cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Imanuels Kants
Kants latviski
1781. gadā Rīgā J. F.Hartknoha izdevniecība publicēja I.Kanta darbu "Tīrā prāta kritika" (vācu valodā). 1931. gadā filosofa un filologa Ata Rolava tulkojumā tas beidzot tika izdots arī latviešu valodā. Pēc 80 gadiem, 2011. gadā, "Tīrā prāta kritika" piedzīvoja jaunu tulkojumu latviešu valodā, tādējādi noslēdzot vērienīgu projektu — I.Kanta trīs fundamentālāko sacerējumu izdošanu latviešu valodā (pirmais — "Spriestspējas kritika" 2000. gadā, otrais — "Praktiskā prāta kritika. Prolegomeni" 2003. gadā). To veicis LU profesors Rihards Kūlis, kurš strādājis pie "Tīrā prāta kritikas" tulkojuma gandrīz 15 gadus, konsultējoties arī ar vācu speciālistiem Kanta centrā Maincas Universitātē. Izstrādājot tulkojuma koncepciju, Kūlis respektējis pasaules literatūrā pastāvošos I. Kanta darbu izdevumus un tulkojumus citās valodās (angļu, krievu), tostarp arī Rolava veikumu. Rezultātā tapis jauns, moderns tulkojums, bagātināts ar plašu zinātnisko aparātu (rādītājiem, piezīmēm, latīņu un sengrieķu vārdu un izteicienu vārdnīcu). Izrādot cieņu Kanta pirmajam tulkotājam Rolavam, jaunajā tulkojumā sintakse ir gandrīz identiska, izņemot dažviet, kur Kūlis to ir izmainījis, aizstājot novecojušas izteiksmes formas. Arī vārdu izvēle bieži sakrīt, kaut tekstā ir ievērojamas korekcijas, piemēram, "maņa" aizstāta ar "sajūtu", "noģiest" ar "priekšstatīt", "uzskate" ar "vērojumu", "atziņa" ar "izziņu", tādējādi modernizējot tekstu un izstrādājot terminoloģiju. Taču vietām Kūlis valodu modernizējis, bet citviet atstājis dažādus arhaismus, vai lietojis tieši tos pašus vārdus ko Rolavs, kaut arī pastāv visai plašas sinonīmu variācijas. Piemēram, abos tulkojumos sakrīt "prāta nodarbe" (kaut gan, šķiet, labāk derētu "darbība", ar ko R. K. varētu aizstāt kvadrātiekavās ielikto "procesu"), saglabājies Rolava plaši lietotais iespraudums "mēdz sacīt", tāpat sakrīt "jāuzlūko", tulkojot divas psihol. izziņas spējas sakrīt ne tikai "iztēle" (tas ir saprotami), bet arī "atjautība" utt. Pateicoties šīm un vēl citām sakritībām, bija daži cilvēki, kam tas viss likās aizdomīgi un kas apvainoja prof. Kūli plaģiātismā, aizsākot t. s. plaģiātisma skandālu.
Rihards Vāgners
Vilhelms Rihards Vāgners (de; dzimis Leipcigā, miris  Venēcijā) bija vācu komponists, mūzikas teorētiķis un esejists, galvenokārt pazīstams ar savām operām. Operas reformators, nozīmīgi ietekmējis Eiropas, īpaši vāciešu, muzikālo kultūru.
Biogrāfija
Vāgners ir dzimis ierēdņa Karla Frīdriha Vāgnera ģimenē, kurš mira no drudža franču okupācijas laikā. Sava patēva, aktiera Ludviga Geijera, ietekmē, Vāgners, mācoties Leipcigas Svētā Toma skolā, no 1828. gada sāka apgūt mūzikas mācību pie Svēta Toma baznīcas kantora Teodora Veinliga, bet 1831. gadā sāka apgūt mūziku Leipcigas Universitātē. No 1833. līdz 1842. gadam Vāgners ceļoja pa Eiropu darbojoties dažādās vietās. Vircburgā viņš strādāja par teātra kormeistaru, Magdeburgā, Kēnigsbergā un Rīgā viņš bija muzikālo teātru diriģents, vēlāk kā diriģents viņš darbojās arī Londonā un Parīzē, kur viņš sarakstīja uvertīru "Fausts" un operu "Klīstošais holandietis". Kēnigsbergā apprecējās ar aktrisi Minnu Plāneri un kopā ar viņu devās uz Rīgu. Triumfālā operas "Rienci" pirmizrāde Drēzdenē 1842. gadā padarīja komponistu plaši pazīstamu. Pēc gada viņš kļuva par galma kapelmeistaru Saksijas Karalistē. 1849. gadā Vāgners piedalījās Drēzdenes maija sacelšanās akcijā un pēc sakāves bēga uz Cīrihi, kur sarakstīja libretu tetraloģijai "Nībelunga gredzens", mūziku tās pirmajām divām daļām un operu "Tristans un Izolde". 1858. gadā Vāgners ar īslaicīgām vizītēm pabija Venēcijā, Lucernā, Vīnē, Parīzē un Berlīnē.
1864. gadā ieguvis Bavārijas karaļa Ludviga II labvēlību, kurš apmaksāja viņa parādus un atbalstīja komponistu arī turpmāk, Vāgners pārcēlās uz Minheni, kur sarakstīja komisko operu "Nirnbergas meistardziedoņi" un divas noslēdzošās daļas "Nībelunga gredzenam": "Zīgfrīds" un "Dievu mijkrēslis". 1872. gadā Baireitā notika Festivāla nama pamatakmens ielikšana, kas durvis atvēra 1876. gadā. Šeit arī notika tetraloģijas "Nībelunga gredzens" pirmizrāde. 1882. gada Baireitā tika uzvesta opera mistērija "Parsifāls". Tajā pašā gadā pasliktinoties Vāgnera veselībai, viņš devās uz Venēciju, kur viņš 1883. gadā mira no sirdslēkmes.
Dzīve un darbība Rīgā
Vāgners Rīgā strādāja no 1837. gada augusta līdz 1839. gada jūlijam par Pilsētas teātra galveno diriģentu. Te viņš iestudēja Bellīni operu Norma, to papildinot ar āriju basam un korim, kas nav saglabājusies vēlākajos operas uzvedumos. Aizsāka darbu pie operas "Rienci", bet bija neapmierināts ar vietējo publiku un sakarā ar iepriekšējo gadu parādiem tika iesaistīts tiesas procesos. Lai uzlabotu finansiālo stāvokli, komponists ik pa laikam rīkoja simfoniskus koncertus Melngalvju namā, bet ienākumi tikai reizēm attaisnoja cerības, un nepacietīgo kreditoru vajāšanas Rīgā turpinājās.
Kad 1838. gadā no Pēterburgas pieņemtais tenors Hofmanis pārņēma teātra vadību, viņš, zinot par Vāgnera parādiem, uzteica darbu, kas arī pārtrauca viņa gaitas Rīgā. Vāgneram kopumā bija pārāk noraidoša attieksme pret iespējām provincē nodoties nopietnai komponēšanai. Vēl pirms Vāgneram radās konflikti ar fon Holteju un Dornu sakarā ar kredītu atmaksu, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Rīgā nepastāv iespēja uzvest tik lielu operu kā "Rienci".
Neraugoties uz Vāgnera vispārējo nepatiku pret Rīgas mūzikas dzīvi, piemēram, grāmatā "Mana dzīve" komponists par to izsakās pozitīvi. Tas izpaudās arī Baireitas teātra arhitektoniskajā veidojumā, kur redzamas konsekventas līdzības ar Rīgas (Pilsētas) teātra uzbūvi. Tomēr īpaši Rīga veicināja mitoloģisko tēlu izmantojumu Vāgnera operās, arī citos darbos, kā "Krusts pie Baltijas jūras", kur parādās tādi dievību tēli kā Pīkols, Pērkons un Potrimps. Šajā laikā vācu avīzes aktīvi interesējas par vēstures pētīšanas sēdēm un Kurzemes literatūras un mākslas biedrības sanāksmēm, kas noteikti varēja iespaidot komponista interesi par vēsturi.
