cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vanagu dzimta
Izskats un īpašības
Vanagu dzimta ir plaša un ar lielu daudzveidību. Mazākie dzimtā ir mazais zvirbuļvanags (Accipiter minullus) un pērļu klija (Gampsonyx swainsonii). Abām sugām mazākie indivīdi ir apmēram 20 cm gari, un svars ir 68 g. Lielākais dzimtā ir melnais grifs (Aegypius monachus), kura ķermeņa garums ir 120 cm, spārnu izplētums 3 metri, bet svars 14 kg. Ķermeņa masas ziņā vanagu dzimta ir visdažādākā no visām putnu dzimtām. Lielākajai daļai sugu piemīt dzimumu dimorfisms, kas izpaužas auguma atšķirībās. Turklāt mātītes parasti ir lielākas nekā tēviņi.
Knābis
Vanagu dzimtas putnu knābis ir līks, ass un piemērots medījuma saplosīšanai. Vairākām sugām knābja augšējā daļā ir ass izaugums, kuru sauc par "zobu". Visām sugām ir virsknābja nāsu paugurs, kurš visbiežāk ir dzeltenā krāsā.
Apspalvojums
Vanagu dzimtas putnu apspalvojums var būt samērā krāsains, bet tas nekad nav košs un spilgts. Lielākajai daļai apspalvojums kombinējas no pelēkām, brūnām un smilšu brūnām spalvām. Kopēja valdoša iezīme ir gaišāka pavēdere un tumšāka mugura. Apspalvojumā dzimuma dimorfisms izpaužas tādējādi, ka tēviņi ir košāki, apspalvojuma tonis piesātinātāks, nekā mātītēm. Daudzām sugām jaunajiem putniem ir atšķirīgs apspalvojums, kā pieaugušajiem indivīdiem. Dažām sugām apspalvojums imitē citas sugas apspalvojumu. Zinātnieki to skaidro divējādi: vai nu bīstamāks plēsējs imitē mazāk bīstamu plēsēju, lai atvieglotu savas medības, vai arī mazāk bīstams plēsējs imitē spēcīgāku sugu, lai nepiesaistītu bīstamu plēsēju uzmanību. Vairākām sugām ir cekuli, kas tiek izmantoti savstarpējā komunikācijā. Pat sugas, kurām nav cekulu, spēj sacelt spalvas uz pakauša, ja ir satraukti. Daudzām sugām ir kailas galvas, bez apspalvojuma. To skaidro ar termoregulāciju un nosacītu aizsardzību pret nosmērēšanos.
Redze
Vanagu dzimtas putnu redze ir ļoti laba un īpaša dzīvnieku pasaulē, par to mēdz stāstīt dažādas leģendas. Dažu sugu redze ir 8 reizes labāka nekā cilvēkam. Šīs sugas putniem ir lielas acis, un to uzbūve nodrošina binokulāro redzi un īpašo "vanagu redzi" — attāluma noteikšana lielā ātrumā. Daudzām sugām ir arī ļoti laba dzirde, ar kuras palīdzību plēsējs nosaka medījuma atrašanās vietu. Tomēr, lai medītu primāri tiek izmantota redze. Kā lielākajai daļai putnu vanagu dzimtas sugām ir vāji attīstīta oža.
Uzvedība un barība
Lielākā daļa vanagu dzimtas putnu ir aktīvi mednieki, kas barojas ar tikko nogalināta dzīvnieka gaļu. Visbiežāk upuris tiek noķerts un nogalināts ar spēcīgajiem plēsēja nagiem. Tad tas tiek aiznests līdz piemērotai un mierīgai vietai apēšanai. Upuris tiek sadalīts un saplēsts ar aso knābi. Visbiežāk plēsēji medī to, kas pagadās viņu tuvumā. Tomēr gandrīz visām sugām ir iecienītākais medījums. Ja barības pietrūkst, gandrīz visas sugas spēj baroties arī ar maitu.
