc Atēnu sakāves Amfipoles kaujā Tukidīds tika padzīts no Atēnām, un viņam bija iespēja "vērot notikumus no malas".
Tiek uzskatīts par vēstures kā zinātnes "tēvu", jo centās attēlot notikumus tā, kā tas bija patiesībā. Savos darbos iekļāva dokumentus. Viņš pratis kritiski izmantot avotus. Tukidīds salīdzināja dažādu avotu ziņas, izmantoja arī rakstītos avotus, dokumentus. Viņa "Peloponēsas kara vēsture" spēcīgi ietekmējusi daudzas turpmākās vēsturnieku paaudzes.
Tukidīds tiek dēvēts arī par reālpolitikas "tēvu", jo uzskatīja, ka valstu attiecībās lielākā nozīme ir valsts spēkam, nevis juridiskajai taisnībai.
Tāpat kā daudzi citi sengrieķu autori, Tukidīds bija gandrīz aizmirsts viduslaiku Rietumeiropā (bet ne Bizantijā). Pirmo Tukidīda tulkojumu latīniski 15. gadsimta vidū veica Lorenco Valla.
Svens Fišers
Svens Fišers (de; dzimis Šmalkaldenā, Vācijā) ir bijušais vācu biatlonists. Piedalījies četrās Olimpiskajās spēlēs (1994, 1998, 2002, 2006), tajās izcīnīja 4 zelta medaļas, no kurām 3 viņš izcīnīja stafetē. Viņš ir uzvarējis divreiz Pasaules kausa kopvērtējumā (1996.—1997., 1998.—1999.). 2007. gadā paziņoja par karjeras beigām.
Gaudeamus igitur
Gaudeamus Igitur (no latīņu gavilēsim, līksmosimies), agrīnajā nosaukumā "De Brevitate Vitae" (no latīņu Dzīves neizbēgamais īsums), ir daudzās valstīs izplatīta akadēmiska svinību dziesma latīņu valodā.
Vēsture
Senākās ziņas par studentu himnu Gaudeamus Igitur ir jau kopš 13. - 14. gadsimta. Boloņas, Heidelbergas un Parīzes universitātēs Gaudeamus bija izslavēta galda (t.s. alus dzeršanas) dziesma 1287. gadā. Vairākus gadsimtus dziesmas teksts tika nodots mutvārdos, tādēļ tam radās daudz variāciju. Pirmo reizi drukātā veidā Gaudeamus Igitur parādījās.
Slavenās studentu himnas melodiju Johanness Brāmss izmantojis savā Akadēmiskajā uvertīrā (Akademische Festouvertüre, 1880).
Saturs un izpildījums
Lai gan Gaudeamus Igitur visbiežāk tiek izpildīts formāla rakstura pasākumos, tās teksts, turpretī, vēsta par studentu dzīves priekiem un slavina studentiskās vērtības, tomēr ieturot ironiskas piebildes, ka visi reiz kādreiz mirsim, tādēļ "gavilēsim vēl aizvien, kamēr jauni mēs!". Gaudeamus Igitur tiek dziedāts latīniski, tomēr septītajā pantā ir vāciskas izcelsmes vārds antiburschius, kas nozīmē ienaidnieks jeb studentu ienaidnieks. Šis pants dziesmai pievienojies klāt vācisko studentu korporāciju tradīciju ietekmē, citās valstīs to parasti nedzied (izpilda četrus līdz sešus pantus). Tradicionālā, akadēmiskā Gaudeamus Igitur versija ir Kristiana Vilhelma Kindlēbena pierakstīta, un tai ir vairāk nekā desmit panti. Latvijā Gaudeamus Igitur dzied augstāko izglītības iestāžu un dažādu studentu organziāciju, svinīgajos pasākumos, un parasti izpilda pirmos četrus pantus.
Studentu un studenšu korporācijās dzied pirmos septiņus pantus, parasti svinīgu pasākumu sākumā vai tos oficiāli noslēdzot pusnaktī.
Ignalina
Ignalina ir pilsēta Lietuvā, Utenas apriņķī, Ignalinas rajona un Ignalinas pilsētas seņūnijas administratīvais centrs.
Kaut arī Ignalinas AES ir nosaukta šīs pilsētas vārdā, 2009. gada beigās slēgtā elektrostacija atrodas Visaginā, kas ir krietni uz ziemeļiem no Ignalinas. Pie pilsētas - Aukštaitijas Nacionālais parks.
Ignalina ir biatlonistes Diānas Rasimovičūtes (Diana Rasimovičiūtė, 1984) dzimtā pilsēta.