Pirmsākumi
No sava īstā tēva, iespējams, Vāgners mantojis arī mīlestību uz teātri. Vāgnera tēvs bija viens no pirmajiem, kas apmeklējis Šillera "Orleānas jaunavas" izrādi. Tāpat mazajam Rihardam interesi par teātri varēja radīt tēvocis Ādolfs Vāgners, kurš rakstījis esejas par teātri, arī viņa māsas bijušas saistītas ar teātri, īpaši Luīze, Klāra ieprecējusies ar enciklopēdiju izdošanu saistītajā Brokhausu ģimenē, pats nozīmīgākais, ka Vāgners ieguva krusttēvu, profesionālu aktieri, Ludvigu Geieru, kas vēlāk kļuva par Vāgnera patēvu.
Vāgnera māte, neskatoties uz lielo ģimeni un trūcīgumu, bija simpātiska. Viņai uzmanību pievērsa tādas mākslas pasaules personības, kā piemēram, operas reformators Karls Marija Vēbers, kurš bija viens no tiem, kas spēcīgi ietekmējis Vāgnera muzikālos uzskatus. Ar māti Vāgneram bija tuvas attiecības, mākslinieks cienīja viņu līdz pat mūža izskaņai, iespējams, ka tas ietekmējis Zīgfrīda mātes tēla izveidi darbā "Zīgfrīds". Geiers, kurš apprecēja Vāgnera māti, atraitni ar septiņiem bērniem, nebija vienīgi aktieris. Viņam bija daudz talantu, kā piemēram, komēdiju rakstīšana, kā arī dziedāšana (uzstājies operas iestudējumā "Jāzeps Ēģiptē"). 15 gadu vecumā uz Vāgneru lielu iespaidu atstāja Ludviga van Bēthovena mūzika, kuru viņš dzirdēja Gevandhaus koncertā Leipcigā. Īpaši viņu ietekmēja "Egmonta" mūzika. Tas lielā mērā koncentrēja viņa dažādās intereses vairāk uz mūziku. Sākotnējos mēģinājumus Vāgnera ģimene uzņēma vairāk kā kaprīzes, jo viņš atstāja novārtā skolas zinības. Vāgners gan jau agrā vecumā parādījis spītīgo raksturu, neatkāpjoties no iecerēm un turpinot mēģinājumus, iespaidojoties no Bēthovena simfoniju rakstīšanā, runājot par kompozīcijas metodēm. Vāgners bija nobriedis klūt par komponistu, tobrīd gan neko nezinot par kompozīcijas pamatiem.
1828.—1832. gados bija pirmie nopietnie komponēšanas mēģinājumi. Vāgners sāka rakstīt uvertīra "Fausts". Sākās straujš radošs uzplaukums, tikpat aktīvi formējas viņa sociālpolitiskie, estētiskie uzskati. Vāgneru aizrāva revolucionāras idejas, atbrīvošanās kustības, īpaši poļu atbrīvošanās kustība (līdzjūtība pret viņiem parādījās uvertīrā "Polija"). Viņam nepatika mietpilsoniskā Vācijas sabiedrība. Sev tuvas idejas viņš saskatīja dzejnieka Heines darbos.
Vāgners darbojās vairākos Vācijas operteātros kā kapelmeistars. Tam bija pozitīva ietekme, jo viņš nonāca tiešā saskarē ar teātri, praktiskā darbā izstudēja tā laika populāras dažādu skolu un virzienu operas, apguva darbu ar operdziedātājiem. Šajā laikā tapa viņa pirmā opera "Fejas" (1833). Vāgners nostājas pret galējo vācu reakcionāro romantismu, kas atspoguļojās 1830. gadu operā un nebija viņam tuvs. Nostiprinājās aizrautība ar "Jaunās Vācijas" idejām, Viduslaiku idealizāciju un citām iezīmēm.
Drīzumā Vāgners dabūja diriģenta vietu Kēnigsbergā, bet sakarā ar teātra slikto materiālo stāvokli un bankrotu, kā arī paša augošajām materiālajām grūtībām bija spiests meklēt jaunas darbības vietas.
Rīgas posms
No 1837. gada augusta līdz 1839. gada jūlijam Vāgners Rīgā strādājis par Pilsētas teātra galveno diriģentu. "Rīgas posmā" Vāgnera politiskie uzskati vēl nebija pilnībā nobrieduši. Jaunības gadu simpātijas pret poļiem un vienlaikus cara kronēšanas svētkiem sacerētā himna "Nikolai" (1837) liecina par politisko uzskatu nekonsekvenci. Vāgners izteicies, ka vēlējies šai dziesmai piešķirt galēji despotisku un patriarhālu raksturu, kas uztverama kā zināma attaisnošanās līdz šim deklarēto uzskatu sakarā.
Kopumā viņš Rīgā diriģējis divdesmit koncertuzvedumus, tajā skaitā Vinčenco Bellīni "Kapuleti un Monteki" (" Romeo un Džuljeta"), Volfganga Amadeja Mocarta "Burvju flauta", Ludviga van Bēthovena "Fidelio". Radošas darbības sākums ir Bellīni opera "Norma", kas arī tapusi šai posmā. Viņa laikā teātra repertuārā pirmajā vietā bija Gluks, Mocarts, Kerubīni, Spontīni. Teātri atklāja ar Karla Blūma operu "Marie, Max and Michel", kas apliecina Vāgnera plašo skatu uz mūzikas pasauli. Vāgners Rīgā aizsācis darbu pie operas "Rienci", bija neapmierināts ar šejienes publiku. Lai uzlabotu finansiālo stāvokli, ik pa laikam rīkojis simfoniskus koncertus Melngalvju namā, bet ienākumi tikai retumis attaisnojuši cerības. No Rīgas radusies tradīcija sniegt regulārus Vāgnera operuzvedumus, tas radīja spēcīgu kulturoloģisku ietekmi. Sevišķi nozīmīga bija Karla Frīdriha Glāzenapa vadītās Vāgnera biedrības darbība.
Dzīve Kēnigsbergā un Rīgā spēcīgi ietekmējusi "Rienci" komponēšanu, lai gan jau sākumā komponists bijis pārliecināts par darba neveiksmi. Runājot tieši par ietekmi, ko darbs Rīgā radījis mūzikā, jārunā par "Rienci" un tā sižetu, tā ir tīri Rīgas opera, saskaņojoties ar tās sižetu, ar paša piedzīvoto. Tās libreta ideja radās jau 1837. gadā Drēzdenē, kad viņš iepazinās ar tāda paša nosaukuma Bulvera-Litona romānu, librets izstrādāts Jelgavā. Tūlīt arī tika uzsākta mūzikas komponēšana. Jau redzams no biogrāfijas, cik plašā vērienā jaunais autors no paša sākuma iecerēja šo operu, domājot par tās uzvedumu Parīzē, tādēļ var teikt, ka tajā jau bija šī darba veiksmes iedīglis.
Pirmais cēliens sacerēts 1839. gadā Rīgā, otrs pēc pusgada Parīzē, bet vēl trīs pēdējie tapa pēc ilga laika Parīzē 1840. gadā. Sižetiski "Rienci" ir varonis - tribūns, kas grib atbrīvot romiešus no apspiedēju kundzības un nodibināt brīvu republiku (vēsturiski itāļu pilsētvalstu laiks). Tomēr viņa ideālisms nespēj pārvarēt īstenību, pūlim pārāk tīk izpriecas, viņi nespēj sekot varonim. Opera beidzas traģiski. Parīzē tā slavu guva vien 1869. gadā. "Rienci" tēlā jūtamas dziļas paralēles ar komponista paša izjūtām, esot vēlākajā Latvijas galvaspilsētā, taču, tāpat kā citas vēstures problēmas, tie ir tikai minējumi. Rihardam Vāgneram "Rīgas periods" visumā bija svarīgs viņa talanta attīstībā, uzskatu izveidē, tāpat ražīgu radošo meklējumu laiks.