Sistemātika
Vanagu dzimta (Accipitridae)
Ričards II Plantagenets
Ričards II (en; dzimis, miris ap ) bija pēdējais Plantagenetu dinastijas Anglijas karalis, kurš valdīja no 1377. līdz 1399. gadam, kad tika gāzts no troņa.
Dzīvesstāsts
Dzimis Bordo, Francijā, kur viņa tēvs Melnais princis Edvards šajā laikā piedalījās Simtgadu karā.
1376. gadā pēc tēva nāves kļuva par Velsas princi, un pēc gada, mirstot vectēvam karalim Edvardam III, 10 gadu vecumā mantoja Anglijas troni.
Viņa valdīšanas laikā 1381. gadā valstī tika apspiesta Vota Tailera sacelšanās. 1397. gadā Ričards II izraidīja uz kontinentu Herefordas hercogu Henriju Bolingbroku, kurš bija iesaistījies sadursmēs ar Norfolkas hercogu Tomasu Moubreju (arī to izraidīja).
1399. gadā, pēc tēva brāļa Ģentes Džona nāves, Ričards II pārņēma viņa valdījumus, nenododot tos nevienam Džona pēcnācējam. Hercogs Henrijs maijā atgriezās Anglijā un, izmantojot Ričarda II prombūtni Īrijā, izsludināja sacelšanos, kuras rezultātā karalis Ričards II tika gāzts no troņa.
Arestēto Ričardu II parlamenta priekšā apsūdzēja 33 pārkāpumos. Parlaments atzina viņu par vainīgu un atceltu no troņa. Henriju Bolingbroku kronēja par karali Henriju IV, aizsākot Lankasteru dinastiju Anglijas tronī.
Bijušo karali ieslodzīja Pontefraktas pilī, Rietumjorkšīrā, kur viņš 1400. gadā mira (viņa nāves iemesls nav noskaidrots).
Jānis Krūmiņš (basketbolists)
Jānis Krūmiņš (dzimis Raiskuma pagastā, miris  Rīgā) bija latviešu basketbolists, metālmākslinieks, trīskārtējs Eiropas čempions, trīskārtējs Eiropas čempionvienību kausa ieguvējs Rīgas ASK komandas rindās un četrkārtējs PSRS čempions. Spēlējot basketbolu, Jānis Krūmiņš aizvadīja dzīves 15 gadus, kļūstot, kā sporta žurnālistikā viņu dēvē, par "visu laiku slavenāko latviešu basketbolistu".
Dzīvesgājums
Dzimis 1930. gadā Cēsu apriņķa Raiskuma pagasta "Miķeļkalnu" mājās (māte Emīlija Krūmiņa). Strādāja par mežstrādnieku (atsveķotāju). 23 gadu vecumā 218 cm garais jauneklis sāka nodarboties ar basketbolu, sākumā viņam pietrūka izveicības, tādēļ treniņos un laukumā viņam visu vajadzēja darīt vairāk nekā citiem.
1960. gada 31. decembrī apprecējās ar Inesi Sirgedu, viņie piedzima trīs bērni (Ivars, Juris un Irēna). Brīvajā laikā aizrāvās ar kalēja darbiem, kas ļāva pēc karjeras sportā strādāt kombinātā "Māksla" par metālmākslinieku.
Miris Rīgā 1994. gada 20. novembrī. Apbedīts Rīgas Meža kapos.
Karjera sportā
Savā karjerā viņam iznāca sacensties arī ar tādu basketbola leģendu kā Bills Rasels, kas tolaik jau spēlēja NBA.
Beirūta
Beirūta (, Bayrūt) ir Libānas lielākā pilsēta, tās galvaspilsēta un nozīmīgākā ostas pilsēta. Tā atrodas uz pussalas Libānas kalnu pakājē pie Vidusjūras. Beirūtā dzīvo aptuveni 750 tūkstoši iedzīvotāju. Tās aglomerācijā dzīvo aptuveni 2,01 miljoni iedzīvotāju, kas ir vairāk nekā puse no visiem valsts iedzīvotājiem.