Vēsture
Ignalina pirmoreiz oficiāli minēta 1810. gadā, kad Ignats Tīzenhauzens nopirka Gineitišķu muižu un pievienoja to pie Ignalinas. Apdzīvotā vieta sāka augt straujāk 1862. gadā, kad, uzbūvējot Sanktpēterburgas - Varšavas dzelzceļu, uz austrumiem no Ignalinas muižas tika uzcelta koka dzelzceļa stacija. 1950. gadā Ignalinai tika piešķirts pilsētas statuss un tā kļuva par Ignalinas rajona centru.
Sadraudzības pilsētas
Līdzdarbojas projektā Eiroreģions "Ezeru novads" (liet. Ežerų kraštas; baltkr. Oziornyj kraj):
Marki
Marki (pl) ir pilsēta Mazovijas vojevodistē Polijā, uz dienvidaustrumiem no Varšavas. Viena no vistraujāk augošajām Varšavas piepilsētām. Pie pilsētas atrodas Horoves Bagno kūdras purva rezervāts (Rezerwat przyrody Horowe Bagno).
1911. gadā Markos mira lietuviešu komponists un gleznotājs Mikalojs Konstantīns Čurļonis.
Metadons
Metadons ir sintētisks opioīds, kas tiek medicīniski lietots kā pretsāpju līdzeklis un līdzeklis, ko izmanto terapijā, lai ārstētu opioīdu atkarību. Tas tika izgudrots Vācijā 1937. gadā. Lai gan metadons ir ķīmiski savādāks kā heroīns un morfīns, tas iedarbojas uz tie pašiem opioīdu receptoriem, radot ļoti līdzīgu iedarbību.
Lietu tiesības
Terminu lietu tiesības izmanto jurisprudencē, lai aprakstītu tādu tiesisko attiecību, kura dod personai tiesības rīkoties ar lietu. Lietu tiesības pieder pie civiltiesībām. Civiltiesības pārsvarā regulē personu savstarpējās mantiskās attiecības. Lietu tiesības Latvijas Republikā vispārēji regulē Civillikums (841. līdz 1400.pants). Jēdziens "lieta" civiltiesībās ir saprotams kā jebkuru mantisku vērtību apzīmējošs jēdziens. "Lietai" civiltiesību izpratnē obligāti nav jābūt ķermeniskai. Ar šo jēdzienu civiltiesībās var saprast ne tikai ķermeniskas lietas tradicionālajā izpratnē (piemēram, automašīnas, mēbeles, mobilos telefonus), bet arī bezķermeniskas lietas. Civillikuma izpratnē bezķermeniskas lietas ir dažādas personiskas saistību un lietu tiesības (piemēram, autortiesības). Atšķirībā no saistību tiesībām, lietu tiesības tiek raksturotas kā absolūtas. Tas nozīmē, ka ar lietu tiesību apveltītās personas tiesībām rīkoties ar lietu atbilstoši tai piešķirto tiesību apjomam tiek pretstatīts jebkuras citas personas pienākums respektēt šīs tiesības. Personai, kuras tiesības uz lietu traucē cita persona, ir tiesības celt t.s. "negatoro prasību" - prasīt pārtraukt savu tiesību aizskārumu. Mūsdienu jurisprudences izpratne par lietu tiesībām ir radusies no Senās Romas impērijas juristu darbiem un lielos vilcienos tā ir palikusi nemainīga līdz pat šodienai.
Īpašuma tiesības
Lietu tiesības ir vispārēju Civiltiesību daļa, un pazīstamākais šo tiesību veids ir īpašuma tiesības. Lietas var atrasties dažādu subjektu īpašumā. Īpašums var piederēt ne tikai fiziskām vai juridiskām personām, bet arī personālkomercsabiedrībām, valstij un pašvaldībām. Īpašniekam ir absolūtas varas tiesības pār lietu. Latvijas Republikā personas tiesības uz īpašumu ir nostiprinātas Satversmes 105.pantā. Īpašnieks drīkst lietu lietot valdīt un pat iznīcināt. Dažos gadījumos tomēr īpašnieka tiesības rīkoties ar lietu var tikt aprobežotas, piemēram, nodibinot servitūtu par labu citai personai vai nekustamajam īpašumam. Atsevišķos gadījumos personas īpašuma tiesības var tikt aprobežotas arī ar atsevišķu likumu, bet tikai gadījumos, kad īpašuma atsavināšana ir nepieciešama sabiedrības vajadzībām (piemēram, lai uzbūvētu ceļu, lidostu, bibliotēku utt.) Tāpat personai savas īpašuma tiesības ir jāizlieto sabiedrībai pieņemamā formā atbilstoši spēkā esošajiem likumiem.