Muzikālajā ziņā operā "Rienci", Vāgners vēl nav atradis savu ceļu. Nākamais darbs "Klīstošais holandietis" ir pārāks. "Rienci" ir liela piecu cēlienu opera. Vēsturiski revolucionārs sižets no Romas tautas cīņas pret feodālajiem apspiedējiem tika izveidots spožā, pompozā izrādē, raksturīgs piepacelts teatrālisms, sacerēta Spontīni "lielās operas stilā", kas balstīta uz ārējiem efektiem: grezns, spilgts teatrālisms, krāšņu masu skatu pārpilnība, balets otrajā cēlienā, ugunsgrēks operas finālā, tie visi raksturīgi "lielās operas" motīviem Meierbēra un Spontīni stilā.
Secinājums par Rīgas posmu, ka praktiskais darbs operteātrī pozitīvi ietekmēja jaunā Vāgnera daiļrades izaugsmi. Viņš ieguva reālu diriģenta pieredzi, kas ļāva kļūt par vienu no nākotnes izcilākajiem diriģentiem. Tāpat komponistam bija iespēja iepazīties ar provinces mūzikas dzīvi, kas bija progresīvāka nekā skaņradis uzskatīja. Galu galā arī doma par "Rienci" izauklēta tieši Rīgā. Redzama arī interese par vēsturiskiem sižetiem, komponists parāda lielu izpratni par tiem.
Centrālais posms
Vāgners vēlējās piepildīt loloto sapni un doties uz Parīzi, kas tobrīd bija daudzu mākslinieku, mūziķu centrālā vieta, tomēr traucēja materiālās grūtības, kādēļ viņš nevarēja tūlītēji piepildīt ieceri. Parīzē Vāgners nokļuva 1839. gada rudenī. Viņā brieda lielas heroiskas operas ideja ("Rienci"), kuras vēsturiski revolucionārais sižets aizrāva viņu sakarā ar Eiropas atbrīvošanās kustībām trīsdesmitajos gados. Tā libretu viņš sāka rakstīt 1838. gadā Rīgā. Vāgneram bija visai ideālistiski uzskati par to, kā Parīze varētu ietekmēt viņa daiļradi un finansiālo stāvokli, tāpat iespējas uzvest "Rienci". Galu galā šis ceļojums izvērsās par iespaidu "Klīstošā holandieša" sacerēšanai. Vāgners devās ceļā ar gaišu prātu, sievu, nelieliem naudas līdzekļiem un milzīgu ņūfaundlendieti. Jāmin, ka Vāgners ar sievu bija vienīgie pasažieri, turklāt abi jau ātri saslima, kas darīja ceļu vēl dramatiskāku. Protams, jāņem vērā, ka apkārt valdīja prātam neiedomājama vētra. Par šo braucienu Vāgners raksta:
Viesošanās Norvēģijā radīja redzamas ierosmes Dālanda tēla radīšanā, kopējas topošā darba noskaņas uztveršanā. Matrožu stāsti noteikti pastiprināja komponista iecerēto idejisko konceptu.
Tālāk Buloņā sekoja tikšanās ar komponistu Džakomo Meierbēru, kurš bija nozīmīga un ietekmīga persona visas Eiropas mūzikas dzīvē, ar kuru Vāgners vēlējās tikties Parīzē, lai gūtu kādu materiālu atbalstu. Šis aspekts Vāgnera daiļradē jāmin kā nozīmīgs, jo komponists nokļuva pilnīgā Meierbēra atkarībā, prasot nogādāt ieteikuma vēstules Parīzes operteātra direktoram Leonam Pijē.
Šie notikumi bija zīmīgi Vāgnera uzskatu izveidē, tāpat "Klīstošā holandieša" sacerēšanas sakarā, jo komponistā bija radušās lielas dvēseles mokas, kas meklēja jaunus garīgus konceptus. Parīze, kuru meklēja kā radošas iedvesmas un sapņu piepildījuma vietu, skaņradī radīja liela vilšanās, jo izrādījās, ka Parīze ir ļaužu okeāns, kur pazūd atsevišķa cilvēka personība.
Pat tādas Parīzes mūzikas autoritātes kā Meierbēra ieteikuma vēstulēm nebija nekādas ietekmes. Viņa cerības Parīzē nepiepildījās, operu "Mīlas noliegumu" uzvest neizdevās, tāpat izgāzās plāni par apjomīgā "Rienci" uzvešanu. materiālās grūtības auga lielā ātrumā, viņam nācās nodarboties ar sava līmeņa mūziķim nožēlojamu darbu — nošu pārrakstīšanu. Radošo darbību kavē mēnesis, kas pavadīts parādu cietumā.
Tomēr, neskatoties uz visu, pēc gada jau top darbs "Klīstošais holandietis" (1842). Kopumā Parīze, kurā Vāgners pavadījis trīs gadus, liek daudz ko saprast par mākslas pasauli šajā laikā, kurā valda tirdznieciskas spekulācijas. Māksla, kalpodama Luija Filipa finanšu sistēmai, bija pārvērtusies par amatierismu. Tajā brīdī arī komponistā nobrieda doma, ka vajadzīgs revolucionārs apvērsums, lai atbrīvotu mākslu no naudas varas. Šai laikā bez "Klīstošā holandieša" jāpiemin pabeigtā uvertīra "Fausts" (1842), kas arī ir izcils komponista darbs, un dažas romances. Radošā ziņā Parīzes posms bija piesātināts un veiksmīgs
Vācu valodā operas nosaukums "Der fliegende Holländer", atsaucoties uz Vāgneru, ar šo viņš sāka savu karjeru kā dzejnieks, atmetot libretu veidotāja (tā vienkāršākajā nozīmē) lomu, opera nav veidota no atsevišķām daļām, bet ir kopējs muzikāls materiāls. Melodiju rakstīšana vairs nav atkarīga no āriju shematiskuma, bet vairāk iezīmē katru žestu un vārdu, ko gribējis redzēt komponists. Tas iezīmē svarīgu attīstību Vāgnera operu rakstīšanā, runājot tieši par darba konceptu. Ar šo darbu arī iezīmējas, ka komponistu aizrauj lieli, neparasti stāsti; pirmoreiz dzirdot šo, Vāgneru tas aizgrāba, viņš nemaldīgi saskatīja tā milzīgo efektu uz operas skatuves. Kopumā darbā savijušās reālas un fantastikas pasaules ainas, balstoties uz vācu tautasdziesmām, šeit jāmin ietekmes no vācu romantiskās (Vēbera) operas, kas kopumā ir vērtējams pozitīvi.
Leģenda bijusi plaši zināma, tai bijušas versijas vairākās valodās. Vāgners ideju tai bija atradis jau Rīgā. Sižetiski Vāgners stāstu patapinājis no dzejnieka Heines, kurš "Fon Šnābelevopska kunga memuāros" runā par "Klīstošā holandieša" drāmu Amsterdamā, kurā nolādēto jūrnieku spēj glābt sieviete, kas tic nāvei kā atbrīvotājai. Pētnieki atzīst, ka visdrīzāk leģenda nāk no angļu, nevis franču avotiem, jo Heini ietekmējis mistera Ficbula lugas demonstrējums, kad viņš reiz apmeklējis Londonu.
Vāgners izmantojis Heines interpretāciju, nevis Ficbula attēlojumu, kur "holandietis" bija tikai jūras briesmoņa sabiedrotais, Vāgneram viņš jau ir varonis, kas pārdzīvo savu bezjēdzīgo dzīvi, tomēr spēj patiesi iemīlēties un gūt arī pretmīlu.