Beirūta ir viena no vecākajām joprojām apdzīvotajām pilsētām pasaulē. To 15. gadsimtā p.m.ē. dibināja feniķieši. Tā ir bijusi Feniķijas, Senās Grieķijas, Senās Romas, Bizantija, arābu, Osmaņu impērijas un citu lielvaru pakļautībā. Gadsimtu gaitā pilsēta ir vairākas reizes iekarota, iznīcināta un uzcelta no jauna. 1941. gadā, kad Libāna ieguva neatkarību no Francijas, Beirūta kļuva par tās galvaspilsētu. Libānas pilsoņu kara, kas norisinājās starp musulmaņiem un kristiešiem laikā no 1975. līdz 1990. gadam, Beirūta zaudēja tās ilgstošās līderpozīcijas reģionā tirdzniecības un finanšu sfērās, bet kopš kara tā šajās jomās ir atjaunojusi savas līderpozīcijas. Kara laikā pilsēta bija sadalīta musulmaņu kontrolētajā Rietumbeirūtā un kristiešu kontrolētajā Austrumbeirūtā. 1999. gadā Beirūta bija Arābu kultūras galvaspilsēta, bet 2009. gadā Pasaules grāmatu galvaspilsēta.
2020. gadā Beirūtas ostā notika divas eksplozijas, kas pilsētai nodarīja bojājumus aptuveni 10-15 miljardu ASV dolāru apmērā un aptuveni 300 tūkstoši cilvēku kļuva par bezpajumtniekiem.
Pilsētā atrodas četras universitātes, no kurām ievērojamākās ir Beirūtas Amerikāņu universitāte (American University of Beirut, AUB) un Beirūtas Arābu universitāte (Beirut Arab University, BAU, ). Pilsētā atrodas vienīgā starptautiskā lidosta valstī — Beirūtas Rafīka Harīrī starptautiskā lidosta (, Aéroport international de Beyrouth - Rafic Hariri, BEY).
Eiropas alu lācis
Eiropas alu lācis jeb alu lācis (Ursus spelaeus) ir lāču dzimtas (Ursidae) lāču ģints (Ursus) izmirusi plēsīgo zvēru suga.
Eiropas alu lācis Eiropas teritorijā dzīvoja pleistocēnā, tas izmira pēdējā ledus laikmeta laikā pirms 27 000 gadu. Lācis savu nosaukumu ieguva tādēļ, ka gandrīz visi līdz šim atrastie fosilie kauli ir atradušies alās. Šis fakts norāda, ka Eiropas alu lācis daudz vairāk laika ir pavadījis alā nekā brūnais lācis, kas alā apmetas tikai, lai gulētu ziemas miegu. Eiropas alu lāča fosilijas ir atrastas daudzās Eiropas alās: Vācijā, Polijā, Rumānijā, Spānijā, Francijā, Itālijā, Austrijā, Šveicē, Horvātijā, Ungārijā, Grieķijā, Beļģijā un Nīderlandē. Rumānijā 1983. gadā kādā alā atrada 140 dažādu alu lāču skeletus. Šo alu pēc atraduma sauc par Lāču alu (ro). Eiropas alu lāča kauli nav atrasti Lielbritānijas ziemeļos, Baltijā un Skandināvijā, jo laikā, kad dzīvoja Eiropas alu lācis, šos apgabalus klāja ledus. Alās ir tūkstošiem kaulu, tādēļ zinātnieki ir izteikuši minējumu, ka kauli alās ir krājušies 100 000 gadu periodā.
Eiropas alu lācis ir dzīvojis zemajos kalnos, īpaši vietās, kurās ir kaļķakmens alas. Pēc atrastām fosilijām var spriest, ka lāči ir izvairījušies no atklātām vietām, priekšroku dodot mežiem.