Valdījums
Valdījums ir personas faktiskā vara pār lietu. Valdījumam ir divas pazīmes - lietas pilnīga atrašanās personas faktiskā varā un šīs personas griba rīkoties ar lietu līdzīgi īpašniekam. Lietu valdīt var ne tikai tās īpašnieks. Var pastāvēt arī situācija, kad vienai personai ir īpašuma tiesības uz lietu, bet pati lieta atrodas citas personas valdījumā. Valdījums var būt tiesīgs un prettiesīgs. Par prettiesīgu valdījumu uzskatāms tāds valdījums, kurš iegūts vardarbīgā ceļā (piemēram, zaglis, kurš nozog īpašniekam pulksteni, no lietas pilnīgas ņemšanas savā varā būs uzskatāms par lietas valdītāju, tomēr šāds valdījums tiks traktēts kā prettiesisks). Tiesīgs valdījums savukārt ir jebkurš tāds valdījums, kurš ir labāks nekā tāds, kurš iegūts pielietojot vardarbību. Gan tiesīgs, gan prettiesīgs valdījums tomēr bauda tiesisku aizsardzību attiecībā pret trešajām personām. Šāds šķietams tiesiskais absurds ir nepieciešams, lai novērstu situāciju, kad personas izmanto citus tiesību aizsardzības ceļus, nevis tos, kas ir likumā paredzēti - neviena persona patvaļīgi nevar atzīt otru par zagli vai laupītāju bez publiskās varas iejaukšanās un līdzdarbības. Jebkurš valdītājs var sniegt tiesā prasību par atņemta valdījuma atjaunošanu. Ja valdījums tiešām ticis atņemts, tad tiesa šādu prasību var noraidīt tikai gadījumā, ja konstatē, ka prasītājs pats lietas valdījumu prettiesiski ieguvis no atbildētāja. Civillikums pieļauj arī iespēju valdīt tiesību. Tiesības valdījums rodas, ja tiesība kaut vai tikai vienu reizi tiek izlietota.
Turējums jeb faktiskais valdījums
Persona, kurai ir faktiskā vara pār lietu, bet nav gribas rīkoties ar to kā ar savu, ir uzskatāma par lietas turētāju. Lietas turētājs ir, piemēram, zemes nomnieks, lietas glabātājs, dzīvokļa īrnieks. Šinī gadījumā jēdziens "griba rīkoties ar lietu kā ar savu" nozīmē nevis personas subjektīvo attieksmi, ka viņa "negrib" rīkoties ar lietu kā ar savu, bet gan lietas nodošanai pamatā esošo tiesisko darījumu, ar kuru šī persona kā īpašnieku atzīst citu personu.
Tiesības uz cita lietu
Tiesība uz cita (svešu) lietu ir tāda tiesība, kura pieder citai personai, nevis lietas īpašniekam. Tātad šajā gadījumā īpašuma tiesības uz lietu pieder vienai personai, bet citai personai pieder atsevišķa tiesība uz šo lietu. Civillikums nosaka, ka tiesības uz svešu lietu iedala ķīlas tiesībās, servitūtos, izpirkuma tiesībās un reālnastās.
Ķīla
Ķīlas tiesību regulē Civillikuma 1278.pants - "Ķīlas tiesība ir tāda tiesība uz svešu lietu, uz kuru pamatojoties šī lieta nodrošina kreditoram viņa prasījumu tādā kārtā, ka viņš no šā prasījuma var dabūt samaksu". Latvijas civiltiesības atzīst rokas ķīlu, lietošanas ķīlu, hipotekāro ķīlu un komercķīlu.
Hījesāres bāka
Hījesāres bāka (et) atrodas Igaunijā Hījumā salas ziemeļaustrumu krastā. Bāka agrāk darbojās vadlīnijā kopā ar Palukilas signāluguni, kā priekšējā vaduguns. Kopš 2001. gada Palukilas signāluguns nedarbojas.
Lietu tiesības
Servitūti
Servitūts savukārt ir īpašuma lietošanas tiesības aprobežojums par labu citai personai (personālservitūts) vai nekustamajam īpašumam (reālservitūts). Tipiskākais servitūta piemērs ir t.s. "ceļa servitūts" - ar līgumu, likumu, tiesas spriedumu vai testamentu nodibinātas tiesības izmantot ceļu uz svešam īpašniekam piederoša nekustamā īpašuma.
Izpirkuma tiesības
Izpirkuma tiesība ir tiesība iegūt cita atsavinātu nekustamo īpašumu, atstumjot ieguvēju, sakarā ar priekšrocību pret viņu un stājoties viņa tiesībās.