"Klīstošā holandieša" pirmizrāde notika 1843. gada 9. novembrī Parīzes operteātrī, ar ko saistās pārpratums, kas saistīts ar ilgstošajām problēmām atrast sponsorus tā uzvešanai. Afišās parādījās ziņa, ka libretu sacerējis Vāgners, bet mūziku Pauls Dīčs. Tā bija "Klīstošā holandieša" izrāde, tikai bez Vāgnera mūzikas. Slavenais libretists Leons Pijē šaubījās, vai Vāgners, kuru viņš nepazina, spēs sacerēt atbilstošu mūziku, tomēr saskatīja, ka tas ir "ejošs sižets". Nolēma maksāt Vāgneram 500 franku, lai Vāgners liekas mierā, bet Pijē atrastu savu komponistu, šai gadījumā Dīču, kas bija viņa protežē. Vāgneru, protams, aizvainoja šāda notikumu gaita, kas radīja sarežģījumus, tomēr naudas summa tā brīža situācijai bija ievērojama. Vāgners pieņēma piedāvājumu un septiņās nedēļās uzrakstīja partitūru. Ar to viņš devies pie Pijē, cerot, ka varēs nospēlēt priekšā, taču libretists jau bija apsolījies Dīčam, kurš jau bija ķēries pie mūzikas rakstīšanas.
Šajā darbā komponists parādās kā pirmais diriģents, kurš simfoniskam darbam apzināti deva savu interpretāciju, atklāja kompozīcijas muzikālo struktūru. Darbā savijušās reālas un fantastikas pasaules ainas, balstoties uz vācu tautasdziesmām, ietekmējoties no vācu romantiskās (Vēbera) operas. Ar šo darbu iezīmējas daiļrades lūzums. Pirms tam bija vēlme izpatikt klausītājiem, tagad svarīgāk šķiet pamatot darba idejisko smagumu ar izmantotajiem "atribūtiem". Ar šo sākas mītiski-heroisko sižetu apstrāde, ko pavada piepacelts humānisms. Heines doma, ka nolādētu vīrieti var glābt līdz nāvei uzticīgas sievietes mīla, kļuva par Vāgnera sižetisko vadmotīvu. Opera muzikāli veiksmīga, Vāgneram izdevās idejai piešķirt jaunu, oriģinālu risinājumu, tomēr Parīzes izlutinātā publika to nepieņēma. "Tannheizera" (1844) tapšanas laiks iezīmējas ar pārcelšanos no Parīzes uz Vāciju, šis laiks iezīmējis komponistā pārliecību, ka viņš tagad vairāk ir komponists, nevis libretu rakstnieks. Radošā ziņā darbs gāja uz priekšu, Vāgners bija pilns aizrautības, ko radīja interesantie sižeti un radošā dzirksts, tomēr no darbu uzvešanas viedokļa neveicās: nebija iespējams uzvest šos darbus Parīzē ("Rienci", "Klīstošais holandietis"); arī Berlīnē tas neizdevās, lai gan jau pieminētais Meierbērs darīja visu, lai to uzvedums notiktu, tomēr, neskatoties uz to, 1842. gadā Vāgners kopā ar Minnu Plāneri dodas uz Drēzdeni. Šai laikā tika apstiprināta "Rienci" un "Klīstošā holandieša" uzvešana Berlīnē, un komponists steidzīgi vēlējās atgriezties Vācijā. Tā nu viņš atkal nokļuva Drēzdenē, kur netika silti uzņemts, visi bijušie draugi bija pazuduši. Uz nākamo darbu rakstīšanu viņu ietekmēja arī ceļā piedzīvotie Tīringenes lauki, kas atsauca atmiņā leģendu par Tannheizeru. "Tannheizera" rakstīšanu ietekmēja arī izlasītā Štauferu vēsture, īpaši viņu ietekmēja tur attēlotais Frīdrihs II. Pēc šī darba tapšanas Vāgners pievērsās citiem vēsturiskiem sižetiem.
Finansiālā ziņā gan šis nebija veiksmīgs posms, kaut arī Vāgners kļuva par Drēzdenes operteātra diriģentu, viņa pastāvīgie kreditori neatstāja viņu, sarunas ar sponsoriem par "Rienci", "Klīstošā holandieša" un vēlāk "Tannheizera" publicēšanu bija nesekmīgas, tālab komponists nolēma darbus publicēt pats par saviem līdzekļiem firmā C.F. Messer, kas viņu ieveda vēl lielākos parādos. Tāpat ne visai sekmīga bija esošo operu iestudēšana Drēzdenē, viņš meklēja iespējas plašākam publikas atbalstam Berlīnē.
Paša diriģētās "Klīstošā holandieša" izrādes 1844. gadā izraisīja pret viņu publikas spiedienu sakarā ar muzikālu neapmierinātību, kas izraisīja no komponista puses tādu pašu atbildi. Viņa sajūtas par māksliniecisku nenovērtētību rada izpausmi "Loengrīna" mūzikā. Ar laiku gan situācija nokārtojās, operu uzvešana bija veiksmīga, to novērtēja arī darbabiedri. Kad panāca Vēbera mirstīgo atlieku nogādāšanu atpakaļ dzimtenē, skaņradis uzrakstīja viņa bēru mūziku 1844. gadā, tāpat diriģēja Bēthovena 9. simfoniju un strādāja pie Kristofa Vilibalda Gluka "Īfigēnijas Aulīdā".
Vāgneram bija interese par Vācijas viduslaiku vēsturi. Runājot par Tannheizeru, Vāgneram bija zināms Ludviga Tīka literārais materiāls versijā, kurā nav kristietības slavinājuma. Vāgneram radās lieliskas iespējas "Tannheizera" rakstīšanai. Operas librets gan izraisījis negatīvas kritiķu atsauksmes sakarā ar kristietības kritiku, tāpat arī laikabiedri nebija sajūsmā par mūziku, tā viņiem šķita savāda. Roberts Šūmanis nievājoši rakstījis Feliksam Mendelsonam, ka "Vāgners pabeidzis vēl vienu operu". Viņš uzskatīja, ka Vāgneram nav sekmīgi izdevies uzrakstīt ne četras taktis, tomēr, noklausoties izpildījumu, viņam nācās ņemt vārdus atpakaļ, jo uz skatuves tas izskatoties savādāk. Arī Mendelsons īsti neizprata mūzikas būtību, jo, diriģējot to, izmantojis pārāk ātru tempu, tomēr publika pozitīvi novērtējusi darbu, lai gan pats skaņradis neesot bijis pārliecināts par veiksmi. Kopumā jāņem vērā, ka "Tannheizera" mūzika tika komponēta revolucionāru noskaņu pilnajā laikā Drēzdenē 1843—45. gadā, kas iespaidojis Tannheizera tēla īpatnību, revolucionāro garu. Pēdējos dzīves gados gan atklājis, ka vēlējies darbu uzvest Baireitā, jo kā drāma tā bijusi perfekta, lai gan dažas muzikālas nianses neesot izstrādātas. Pirms nāves sievai Kozimai teicis, ka viņš turēs "Tannheizera" ideju vēl kapā. Kopumā tiek uzskatīts, ka darbs bijis lielisks poēzijas un mūzikas apvienojums, tās neesot šķiramas, kas apliecina Vāgnera veiksmi abās frontēs.
Gulivera ceļojumi
Darbs vairākas reizes ticis ekranizēts.
Mesavērdas nacionālais parks
Mesavērdas nacionālais parks (en) ir nacionālais parks Montezumas apgabalā, Kolorādo, ASV. Izveidots, lai aizsargātu nozīmīgus aizvēsturiskus klints mājokļus. 1978. gadā iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Gatunas ezers
Gatunas ezers (es) ir mākslīgi veidots ezers Panamā, daļa no Panamas kanāla. Gatunas ezers veido 33 kilometrus no Panamas kanāla. Ūdens apmaiņas laiks ir ap 1 gadu.