Vēsture
Pirmo reizi Eiropas alu lāča skeletu aprakstīja Johans Fridrihs Espers (Johann Freiderich Esper) 1774. gadā, nosaucot atradumu par nezināmu četrkājainu dzīvnieku. Valdīja uzskats, ka kauli ir piederējuši vai nu pūķim vai vienradzim, vai lielam pērtiķim, sunim vai kaķim, bet Espers lauza mītu un pasludināja, ka kauli visdrīzāk ir piederējuši polārlācim. 20 gadus vēlāk Johans Kristians Rozenmillers (Johann Christian Rosenmüller), anatomists no Leipcigas universitātes, atradumam iedeva zinātnisko nosaukumu Ursus spelaeus. Kaulus varēja atrast tik bieži un daudz, ka atradēji tos ne īpaši saudzēja. Pirmā pasaules kara laikā lielu daudzumu Eiropas alu lāča kaulu izmantoja fosfāta ieguvei, atstājot tikai galvaskausus un kāju kaulus.
Evolūcija un izmiršana
Zinātnieki uzskata, ka Eiropas alu lācis pirms 500 000 gadiem pleistocēnā attīstījies no Deningera lāča (Ursus deningeri), kas savukārt attīstījies no Etrusku lāča (Ursus etruscus), tomēr pastāv arī uzskats, ka Eiropas alu lācis atdalījies no kopējās lāču saimes pirms 1,2 miljoniem gadu. Zinātniekiem ir daudz fosiliju, pēc kurām var spriest par alu lāča attīstību garā laika periodā. Pēc zobu izmaiņām var spriest par to, ka lāči kļuva arvien piemērotāki veģetārajai barībai.
Izpētot fosilos kaulus nav šaubu, ka alu lāči izmiruši apmēram pirms 27 000 gadiem. Iemesls, kādēļ lāči ir izmiruši, joprojām nav skaidrs. Lielākā daļa zinātnieku uzskata, ka galvenais iemesls ir klimatiskās izmaiņas. Pēdējā ledus laikmeta laikā izmira daudzi lielie dzīvnieki, tomēr alu lācis izmira viens no pirmajiem. Alu lācis barojās ar specifiskiem, barības vielām bagātiem augiem, kas klimata izmaiņu rezultātā pārstāja augt. Ir zinātnieki, kas apstrīd šo versiju, jo pirms tam alu lācis ir pārdzīvojis vairākas klimatiskās izmaiņas. Pārmērīgas medības arī netiek uzskatītas par izmiršanas iemeslu, jo tajā laikā cilvēku medību ieroči vēl nebija tik labi attīstījušies, kā arī cilvēku populācija pati par sevi nebija liela. Otrā versija ir pieņēmums, ka tajā laikā ir dzīvojuši vēl kādi dzīvnieki, kas konkurēja ar alu lāčiem uz dzīvi alās. Zinātnieks Bjorns Kurtens (Bjorn Kurten) uzskata, ka alu lāču populācija bija izkaisīta un ka tā atradās nemitīgā cīņā un stresā par iespēju dzīvot alā jau ilgi pirms sākās pēdējais ledus laikmets.
Izskats
Eiropas alu lācim bija ļoti plats, kupolveidīgs galvaskauss, ar slīpu pieri. Tā lielo, kompakto ķermeni balstīja kājas ar gariem augšstilbiem un masīviem apakšstilbiem. Pēdas bija iegrieztas uz iekšu, skelets atgādina brūnā lāča skeletu. Augumā alu lāci var salīdzināt ar lielākajiem mūsdienu lāčiem; polārlāčiem un Kadjakas lāčiem. Tēviņi svēra apmēram 400 - 500 kg, mātītes 225 – 250 kg. Muzejos 90% no savāktajiem kauliem pieder tēviņiem. Ledus laikmetos alu lāči bija lielāka auguma, bet periodos starp ledus laikmetiem tie kļuva augumā mazāki.
Barība
Izpētot alu lāču zobus, zinātnieki uzskata, ka tie pamatā ir lietojuši veģetāro barību, piedevām ne tikai dažādus zaļos augus kā mūsdienu lāči, bet arī izteikti cietos, ar koksni bagātos veģetāros augus. Rietumeiropas un centrālās Eiropas fosilie kauli liecina, ka šie alu lāči bija daudz vairāk veģetārieši kā alu lāči no Karpatu reģiona, kā arī alu lācis patērēja lielus daudzumus kaulu, salīdzinot ar Eirāzijas brūno lāci.