Hījesāres bāka
Raksturojums
Bākas augstums ir 17 m. Bāku veido četrstūrains betona tornis ar galeriju, bez laternas. Tornis ir baltā krāsā. Gaismas elements atrodas 19 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (2 s deg, 4 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 7 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
Lietu tiesības
Reālnastas
Reālnasta ir uz nekustamo īpašumu guļošs patstāvīgs pienākums atkārtoti dot noteiktus izpildījumus naudā, graudā vai klaušās.
.ye
.ye ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Jemenu. Domēns izveidots 1996. gadā. Domēna sponsors ir TeleYemen, bet domēnu reģistrēšanu nodrošina YNET. Domēni tiek reģistrēti tikai trešajā līmenī zem otrā līmeņa domēniem. Pastāv astoņi otrā līmeņa domēni, un tie ir šādi: .com.ye, .co.ye, .ltd.ye, .me.ye, .net.ye, .org.ye, .plc.ye un .gov.ye.
Zemgales vidusskola (Tukuma novads)
Zemgales vidusskola ir vispārējās vidējās izglītības mācību iestāde Tukuma novada Slampes pagastā. Atrodas Slampes ciemā netālu no Tukuma—Jelgavas šosejas. Skola sastāv no 24 „mājiņām” — mācību kabinetiem, kuri savienoti ar gaiteņiem un izkārtoti ap aktu zāli un citām telpām. Skolai ir sporta zāle.
Vēsture
Zemgales vidusskola dibināta 1980. gadā, pārņemot Slampes astoņgadīgās skolas tradīcijas. Skolas ēka celta pēc individuāla projekta (autori V. Savisko un I. Jēkabsons). Skolas būvniecību veica toreizējās padomju saimniecības „Zemgale” būvbrigāde. 1995./1996. mācību gadā Zemgales vidusskola sasniedza vislielāko skolēnu skaitu skolas pastāvēšanas vēsturē – 402 skolēnus.
Kad 2019. gadā Tukuma novada pašvaldība pieņēma lēmumu par Tukuma Vakara un neklātienes vidusskolas likvidāciju, tās izglītības programmu īstenošanu pārņēma Zemgales vidusskola.
2011. gada FIBT pasaules čempionāts
2011. gada FIBT pasaules čempionāts norisinājās no 2011. gada 14. līdz, Kēnigzē trasē Vācijā, piekto reizi. Iepriekš tas ir noticis 1979., 1986., 1990. (skeletons) un 2004. gadā.
Čempionāta rīkošanas tiesības 2007. gadā ieguva Kortīna d'Ampeco, kura balsojumā uzvarēja Vinterbergu ar 21 balsīm pret 13, tomēr 2009. gada februārī pilsētas vadība atteicās no čempionāta rīkošanas.
Pasaules kausa rezultāti
2010.—2011. gada Pasaules kausa kopvērtējumā bija šādi rezultāti:
Vīriešu divnieki
19. un 20. februāris
Vīriešu četrinieki
26. un 27. februāris
Sieviešu divnieki
18. un 19. februāris
Sievietes
25. un 26. februāris
Jauktā komanda
20. februāris
Ostrova Mazovecka
Ostrova Mazovecka (pl) - pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē. Apriņķa centrs. 1944. gada 21. jūlijā pēc 20. jūlija sazvērestības izgāšanās netālu no pilsētas pašnāvību izdarīja viens no sazvērnieku līderiem Hennings fon Treskovs (Henning von Tresckow).
Vilda 2 komēta
Vilda 2 komēta (oficiālais apzīmējums 81P/Wild) ir periodiskā komēta. Komēta nosaukta šveiciešu astronoma Paula Vilda vārdā. 1978. gadā viņš atklāja komētu, strādājot Cimmervaldes observatorijā.
Komētas izpēte
1999. gada 7. februārī izplatījumā tika nosūtīta starpplanētu zonde Stardust. Tās uzdevums bija pārlidot komētu, uzņemot komētas attēlus un ievākt putekļu paraugus no komētas astes. Putekļu paraugi pēc tam tika nogādāti atpakaļ uz Zemi, kur pašreiz tiek pētīti.
Stardust kopumā uzņēma 72 komētas kodola attēlus. Tos izpētot, bija redzamas vismaz 10 gāzes strūklas, kuras nāca no kodola dzīlēm.
Antonopole (Silmalas pagasts)
Antonopole ir ciems Rēzeknes novada Silmalas pagastā.