Mesavērdas nacionālais parks
Aizņem 210 km2 lielu teritoriju netālu no Four Corners reģiona. Tajā atrodas simtiem pueblu apmetņu drupu, kas ir līdz 13 gadsimtiem vecas, un vairāk nekā 4000 arheoloģisko izrakumu vietas. Tiek uzskatīts, ka nacionālajā parkā esošā Klints pils ir lielākais klints mājoklis Ziemeļamerikā.
Gatunas ezers
Gatunas ezers izveidots laikaposmā no 1907. gada līdz 1913. gadam, kad pāri Čagresas upei tika uzcelts Gatunas dambis. Tolaik Gatunas ezers bija lielākais cilvēka veidotais ezers pasaulē un dambis — lielākais no grunts veidotais dambis pasaulē.
Gatunas dambis uzcelts ap 10 km pirms Čagresas upes ietekas Karību jūrā. Ainava ezera apkaimē bija ideāla mākslīgā ezera izveidei — kalni šeit veido plašu ieleju, taču uz Karību jūras pusi sakļaujas, atstājot tikai ap 2 km platu spraugu. Pirms uzpludināšanas pirmatnējais mūžamežs netika izcirsts un mahagoni koki vēl tagad rēgojas ārā no ūdens. Zem ūdens esošo koku dēļ mazākiem kuģiem Gatunas ezerā ir bīstami novirzīties no kursa. Sākotnēji ezerā bija arī daudz peldošu salu — no grunts atrautas koku un krūmu grupas ar augsni. Tās tika aizvilktas uz slūžām un aizpludinātas uz okeānu.
Agrākās pauguru virsotnes ezerā ir kļuvušas par salām. Uz vienas no tām — Barokolorado salas — atrodas Smitsona tropisko pētījumu institūts.
Panamas kanāla ceļš ezerā ir labi atzīmēts ar bojām. Lielākiem kuģiem ir nedaudz garāks ceļš, kamēr jahtas un nelieli kuģi Gatunas ezeru var šķērsot nedaudz ātrāk pa īsāku ceļu. Ezeram ir liela nozīme kā ūdens uzkrāšanas rezervuāram slūžu darbināšanai. Katra lielā kuģa brauciena laikā no ezera jūrā caur slūžām ieplūst ap 202 000 m³ ūdens un tikai pateicoties lielajam ezeram slūžas ir iespējams darbināt visu gadu, neatkarīgi no gadalaika. Apkārtējo mežu izciršana ir mazinājusi ūdens pieplūdes vienmērīgumu un pēdējā laikā ūdens trūkums rada problēmas kanāla darbībā.
Māksla
Par mākslu tiek runāts saistībā ar dažādām cilvēka rīcības formām saistībā ar dažādu tādu materiālu un nemateriālu lietu radīšanu, kam piemīt kaut kāda vērtība attiecībā uz mentālajām spējām (psihi jeb prātu), maņām un emocijām. Tādēļ māksla rodas tad, kad cilvēks kaut kā sevi izpauž.
Tradicionāli jēdziens "māksla" tiek lietots, lai apzīmētu jebkādu prasmi vai meistarību. Nozīme mainījās Romantisma laikmetā, kad mākslu sāka uzskatīt par "īpašu cilvēka prāta spēju līdzās reliģijai un zinātnei". Kopumā māksla ir cilvēka rīcības rezultāts, kas radīts ar nolūku stimulēt cilvēka maņas un mentālās spējas, it kā pārnesot emocijas un/vai idejas. Neskaitot šādu aprakstu, nav vienas konkrētas mākslas definīcijas. Māksla spēj arī atainot abstraktu domu un tās izpausmes var izvilināt mākslas baudītājā iepriekš neapzinātas vai slēptas emocijas.
Mākslas aprakstīšana īpaši sarežģīta kļuva 20. gadsimtā. Ričards Volheims (Richard Wollheim) nošķir trīs pieejas: reālistu, kas estētisko kvalitāti uzskata par absolūtu vērtību - neatkarīgu no cilvēka; objektīvistu, kas arī to uzskata par absolūtu vērtību, taču atkarīgu no sabiedrības uzskatiem kopumā; un relatīvistu pozīciju, kurā estētiskā kvalitāte nav absolūta vērtība, bet gan individuāla atkarībā no katra cilvēka. Lietas var raksturot pēc to autoru nolūka vai tā trūkuma, neskatoties uz šo lietu šķietamo pielietojumu. Piemēram, krūzīte, kas radīta ar nolūku kalpot par tvertni var tikt uztverta par mākslas darbu, ja uz tās ir kāds zīmējums, savukārt, gleznojumi var tikt uzskatīti par praktiskiem priekšmetiem, ja tie radīti masveidā.
Vizuālo mākslu mēdz definēt kā krāsu, formu un citu elementu izvietošanu "tādā veidā, kas modina skaistuma izjūtu, īpaši attēlojot skaisto ar grafisku vai plastisku līdzekļi palīdzību". Volheims mākslas iedabu aprakstījis kā "vienu no izvairīgākajām cilvēka radītās kultūras problēmām". Tā tikusi definēta kā izpausmes līdzeklis vai līdzeklis emociju un ideju apmaiņai, līdzeklis pašu formas elementu iepazīšanai un novērtēšanai kā arī kā mimēze jeb attēlojums. Ļevs Tolstojs aprakstījis mākslu kā netiešu līdzekļu izmantošanu saziņai starp cilvēkiem. Benedeto Kroče (Benedetto Croce) un Rodžers Kolingvuds (Roger Collingwood) attīstīja ideālismu - skatījumu, ka māksla pauž emocijas un, ka tādējādi mākslas darbs būtībā pastāv tā autora prātā. Mākslas kā formas izpratne sakņojas Imanuela Kanta filosofijā un 20. gadsimta sākumā to attīstīja Rodžers Fraijs (Roger Fry) un Klaivs Bells (Clive Bell). Mākslas kā mimēzes jeb attēlojuma izpratne sakņojas Aristoteļa filosofijā.
Ticket to Ride (galda spēle)
Ticket to Ride ir ar dzelzceļu saistīta galda spēle, ko izstrādājis Elans Mūns un 2004. gadā izdevis uzņēmums Days of Wonder. Spēle zināma arī ar nosaukumu Zug um Zug (Vācija), Les Aventuriers du Rail (Francija), Aventureros al Tren (Spānija), Wsiąść do pociągu (Polija) un Menolippu (Somija).
Spēle saņēmusi daudzus apbalvojumus: 2004. gada Spiel des Jahres, Origins Award par labāko spēli 2004. gadā, 2005. gada Diānas Džonsas balvu, 2005. gada As d'Or Jeu de l'année un otro vietu Schweizer Spielepreis ģimenes spēļu kategorijā. Ticket to Ride: Europe ieguva 2005. gada International Gamers Award apbalvojumu. Pēc izdevēja datiem 2008. gada augustā bija pārdoti vairāk kā 750 000 spēles eksemplāri.
EAP P241
Étage d'Accélérations à Poudre P241 (EAP P241) ir nesējraķešu Ariane 5 cietās degvielas starta paātrinātājs.
Katras Ariane 5 sānos tiek izvietoti divi EAP P241, un tie dod vairāk nekā 90% no kopējās vilces startā. Tie darbojas 140 sekundes, pēc darbības beigām iekrītot Atlantijas okeānā.
Pakāpe izveidota no 3 segmentiem. Degmaisījums sastāv no 68% NH4ClO4 (oksidētājs), 18% Al (degviela), un 14% polibutadiēna HTPB (saistviela).
Pakāpe tiek izmantota Ariane 5 versijās:
EAP P241 ir starta paātrinātāju EAP P238 jaunākā modifikācija, salīdzinot ar kuru, EAP P241 ir palielināta degvielas masa (+2,4 t) un vieglāks metinātais korpuss (-1,6 t).
EAP P238
Étage d'Accélérations à Poudre P238 (EAP P238) - nesējraķešu Ariane 5 cietās degvielas starta paātrinātājs.