Dzīves ilgums
Ļoti tipiska nāve alu lāčiem bija nomiršana ziemas miega laikā. Iemesli varēja būt visdažādākie: pārāk maz uzkrātas tauku rezerves vasaras laikā, slimība vai vecums. Lāču kauli liecina par dažādām kaulu traumām un slimībām, ar ko slimojuši alu lāči. Dzīves ilgums precīzi nav nosakāms, bet zinātnieki domā, ka tas varēja būt apmēram 20 gadu, kā arī lielākā daļa pētnieku uzskata, ka lācim nav bijuši dabīgi ienaidnieki, ja nu vienīgi vilki un alu hiēnas, kas uzbruka slimiem un vārgiem lāčiem, vai mazuļiem. Alu hiēnas (Crocuta crocuta spelaea) tiek arī vainotas alu lāču kaulu apgraušanā un izvazāšanā pa alas teritoriju, jo šāda miruša lāča atliekas bija nozīmīgs barības resurss tūlīt pēc ziemas.
Neandertālieši un alu lāči
Alu lāču kaulu kolekcijas neandertāliešu kādreiz apdzīvotajās alās liek zinātniekiem izvirzīt hipotēzi, ka neandertālieši ir pielūguši alu lāci. Šveicē Drahenlokā, kādā neandertāliešu alā ir atklāts akmens altāris ar vairāku alu lāču galvaskausiem pašā augšā. Pie alas ieejas 7 alu lāču galvaskausi novietoti tā, lai tie lūkotos alas ieejā, tālāk ejā klints nišās bija izvietoti vēl 6 galvaskausi. Blakus galvaskausiem bija novietoti stilbu kaulu saišķi. Neviens kauls nav novietots nejauši. Kaulu izvietojums nepārprotami liecina par alu lāča kultu.
Līdzīgas kulta pazīmes tika atklātas Francijas dienvidos. Neandertāliešu alā tika atklāta taisnstūraina bedre, kurā atradās vismaz 20 alu lāču kauli, kas bija pārsegti ar smagu akmens plāksni. Turpat netālu atradās otra taisnstūraina bedre ar neandertāliešu kauliem, kā arī ar dažādiem priekšmetiem, alu lāča pleca kaulu ieskaitot.
2011. gada Pasaules čempionāts hokejā — G grupa
2011. gada Pasaules čempionāta hokejā spēles G grupā norisinājās no 5. līdz 8. maijam. Grupas komandas spēles aizvadīja Orange Arena, Bratislavā, un Steel Aréna, Košicē.
Spēles
Pēc Latvijas laika.
Ātrās kārtošanas algoritms
Ātrās kārtošanas algoritms ir kārtošanas algoritms, kuru izstrādāja Sers Čārlzs Antonijs Ričards Hoars (C.A.R. Hoare) Britu datorzinātnieks 1960. gadā kad bija 26 gadus vecs, un tas ir viens no plašāk izmantotajiem kārtošanas algoritmiem. Šī algoritma vidējā sarežģītība ir. Sliktākajā gadījumā algoritma sarežģītība ir {O}(n^2) tomēr, ja algoritmu lieto pareizi, tad šāds gadījums ir novērojams reti. Parasti ātrās kārtošanas algoritms ir ātrāks kā citi sarežģītības kārtošanas algoritmi, galvenokārt tādēļ, ka algoritma iekšējais cikls ir viegli uzlabojams un piemērojams nepieciešamajam gadījumam. Ātrās kārtošanas algoritma labās īpašības ir kārtošana bez papildu atmiņas (tiek izmantots neliels steks), mazais salīdzināšanu skaits, kā arī algoritma īsais iekšējais cikls.
Vēsture
Ātrās kārtošanas algoritmu izstrādāja Sers Čārlzs Antonijs Ričards Hoars (C.A.R. Hoare) Britu datorzinātnieks 1960. gadā kad bija 26 gadus vecs, un tas ir viens no plašāk izmantotajiem kārtošanas algoritmiem. Tas tika izstrādāts, laikā kad tā autors atradās Padomju Savienībā Maskavas Universitātē kā apmaiņas students, algoritma mērķis bija sakārtot tulkot nepieciešamos vārdus tā, lai tie būtu vienkāršāk saistīti savā starpā.