Fenols
Fenols (karbolskābe, hidroksibenzols, oksibenzols, C6H5OH) tīrā veidā ir bezkrāsaina kristāliska viela ar specifisku smaku (pēc fenola dažreiz ož guaša vai akvareļu krāsas, jo to pievieno kā konservantu). Oksidējoties ar gaisa skābekli, fenola kristāli kļūst sarkanīgi. Ar vārdu fenoli apzīmē arī citus organiskos savienojumus, kur hidroksilgrupa ir tieši saistīta ar benzola gredzenu. Fenols ir vienkāršākais fenolu grupas pārstāvis.
Antonopole (Silmalas pagasts)
Tieši Antonopoles vārdā tika nosaukta 1901. gadā jaunizveidotā stacija, kuras mūsdienu nosaukums ir Malta.
Fenols
Iegūšana
Fenolu var iegūt, oksidējot kumolu (izopropilbenzolu), oksidējot benzoskābi vai benzolu, vai arī, hidrolizējot hlorbenzolu. Fenols ir arī sastopams akmeņogļu darvā.
Vēsture
Fenolu ar piemaisījumiem no akmeņogļu darvas izdalīja Frīdlībs Ferdinands Runge 1834. gadā. Runge to nosauca par karbolskābi (Karbolsäure). Akmeņogļu darva bija galvenais fenola avots pirms naftas ķīmijas rūpniecības attīstības sākuma. Tīro fenolu 1841. gadā izdalīja franču ķīmiķis Ogists Lorāns. 1836. gadā Ogists Lorāns benzola apzīmēšanai ieviesa nosaukumu "fens" (no grieķu φαινω [faino], spīdēt), jo viņš to atklāja spīdošā gāzē. Nosaukums kļuva par sakni vārdiem fenols un fenils. 1843. gadā franču ķīmiķis Šarls Gerhards pārdēvēja fenu par fenolu. Fenola antiseptiskās īpašības atklāja un izmantoja ķirurgs Džozefs Listers (1827–1912) savās novatoriskajās antiseptiskajās operācijās. Viņš pirms brūču pārsiešanas sterilizēja operāciju telpu un ķirurģiskos instrumentus ar fenolu un pat piesūcināja saites ar šo vielu. Listers prasīja, lai brūces būtu rūpīgi attīrītas un pēc tam pārklātas ar auduma vai vates gabalu, kas piesūcināts ar fenolu. Fenola pastāvīga iedarbība izraisīja ādas kairinājumu, tāpēc fenola vietā galu galā sāka izmantot mazāk agresīvus dezinfekcijas līdzekļus.
Īpašības
Fenols daļēji šķīst ūdenī un ir vāja skābe, kas tomēr ir daudz stiprāka nekā skābju īpašības alifātiskajiem spirtiem. Tas, atšķirībā no alifātiskajiem spirtiem, spēj reaģēt ar nātrija hidroksīdu, veidojot nātrija fenolātu (NaC6H5O). Tas ir iespējams, jo pēc Brendsteda teorijas fenols ir skābe, kurai disociējot ūdens šķīdumā, no tās atšķeļas ūdeņraža joni, kas, savienojoties ar hidroksiljoniem, veido ūdeni.
Toksiskums
Fenola tvaikiem piemīt kairinoša iedarbība uz ādu un gļotādām. Tīrs fenols, nonākot uz ādas, izraisa ļoti sāpīgus un ilgi nedzīstošus apdegumus. Ļoti viegli iekļūst organismā, pat caur nebojātu ādu. Nonākot organismā, praktiski uzreiz sāk iedarboties uz galvas smadzeņu audiem. Pat nelielas fenola devas var izraisīt ļoti nopietnus veselības traucējumus. Akūti saindēšanās gadījumi bieži noved pie nāves.
Pirmā palīdzība: pēc iespējas ātri novilkt drēbes un mazgāt apdedzinātas vietas ar lielu ūdens daudzumu vismaz 15 minūtes. Kuņģi skalot ar ūdeni, lietot aktivēto ogli. Nelietot alkoholu un taukus. Obligāti meklēt mediķu palīdzību.
Izmantošana
Fenolu lieto par termoreaktīvo polimēru izejvielu (fenolformaldehīda plastmasām). Nitrējot fenolu, var iegūt 2,4,6-trinitrofenolu (pikrīnskābi). Fenolu (hidroksibenzolu) agrāk lietoja par antiseptiķi, taču mūsdienās šādiem mērķiem vairāk lieto aizvietotos fenolus, jo tie ir efektīvāki. Fenols ir arī vairāku bioloģiski aktīvo vielu sākotnējā izejviela (acetilsalicilskābe, herbicīdi).
Fenols ir dažu analgētiķu aktīvā sastāvdaļa.