Katras Ariane 5 sānos tiek izvietoti divi EAP P238, un tie dod vairāk nekā 90% no kopējās vilces startā. Tie darbojas 130 sekundes, pēc darbības beigām iekrītot Atlantijas okeānā.
Pakāpe sastāv no 3 segmentiem. Pakāpes sprausla ir kustīga.
Tā var būt apgādāta ar izpletņiem, lai pēc iekrišanas okeānā pakāpi varētu savākt. Tas tika darīts dažos pirmajos lidojumos, lai izpētītu to stāvokli pēc lidojuma, bet to otrreizējā izmantošana netika pielietota.
Degmaisījums sastāv no 68% NH4ClO4 (oksidētājs), 18% Al (degviela), un 14% polibutadiēna HTPB (saistviela).
Pakāpe tika izmantota Ariane 5 versijās:
Sedimentoloģija
Sedimentoloģija ir ģeoloģijas nozare, kas pēta mūsdienu nogulumu, piemēram, smilts, grants, mālu un organiskas izcelsmes materiālu transportēšanos un izgulsnēšanos dažādu ģeoloģisko procesu ietekmē. Zināšanas sedimentoloģijā izmanto, lai interpretētu notikumus ģeoloģiskajā vēsturē, nogulumiežu sastāvu un veidošanos. Lietišķā sedimentoloģija pēta nogulumu transportēšanās un izgulsnēšanās ietekmi uz hidrotehnisko būvju būvēšanu un ekspluatāciju.
Nogulumieži lielākoties veidojas uz Zemes virsmas, kur tos visbiežāk arī sastop. Nogulumiežus iedala:
Hausmanis
Hausmanis var būt:
Torrensa ezers
Torrensa ezers (en) ir liels beznoteces sālsezers Austrālijā, Dienvidaustrālijas štatā. Ezeru 1839. gadā atklāja Edvards Eirs un nosauca par godu Dienvidaustrālijas kolonizācijas komisijas priekšsēdētājam pulkvedim Robertam Torrensam (Robert Torrens). No ezera nav iztekas, tas atrodas tuksnešu zonā. Ezers ir daļa no rifta zonas, pie kuras pieder arī Spensera līcis dienvidos no ezera. Parasti ezers ir dubļains līdzenums, kas ar ūdeni pildās tikai lietus sezonā. Ar ūdeni pilnībā bijis pildīts tikai vienu reizi pēdējo 150 gadu laikā, kad tas izplūda uz okeānu — Spensera līci.
Ezers iekļauts Torrensa nacionālajā parkā, pēc aizsardzības režīma tas atbilst mūsu stingra režīma rezervātiem un ezeru var apmeklēt tikai tad, ja ir īpaša atļauja.
Valērijs Buhvalovs
Dzīvesgājums
Dzimis 1957. gadā Rēzeknē. 1988. gadā beidza studijas Daugavpils Pedagoģiskajā institūtā, strādāja par Jelgavas 3. vidusskolas bioloģijas skolotāju un direktora vietnieku (1988—1996), bija Jelgavas krievu kultūras biedrības "Veče" direktora vietnieks. 1993. gadā absolvēja Hercena Valsts pedagoģisko institūtu Pēterburgā, bija pedagoģijas centra "Eksperiments" un koledžas "Evrika" skolotājs, direktora vietnieks (1996—2005).
Politiskā darbība
No 1998. līdz 2005. gadam V. Buhvalovs bija Saeimas deputāta Jakova Plinera palīgs. 2003. gadā pēc Tautas saskaņas partijas izstāšanās no PCTVL V. Buhvalovs izstājās no TSP un atgriezās PCTVL.
2005. gadā tika ievēlēts par Jelgavas domes deputātu. 2006. gadā ievēlēts par 9. Saeimas deputātu. Kandidēja arī 10. Saeimas un 11. Saeimas vēlēšanās, taču saraksts neguva pietiekošu vēlētāju atbalstu.
Trevors Fennels
Trevors Gārts Fennels (en; dzimis ) ir Austrālijas valodnieks, latviešu valodas vēsturnieks un gramatiķis. Nodarbojies arī ar 17. gadsimta latviešu valodas gramatikas un vārdnīcu pētīšanu, komentējis to izdevumus.
Biogrāfija
Dzimis 1940. gadā Portaugustā, Austrālijā. Interese par latviešu valodu radusies jau bērnībā, sarunājoties ar trimdas latviešu bērniem. Studēja Adelaidas universitātes Humanitāro zinātņu fakultātes Franču valodas un literatūras nodaļā (līdz 1961), šajā laikā 1959. gadā sācis apgūt latviešu valodu. 1965. gadā aizstāvēja doktora disertāciju La morphologie du futur en moyen français (izdota 1975. gadā) Sorbonnā, Francijā, uz kurieni devās ar Adelaidas universitātes stipendiju.
Pēc atgriešanās Austrālijā bija franču valodas un vispārīgās valodniecības docētājs Dienvidaustrālijas Flindersa universitātē (1966-1993), profesors, Humanitārās skolas dekāna vietnieks (1970-1973), dekāns (1974—1979; 1992—1994), katedras vadītājs (1994-2002).
Zinātniskie darbi
1968. gadā uzrakstīja savu pirmo rakstu par latviešu valodu "Latviešu gramatika un cittautu skolnieks: tradicionālā apraksta piemērotība". Par latviešu valodu publicējis apmēram 100 zinātnisko darbu. Viens no angļu valodā izdotās trīs sējumus lielās "Mūsdienu latviešu valodas gramatikas" (1980) līdzautoriem (kopā ar Henriju Gelsenu).
Eira ezers
Eira ezers (en) ir beznoteces sālsezers Austrālijā, Dienvidaustrālijas pavalstī, 12 m zem jūras līmeņa. Tajos retajos gadījumos, kad tas piepildās un sasniedz augstu ūdens līmeni, ir lielākais ezers Austrālijā. Atklāts 1840. gadā un nosaukts par godu pirmatklājējam, angļu ceļotājam, vēlākajam Jamaikas gubernatoram Edvardam Džonam Eiram (Edward John Eyre).
Iespējams, vecākais no pasaules lielajiem ezeriem — 20 līdz 50 miljonus gadu vecs. Eira ezers atrodas Dienvidaustrālijas štata ziemeļu daļā, tuksneša zonā. No ezera nav iztekas. Zemāko ezera daļas gultni klāj ar sāli bagātas iegulas. Ezera gultne ir zemākais punkts Austrālijas kontinentā — sausajā periodā var sasniegt vietas, kas atrodas līdz 15 metrus zem jūras līmeņa.
Pat vissausākajā periodā ezera gultnē saglabājas ūdens. Šādā laikā ezera gultni klāj daudzas nelielas lagūnas. Savukārt lietus sezonā ezera gultnes virzienā ūdeni nes upes no ziemeļrietumu virziena. Ja nokrišņu nav pietiekami daudz, ūdens var arī nesasniegt ezeru. Ja ezera apkaimē līst lietus, te notiek lielāki vai mazāki plūdi. Vidēji reizi trīs gados notiek 1,5 m augsti plūdi; līdz 4 m lieli plūdi — reizi desmitgadē. Aptuveni četras reizes gadsimtā ezers sasniedz savu maksimālo līmeni. Pēdējo reizi augstākais reģistrētais līmenis tika sasniegts 1975. gadā. Taču arī šādā gadījumā nepilna gada laikā ūdens iztvaiko.
Eksistē arī Eira ezera jahtklubs, kas cenšas izmantot katru izdevību nogādāt savas jahtas uz ezeru plūdu laikā. Pēdējā laikā šāda izdevība bijusi 1997, 2000, 2001 un 2004. gados.
Eira ezers arī pie augsta ūdens līmeņa sastāv no divām daļām: lielākās — Ziemeļu Eira ezera un mazākas — Dienvidu Eira ezera. Abas daļas savieno Goidera kanāls (Goyder channel).