Algoritms
Algoritmam pamatā ir trīs soļi:
Algoritms ir balstīts uz ideju, ka apmaiņas darbības ieteicams veikt lielos attālumos, lai tās būtu visefektīvākās. Algoritma ātrdarbība lielā mērā atkarīga no tā, kādās daļās tiek sadalīts kārtojamais fails izpildot dalīšanas funkciju, kas savukārt atkarīgs no izvēlētā dalītāja (pivot). Ideāli būtu, ja katrā dalīšanas reizē fails tiktu sadalīts tieši uz pusēm, taču ne vienmēr ir pieejama nepieciešamā informācija, kuru elementu izvēlēties par dalīšanas elementu, lai panāktu ideālo sadalījumu. Nejaušam failam ir pilnīgi vienalga, kuru elementu izvēlas par dalīšanas elementu, jo ar jebkuru elementu kā dalīšanas elementu nejaušs fails tiks sadalīts vienādās daļās vidējā gadījumā.
Vienkāršā versija
Vienkāršā pseidokodā algoritms var tikt izteikts sekojoši: function quicksort(masivs) var list mazaks, lielāks if length(masivs) ≤ 1 return masivs select and remove a pivot value pivot from masivs for each x in masivs if x ≤ pivot then append x to mazaks else append x to lielāks return concatenate(quicksort(mazaks), pivot, quicksort(lielaks))
Jāievēro, ka vienkāršajā algoritma variantā elementi tiek pārbaudīti, tikai salīdzinot tos ar citiem elementiem, kas padara ātrās kārtošanas algoritmu par kārtošanu ar salīdzināšanu.
Algoritma pareizums ir balstīts uz sekojošiem argumentiem:
Sarežģītā versija
Vienkāršās versijas mīnuss ir tāds, ka to izmantojot nepieciešama O(n) papildus atmiņa, kas ir tikpat daudz cik tiek izmantots kārtošanai ar sapludināšanu (merge sort). Papildus atmiņas prasība var būtiski ietekmēt algoritma darbības ātrumu un kešatmiņas darbību praktiskā algoritma pielietojumā. Lai novērstu vienkāršās versijas trūkumus ir izstrādāts ātrās kārtošanas algoritms, kurš spēj sakārtot datus vidēji izmantojot O(log n) papildus atmiņu. Ātrās kārtošanas algoritma dalīšanas funkcijas pseidokods izskatās sekojoši: function partition(array, left, right, pivotIndex) pivotValue := array[pivotIndex] swap array[pivotIndex] and array[right] // Pārvietot dalītāju uz beigām storeIndex := left for i  from  left to right - 1 // left ≤ i < right if array[i] ≤ pivotValue swap array[i] and array[storeIndex] storeIndex := storeIndex + 1 swap array[storeIndex] and array[right] // Pārvietot dalītāju uz tā gala pozīciju return storeIndex
Šis dalīšanas algoritma pseidokods nav tāds kādu to izstrādāja Čārlzs Antonijs Ričards Hoars, pastāv vēl citas dalīšanas funkcijas priekš ātrās kārtošanas algoritma, tomēr šo saprast ir nedaudz vieglāk kā citas.
Kad dalīšanas funkcija ir izveidota uzrakstīt ātrās kārtošanas algoritmu vairs nav tik sarežģīti un tas ir sekojošs:
procedure quicksort(array, left, right) if right > left select a pivot index //(e.g. pivotIndex := left+(right-left)/2) pivotNewIndex := partition(array, left, right, pivotIndex) quicksort(array, left, pivotNewIndex - 1) quicksort(array, pivotNewIndex + 1, right)
Tomēr tā, kā dalīšanas funkcija pārkārto elementus katrā daļā, tad šī ātrās kārtošanas algortima versija nav stabila.