Pikrīnskābe
Pikrīnskābe (2,4,6-trinitrofenols, TNP, C6H2(NO2)3OH) ir dzeltena, kristāliska indīga viela ar ļoti rūgtu garšu. No tā cēlies vielas nosaukums (el (pikros) — 'rūgts, ass').
Iegūšana
Pikrīnskābi var iegūt, nitrējot fenolu, benzolu vai acetilsalicilskābi ar sērskābes un slāpekļskābes maisījumu. Par izejvielu lietojot salicilskābi, tās karboksilgrupa atšķeļas, veidojot fenolu un oglekļa dioksīdu. Par izejvielu lietojot acetilsalicilskābi, vispirms atšķeļas etiķskābe un tālāk process notiek tāpat, kā ar salicilskābi.
Īpašības
Pikrīnskābe ir samērā spēcīga skābe, veido sāļus (pikrātus) ar metāliem un daudzām organiskām vielām. Kālija pikrāts ir viens no retajiem grūti šķīstošajiem kālija sāļiem. Amonija pikrāts ir relatīvi stabils (tam vajag diezgan spēcīgu detonatoru), bet tas tāpat var reaģēt ar metāliem, veidojot nestabilus metālu pikrātus.
Izmantošana
Pikrīnskābi var izmantot par sprāgstvielu. Pirms 1. pasaules kara to ļoti plaši lietoja artilērijas šāviņu pildījumam ar nosaukumiem melinīts, lidīts, šimoza. Pikrīnskābe reaģē ar metāliem, veidojot sāļus — pikrātus, tie ir vēl nestabilāki par pašu pikrīnskābi (tas dažkārt izraisīja ar pikrīnskābi lādētas munīcijas patvaļīgas eksplozijas). Pikrīnskābi agrāk lietoja arī par dzelteno krāsvielu. Analītiskajā ķīmijā pikrīnskābes sāļus lieto kālija un nātrija noteikšanai.
1 (nozīmju atdalīšana)
1 var būt:
3 (nozīmju atdalīšana)
3 var būt:
Āfrikas beznagu ūdrs
Āfrikas beznagu ūdrs (Aonyx capensis) ir sermuļu dzimtas (Mustelidae) daļēji ūdenī dzīvojošs plēsējs, kas ir vienīgā suga beznagu ūdru ģintī (Aonyx). Saskaņā ar jaunākajiem DNS pētījumiem kādreizējās beznagu ūdru sugas — Kāpas beznagu ūdrs un Kongo beznagu ūdrs — apvienotas un tiek izdalītas kā pasugas.
Āfrikas beznagu ūdrs ir attīstījies no aizvēsturiskās ūdru sugas Potamotherium valetoni, kas oligocēnā dzīvoja Eiropā, bet pirmās Āfrikas beznagu ūdra fosilijas ir atrastas no pleistocēna laika.
Izplatība
Āfrikas beznagu ūdrs dzīvo lēni plūstošu saldūdens tilpju krastos savannā un ieleju mežos. To var sastapt viscauri Āfrikas dienvidu un centrālajā daļā. Āfrikas beznagu ūdru joprojām medī, lai iegūtu mīksto un kvalitatīvo kažokādu un lai iznīcinātu konkurentu zvejniecībā. Dienvidāfrikā ir izveidotas speciālas ūdru aizsargājamās teritorijas, kurās tos nedrīkst medīt.
Izskats un īpašības
Āfrikas beznagu ūdrs tāpat kā citi ūdri ir slaids, garš un cilindrveidīgs. Tam ir īsas, spēcīgas kājas; priekšķepas ir īsākas par pakaļkājām. Tas ir otrs lielākais saldūdens ūdrs no visiem ūdriem (lielākais ir Brazīlijas dižūdrs). Tā ķermeņa garums ir 91,4 cm, astes garums apmēram 51 cm, svars 13,6—22,6 kg. Tēviņi ir lielāki par mātītēm. Āfrikas bezangu ūdram ir biezs, mīksts kažoks, kas uz pavēderes ir īpaši smalks un zīdains. Tā kažoka krāsa ir brūna ar baltu sejas daļu, pakakli un krūtīm. Ķepām ir 5 gari pirksti, no kuriem neviens nav īkšķis, peldplēves starp pirkstiem gandrīz nav. To priekšķepām nav nagu, bet pakaļkāju ķepām uz trešā un ceturtā pirksta ir nelieli nagu aizmetņi. Ķepu apakšas ir ļoti jūtīgas. Galvas forma ir saplacināta, ar īsu purnu. Ausis mazas un apaļas, novietotas zemu. Aste gara, muskuļota un konusveidīga. Zem astes tam ir smaržu sekrēta dziedzeris.Zobi lieli un plakani, piemēroti vēžveidīgo bruņu un gliemju vāku sakošanai. Ūdram ir ļoti jūtīgas ūsas, kas uztver visniecīgāko zemūdens vibrāciju. Atrodoties zem ūdens, tas noslēdz nāsis un ausu atveres.