Amazones (putni)
Amazones (Amazona) ir papagaiļveidīgo ģints, kas mīt Dienvidamerikā, Meksikā un Karību reģionā. Kopumā tiek izdalītas apmēram 30 amazoņu sugas.
Izskats
Amazones ir drukni, vidēja lieluma putni, kuru garums savārstās no 25 līdz 45 cm. Lielākajai daļai sugu apspalvojumā dominē zaļā krāsa, kuru papildina sarkanu, dzeltenu, zilu un citu krāsu toņi. Lai gan labi pamanāmas un skaļas lidojot, taču, atpūšoties koku galotnēs, saplūst ar lapotni un ir grūti ieraugāmas. Knābis spēcīgs, izteikti izliekts.
Dzīvesvietas
Dzīvo sausos tropu un subtropu mežos, mitros zemieņu un kalnu tropu un subtropu mežos, plantācijās.
Barība
Amazones pārtiek no dažādiem augiem — sēklām, riekstiem, augļiem un lapām. Barojoties ir klusas un vienīgā liecība par viņu klātbūtni var būt krītoši augļu gabaliņi.
Turēšana
Piejaucētas amazones dzīvoja indiāņu ciematos vēl pirms eiropiešu kolonizācijas. Vairākas sugas tiek turētas nebrīvē un, pareizas audzināšanas gadījumā, kļūst par iecienītiem māju lutekļiem. Tās var nodzīvot vairāk par 50 gadiem.
Apdraudējums
Amazones apdraud dzīvotņu izmaiņas, dabisko dzīvesvietu izzušana un dzīvu putnu ķeršana turēšanai nebrīvē. Daudzām sugām izzušanas briesmas pastiprina nelielie izplatības areāli.
Piebalga
Piebalga ir viens no kultūrvēsturiskajiem novadiem Vidzemes centrālajā daļā. Mūsdienās tā teritorijā atrodas Cēsu novadā.
Vēsture
Piebalgas pilsnovads pirmo reizi rakstos pieminēts 1224. gada Tālavas dalīšanas līgumā. 1318. gadā minēta arhibīskapa Piebalgas pils, 1340. gadā uzcēla mūra pili. 1530. gadā Piebalgas pils minēta kā viena no arhibīskapa koadjutora Brandenburgas Vilhelma septiņām galda muižām. No 1599. gadā Piebalgas pilsmuižu pārvaldīja Pārdaugavas Livonijas hercogistes Cēsu vaivads Macejs Dembinskis (Dembinski). 1688. gada Zviedru Vidzemes arklu revīzijā minēts, ka pils vairs nav apdzīvota, tās zemes sadalīja divās muižās, ko sāka dēvēt par Vecpiebalgu un Jaunpiebalgu (Neuhof). Lielā Ziemeļu kara laikā Krievijas cars Pēteris I 1711. gadā abas Piebalgas muižas piešķīra savam karavadonim Borisam Šeremetjevam, kura pēcnācējiem tās piederēja līdz 1920. gada agrārajai reformai.
Kārlis Hūns
Kārlis Jēkabs Vilhelms Hūns, arī Kārlis Teodors Hūns (de, ru, dzimis Madlienā, miris  Davosā, Šveicē), bija vācbaltiešu gleznotājs, viens no vēsturiskā žanra aizsācējiem Latvijas glezniecībā, kā arī viens no nozīmīgākajiem 19. gadsimta vācbaltiešu māksliniekiem.
Biogrāfija
Mācījās Rīgas Doma skolā, 1850. gadā pārcēlās uz Pēterburgu, kur 1852.— 61. gadā studēja Pēterburgas Mākslas akadēmijā. No agrīnajiem darbiem pazīstamākā glezna ir "Kocēni pie Valmieras. Vidzeme" (1855). 1860. gadā viņš saņēma mazo zelta medaļu par gleznu "Olimpijas spēles" un 1861. gadā lielo zelta medaļu par gleznu "Sofija Vītauta meita Vasīlija Tumšā kāzās", kā arī stipendiju uz sešiem gadiem.
1862. gadā pēc Krievijas Ķeizariskās ģeogrāfijas biedrības lūguma viņš devās uz Vjatkas un Kazaņas guberņām, kur zīmēja vietējos iedzīvotājus, tautastērpus, sadzīves ainas ("Buhāriete, hiviete un tatāriete"). Daudzos Hūna zīmējumos attēlota daba ("Pievolgas ainava", "Daugava pie Lielvārdes"). Zīmējumi darināti galvenokārt ar ogli, tušu, sēpiju, zīmuli. Kopā ar V. Vereščaginu apgleznoja ikonostasu Pokrova baznīcai Vjatkas guberņā.
1863. gadā Hūns apceļoja Leipcigu, Prāgu, Drēzdeni, Minheni un apmetās Parīzē, Šajā periodā viņš pievērsās dabas un klasikas studijām, ietekmējās no Ticiāna, Tintoreto, Velaskesa. Parīzes salonos tika izstādītas viņa gleznas "Bērtuļa nakts priekšvakarā" (1868), "Slimais bērns" (1869), "Bērtuļa nakts aina" un "Jaunā čigāniete" (1870). 1870. gadā Hūns dzīvoja Normandijā un Briselē. 1871. gadā Hūnu ievēlēja par Pēterburgas Mākslas akadēmijas profesoru un vēsturiskās un portreta klases vadītāju.
1874. gadā Hūns saslima ar tuberkulozi, ārstējās dažādās ārstniecības iestādēs, mira 1877. gada 28. janvārī Davosā Šveicē. Apbedīts Madlienas kapsētā, pēc viņa nāves no viņa labākajiem darbiem tika izveidota ceļojoša izstāde.
Daiļrades raksturojums
Galvenokārt strādājis eļļas un akvareļa glezniecības tehnikās, iemīļotie sižeti ir vēsturiski notikumi, portreti, ainavas un tautas tipāži.
Hūns gleznoja romantizētas ainas no Francijas vēstures — "Bērtuļa nakts priekšvakarā" (par to Pēterburgas Mākslas akadēmijas akadēmiķa nosaukums), "Bērtuļa nakts epizode" (par to profesora nosaukums), "Kārlis IX pie Koliņjī". Daudz pētīja vēstures materiālus, lai varētu precīzi attēlot vidi, tērpus u.tml.
Vēlāk Hūns deva priekšroku sadzīviskajam žanram ("Galdnieka darbnīca", "Bretaņas zemnieku sēta" u.c.), kā arī gleznoja intīmus un reprezentatīvus portretus ("Sievietes portrets" u.c.).
Gleznošanas tehnikā Hūns lietoja brīvu otas triepienu, izteiksmīgas faktūras, krāsainību. (Hūns arī pievērsās akvarelim, kur plaši izmantoja gaismēnu attiecības.) Viņš bija arī portretists, kā arī plenēra gleznotājs (akvareļos, kur viņa darbi izceļas ar īpaši dzidru, gaišu krāsu gammu), Ar Latviju saistītie darbi ir sadzīviskas ainiņas ("Latviete pie skapja" utt.). Hūns pievērsa uzmanību tautastērpu studijām.
1855., 1858., 1859., 1860. un 1861. gadā iegūtas Pēterburgas Mākslas akadēmijas lielās un mazās sudraba un zelta medaļas, par darbu "Bērtuļa nakts priekšvakarā" iegūts akadēmiķa tituls, bet par "Bērtuļa nakts ainu" un "Čigānieti" — profesora vieta. 1865.—1870. gadā ņēmis dalību Parīzes Salona izstādēs.
Pēc atgriešanās Krievijā 1871. gadā Hūna darbi eksponēti t.s. peredvižņiku 1., 2., 3. un 5. izstādē (6. jau pēc nāves). Piemiņas izstādes Rīgā 1950. un 1980. gadā, Madlienā — 1980. gadā.
Viktors Hausmanis
Viktors Hausmanis (dzimis Jelgavā, miris  Rīgā) bija latviešu literatūras un teātra zinātnieks. Dr.h. filol. (1972), Latvijas Zinātņu akadēmijas akadēmiķis (1989).
Dzīvesgājums
Pētīja Raini un latviešu dramaturģiju. Vairāku Raiņa Kopoto rakstu sastādītājs un komentētājs, Publicējis rakstus par latviešu teātri un dramaturģiju, izrāžu recenzijas. Ir arī autors vairākām grāmatām par Raini un teātri.
Histogramma
Histogrammu var konstruēt, izmantojot gan pazīmes vērtību absolūto biežumu, gan relatīvo biežumu. Histogrammas stabiņiem ir jābūt vienāda platuma, platumu (vērtību intervālu) parasti nosaka pēc dažādām formulām.
Lidojumu informācijas rajons
Lidojumu informācijas rajons (en, FIR) aviācijā ir noteikta gaisa telpas daļa, kurā tiek sniegts lidojumu informācijas un avārijas brīdinājumu pakalpojums. Šādu lidojumu informācijas rajonu sistēma aptver visu Zemes gaisa telpu un izveidota līdz ar ICAO dibināšanu 1947. gadā. Lidojumu informācijas un avārijas brīdinājumu pakalpojumus sniedz valsts civilās administrācijas noteikta autorizēta institūcija (Latvijā — valsts akciju sabiedrība «Latvijas gaisa satiksme»).
Lielākā daļa lidojumu informācijas rajonu aptver konkrētas valsts teritoriju, teritoriālos ūdeņus un pieguļošo jūras vai okeāna gaisa telpu. Lielākām valstīm izveidoti vairāki lidojumu informācijas rajoni. Daži lidojumu informācijas rajoni ietver sevī vairāku valstu teritoriju vai arī valsts deleģē savas gaisa telpas informatīvo pārraudzību citai valstij. Virs okeānu starptautiskajiem ūdeņiem izveidoti speciāli okeānu informācijas rajoni, kuru apkalpošanu veic kādas no pieguļošo valstu institūcijām. Robežas starp lidojumu informācijas rajoniem tiek noteiktas uz starpvalstu līgumu pamata, saskaņojot ar Starptautisko Civilās aviācijas organizāciju. Katram lidojumu informācijas rajonam piešķirts unikāls ICAO kods (Rīgas FIR — EVRR).
Mihaels Šūmahers
Mihaels Šūmahers (de, ; dzimis Kerpenā, VFR) ir bijušais vācu autosportists, Formula 1 pilots. Viņš ir septiņkārtējs Formula 1 pasaules čempions, līdz ar to — titulētākais autosportists vēsturē. Pirmos divus titulus M. Šūmahers izcīnīja, pārstāvot Benetton, taču lielākos panākumus: piecus čempiontitulus pēc kārtas viņš izcīnīja, braucot ar sarkano Ferrari formulu. . gadā beidzis F1 pilota karjeru, viņš tomēr atgriezās sacīkšu apritē, un no. līdz. gada sezonai pārstāvēja Mercedes komandu F1 čempionātā.
Karjera
Sacensībās ar kartingu M. Šūmahers sāka startēt 14 gadu vecumā. Laikā no 1984. līdz 1987. gadam viņš uzvarēja vairākos kartinga čempionātos. 1990. gadā (21 gada vecumā) M. Šūmahers jau bija Vācijas čempions Formula 3 sacensībās.
. gadā M. Šūmahers debitēja Formulā 1, pateicoties Edijam Džordanam, toreizējam Jordan komandas īpašniekam, kurš uzaicināja jauno pilotu aizstāt Bertrānu Gašo, kurš sēdēja cietumā par asaru gāzes pielietošanu ķildā ar taksistu. Aizvadījis vienu sacīksti Jordan sastāvā (nefinišēja), Šūmahers kļuva par Benetton pilotu, un komandā palika līdz. gada beigām. Benetton komandā M. Šūmahers izcīnīja savus pirmos divus F1 čempiontitulus.
. gadā M. Šūmahers noslēdza līgumu ar Ferrari. Tobrīd šī titulētā komanda jau 17 gadus nebija uzvarējusi F1 čempionātā. Pārstāvot Ferrari, viņš izcīnīja vēl piecus čempiona titulus pēc kārtas, būdams nepārspēts kopvērtējumā no. gada līdz. gadam. Vēl divreiz M. Šūmahers sezonas kopvērtējumā ieņēma otro vietu, bet vienreiz - trešo. . gadā, pēc izcīnītās uzvaras, sezonas beigās M. Šūmahers paziņoja par savu aiziešanu no sacīkstēm.
Vairākas sezonas M. Šūmahers bija ārpus F1 aprites, taču pēc Felipes Masas traumas, kuru viņš guva avārijā. gada, tika paziņots, ka visu laiku vistitulētākais F1 pilots aizvietos F. Masu, kamēr viņš atlabs. Tomēr kakla traumas dēļ, ko M. Šūmahers guva gada sākumā motocikla avārijā, viņš bija spiests atgriešanos atsaukt.
. gadā M. Šūmahers tomēr atgriezās F1, startējot Mercedes komandas sastāvā. Šo komandu vācu pilots pārstāvēja trīs sezonas, tomēr pēc atgriešanās uzvarēt kādu Grand Prix viņam neizdevās (labākais sasniegums - trešā vieta 2012. gada Eiropas Grand Prix).
2012. gada oktobrī M. Šūmahers paziņoja, ka. gada sezonas beigās atkārtoti izbeigs F1 pilota karjeru, šoreiz - pavisam.
Formula 1 rezultāti
† - Nefinišēja, bet ieskaitīts klasifikācijā, jo paveica vismaz 90% no distances
‡ - Šūmahers tika diskvalificēts no 1997. gada F1 sezonas pilotu čempionāta par bīstamu braukšanu 1997. gada Eiropas Grand Prix, kurā speciāli izraisīja sadursmi ar Žaku Vilnēvu.
Gožova Velkopolska
Gožova Velkopolska (pl) ir pilsēta Polijas rietumos, Lubušas vojevodistes centrs Vartas upes krastos. Vēsturiski sena vācu pilsēta Brandenburgā — Landsberga pie Vartas (de).
Pilsētu 1257. gadā dibināja Brandenburgas markgrāfs. Pilsēta attīstījās kā viduslaiku tirdzniecības centrs uz galvenā ceļa starp Berlīni un Kēningsbergu. 1433. gadā piedzīvoja husītu uzbrukumu. Trīsdesmitgadu karā pilsētu izpostīja zviedri. No 19. gadsimta vidum līdz Otrajam pasaules karam Landsberga attīstās Prūsijas, pēc tam Vācijas sastāvā. Otrā pasaules kara beigās cieta no Sarkanās armijas uzbrukuma. Pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai un turpmāk nosaukta par Gožovu Velkopolsku, kaut arī, kā varētu liecināt nosaukums, neatrodas vēsturiskās Lielpolijas teritorijā. Sintētisko šķiedru un pārtikas rūpniecība. Pilsēta atrodas pie vienīgajām naftas atradnēm Polijā. Polijas čigānu mazākumtautības kultūras centrs — katru gadu pilsētā no Starptautiskais Čigānu salidojums (Międzynarodowe Spotkanie Cygańskie).
Vācu/ebreju filologa un rakstnieka Viktora Klemperera (Victor Klemperer, 1881—1960), poļu politiķa Kazimeža Marcinkeviča (Kazimierz Marcinkiewicz, 1959) un vācu rakstnieces Kristas Volfas (Christa Wolf, 1929) dzimtā pilsēta.
Maiks Nikolss
Maiks Nikolss (en; dzimis Mihails Igors Peškovskis (Mikhail Igor Peschkowsky), miris ) bija Vācijā dzimis ebreju izcelsmes amerikāņu režisors, rakstnieks, producents un komiķis.