Tā kā Āfrikas beznagu ūdrs dzīvo Āfrikā, tad dienas laikā temperatūra var būt ļoti augsta. Lai atvēsinātos, ūdri nolien alās vai citās ēnainās slēptuvēs, vai atrodas ūdenī. Lai ūdenī neatdzistu, to kažoki ir dubulti; garāka akotspalva, apmēram 10 mm gara, kas sargā biezo pavilnu (5 mm gara) un kas vienmēr paliek sausa. Ūdriem atšķirībā no citiem ūdens dzīvniekiem nav zemādas tauku.
Uzvedība
Āfrikas beznagu ūdrs izvēlas aizaugušus un mežonīgus upju krastus, kas to bagātīgi nodrošina ar slēptuvēm, ēnu un atpūtas vietām. Kāpas pussalā tas ir novērots arī jūras krastā, medījot kefales seklos piekrastes ūdeņos. Tas ir nakts dzīvnieks, un dienas laikā tas slēpjas kādā klusā, ēnainā vietā.
Āfrikas beznagu ūdrs, izņemot mātīti ar mazuļiem, ir vientuļnieks. Katram ūdram vai ģimenei ir sava teritorija, kuras savā starpā pārklājas. Tēviņa piekraste stiepjas apmēram 17 km, mātītei 14 km. Teritorija tiek iezīmēta ar īpašo smaržu sekrētu. Tas ir diezgan lēns un neveikls uz sauszemes, bet veikls akrobāts ūdenī. Lielāko aktivitātes laiku tie pavada ūdenī medījot. Peldot ātri, priekšķepas tiek piespiestas pie ķermeņa, bet pakaļkājs un aste ar propellerveida kustībām dzen ūdru cauri ūdenim. Pēc peldes tie noberžas gar zāli un zemi, pēc tam rūpīgi sakopj kažoku.
Tā kā Āfrikas beznagu ūdrs ūdenī ir ļoti veikls, bet uz sauszemes tas pamatā atrodas kādā alā vai migā, tam nav daudz ienaidnieku. Tā lielākais ienaidnieks ir pitons, kas noguļas ūdens malā, gaidot izdevību nomedīt kādu dzīvnieku. Otrs lielākais ūdra bieds ir krokodils, kā arī Āfrikas zivju ērglis. Ja ūdrs pamana kādu no tiem, tad brīdina pārējos ūdrus ar skaļu, griezīgu kliedzienu, kas reizēm samulsina uzbrucēju.
Barība
Pamatā Āfrikas beznagu ūdri medī krabjus, vēžveidīgos, moluskus, gliemjus un vardes, zivis parasti netiek medītas. Tie medī ienirstot, bet medījumu apēd uz sauszemes. Tā kā priekšķepām nav nagu, un pirksti ir savienoti ar peldplēvi tikai daļēji, tad tie ir kustīgi un veikli, labi piemēroti medījuma satveršanai ķepās, medījuma izrakšanai no dūņām, akmeņu un noslīkušu koka gabalu pacelšanai un apgriešanai apkārt. Jūtīgās ūsas tam palīdz uztvert visniecīgāko vibrāciju zem ūdens.
Sistemātika
Āfrikas beznagu ūdram ir 6 pasugas:
Dite Liepa
Dite Liepa (dzimusi Rīgā) ir latviešu valodniece, pedagoģe un bijusī basketboliste. Darbojas letonikas un sociolingvistikas nozarē.
Vidējo izglītību ieguvusi Rīgas 25. vidusskolā. 1989. gadā absolvējusi Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes Žurnālistikas nodaļu. 1998. gadā Liepa ieguva filoloģijas maģistra grādu baltu filoloģijā.
Basketbolā sākusi trenēties 14 gadu vecumā. Viņas pirmais treneris bija Georgs Vasiļjevs, pie kura trenējās Lokomotīves BJSS. No 1983. līdz 1985. gadam spēlējusi Rīgas TTT komandā. TTT sastāvā 1984. gadā izcīnījusi uzvaru PSRS čempionātā. Basketbolistes karjeru beigusi 21 gada vecumā.
1998. gadā uzsākusi darba gaitas Latvijas Universitātē, kur kļuva par lektori Filoloģijas fakultātes Žurnālistikas katedrā. No 2000. līdz 2005. gadam bijusi lektore Latvijas Universitātes Sociālo zinātņu fakultātē. 2005. gadā sāka strādāt Latviešu valodas aģentūrā par Konsultāciju daļas konsultanti un bija aģentūras galvenā lingviste.
2010. gadā aizstāvējusi doktora disertāciju "Latvijas preses valoda valstiskās neatkarības atjaunošanas procesā: sociolingvistiskais aspekts".
Pašlaik ir pasniedzēja Rīgas Stradiņa universitātē un darbojas arī LU Latviešu valodas institūtā.
Piedalījusies raidījumos "LR1. Pa lielam, uz doto brīdi – rusicismi, anglicismi, no kuriem nevaram atbrīvoties", "Pieturzīmes. Iekļaujošā un vieglā valoda Latvijā: Saruna ar Diti Liepu un Guntu Anču", "LR1. Latviešu valodas stunda: eksāmenu laiks un daži atgādinājumi", "LR1. Latviešu valodas stunda kopā ar Diti Liepu un Andreju Veisbergu", "ReTV/RadioSkonto. Izšķirtspēja" u. c. Sniegusi intervijas izdevumiem "Latvijas Avīze", "Jurista Vārds" u. c. Veidojusi daudzus metodiskos materiālus aktuālos valodas lietojuma jautājumos, piemēram, "Kļūda, kļūda! Vai tiešām kļūda?".
Turcijas karogs
Turcijas Republikas karogs ir sarkans ar baltu pusmēnesi un zvaigzni. Turku valodā karogu sauc par „Mēness Zvaigzne” (turku: Ay Yıldız) vai „Tas Karogs” (turku: Al Sancak). Karogam ir sarežģīta un sena izcelsme un tas ir gandrīz identisks pēdējam Osmaņu impērijas karogam, kuru 1844. gadā ieviesa Tanzimata reformu gaitā. Tagadējā karoga proporcijas un izmēru nosaka 1936. gada Turcijas Karoga likums.
Karogā esošā krāsa atbilst „Pantone” krāsu skalā Nr. 186, jeb RGB modelī — R:227, G:10, B:23.
Vēsture
Neskatoties uz to, ka mūsdienās pusmēness un zvaigzne tiek uzskatīti par islāma simbolu, to senie turki lietoja Anatolijā pirms pievēršanās islāmam. Pusmēness simbola saknes meklējamas tamgās (turku: Damga), kas agrākos laikos bija tjurku nomadu klanu lopu zīme, jeb īpašuma zīme.
Tagadējā Turcijas karoga izskats ir 1844. gadā ieviestā osmaņu karoga atveidojums. Osmaņi kopš 1383. gada lietojuši trijstūra formas karogus, bet laika gaitā tie tika pārveidoti taisnstūra formā.
Osmaņu impērijā tika lietoti vairāki dažādu formu un krāsu karogi un katram bija atšķirīga nozīme, piemēram, tāds pats kā valsts karogs, tikai zaļā krāsā, apzīmēja kalifātu. Impērijas pastāvēšanas pēdējos gados ļoti bieži tika lietoti divi karogi — sarkanais, kas apzīmēja sekulāro valsti (laicīgo varu) un zaļais, kas apzīmēja reliģiju un reliģiskās institūcijas. 1844. gadā astoņstaru zvaigznes vietā sāka lietot piecstaru zvaigzni, kas arī redzama tagadējā Turcijas karogā.
Karoga izcelsme
Mēness un zvaigzne kā simboli pazīstami jau kopš Šumeras un senās Ēģiptes laikiem.
Pastāv arī iespēja, ka karogam par paraugu ņemti Bizantijas simboli. Pastāv uzskats, ka pusmēness un zvaigzne astoņus gadsimtus tika lietoti kā Bizantijas galvaspilsētas (tag. Stambula) simboli, bet pēc Konstantinopoles iekarošanas, sultāns Mehmeds II Iekarotājs, pieņemot Romas imperatora titulu, saskaņā ar tradīciju, pieņēmis arī šo simbolu kā Osmaņu impērijas simbolu (Bizantijā pusmēness esot simbolizējis grieķu dievieti Artemīdu, bet zvaigzne — Jaunavu Mariju). Zvaigzne un pusmēness bija arī seno ēģiptiešu dievietes Izīdas simboli, kā arī lietoti Babilonā un Mezopotāmijā. Tomēr pirmā valsts, kas pusmēnesi lietojusi kā valsts simbolu, bija Bizantija un 330. gadā imperators Konstantīns I pusmēnesim pievienoja Jaunavas Marijas zvaigzni un šie simboli redzami vairākās grieķu pareizticīgo ikonās.