Šī ir vēl viena ātrās kārtošanas algoritma versija, kas darbojas ar nelielu papildus atmiņu:
function quicksort(array, left, right) var pivot, leftIdx = left, rightIdx = right if right - left > 0 pivot = (left + right) / 2 while leftIdx <= pivot and rightIdx >= pivot while array[leftIdx] < array[pivot] and leftIdx <= pivot leftIdx = leftIdx + 1 while array[rightIdx] > array[pivot] and rightIdx >= pivot rightIdx = rightIdx - 1; swap array[leftIdx] with array[rightIdx] leftIdx = leftIdx + 1 rightIdx = rightIdx - 1 if leftIdx - 1 == pivot pivot = rightIdx = rightIdx + 1 else if rightIdx + 1 == pivot pivot = leftIdx = leftIdx - 1 quicksort(array, left, pivot - 1) quicksort(array, pivot + 1, right)
Dalītāja izvēle
Sākotnējā algoritma versijā par dalītāju tika izvēlēts kreisais pirmais elements no kārtojamo elementu saraksta, tomēr tāda dalītāja izvēle rada sliktākā varianta sarežģītību {O}(n^2) gandrīz sakārtotiem failiem, kas ir diezgan bieža parādība praktiskā pielietojumā. Šī problēma tika novērsta par izveidojot dalīšanas funkciju, kas par dalītāju katru reizi izvēlas nejaušu elementu, vidējo elementu, vai pēdējo elementu no faila.
Analīze
Sākotnējā variantā nav pārāk grūti saprast, ka ātrā kārtošana izmanto vidēji laiku. Tas ir saprotams, jo ir redzams, ka dalīšanas funkcija, kura iet cauri failam tikai vienreiz, izmanto laiku.
Labākajā sagaidāmajā variantā, katru reizi veidojot kārtojamā faila daļu, iepriekšējais fails tiek sadalīts divās aptuveni vienādās daļās, tas nozīmē, ka katrs rekursīvs izsaukums darbojas tikai ar pusi no iepriekšējā faila, līdz ar to var veikt tikai \log n izsaukumus pirms tiek sasniegts fails ar garumu 1. Tas nozīmē, ka katra algoritma izsaukuma dziļums ir vienāds ar. Nepastāv divi vienādi izsaukumi, kuri apstrādātu vienādu faila daļu, tādējādi katram izsaukuma līmenim nepieciešams tikai laiks, rezultātā kopējais algoritms izmanto tikai  laiku.
Alternatīvs novērtējuma variants ir izmantot rekurences (T(n)) aprēķinu - laiku, kas nepieciešams, lai sakārtotu n elementu garu failu. Rekurences aprēķina formula ir sekojoša:
Pamatteorēmā savukārt minēts, ka rekurence ir.
Sliktākajā gadījumā savukārt abu izveidoto faila daļu garumi ir 1 un n-1 (piemēram, dalītājs ir vislielākais skaitlis kārtojamajā failā) līdz ar to izsaukumu skaits pieaug līdz n izsaukumiem. Tādā gadījumā rekurence ir sekojoša: un rezultāts ir sekojošs:
Nepieciešams atcerēties, ka pastāv vairāki ātrās kārtošanas algoritma varianti, tajā skaitā arī nerekursīvs ātrās kārtošanas algoritms, izvēle paliek lietotāja ziņā, tomēr labu rezultātu var iegūt, ja par dalītāju katru reizi izsaucot algoritmu tiek izvēlēts nejaušs elements no kārtojamo elementu faila. Tādējādi algoritmā nepieciešams mainīt dalīšanas funkciju, tomēr izmantojot uzlabotu ātrās kārtošanas algoritmu līdz minimumam tiek samazināta iespēja rezultātā iegūt sliktākā gadījuma algoritma sarežģītību {O}(n^2).
Varianti
Pastāv 3 labi zināmi ātrās kārtošanas algoritma varianti:
Magnēts
Magnēts ir ķermenis, kas spēj radīt ap sevi magnētisko lauku. Šis ķermenis ir magnetizēts un tam piemīt magnētiskais moments, kas arī nosaka šī ķermeņa īpašību radīt ap sevi magnētisko lauku. Magnētus izgatavo no īpašām vielām — feromagnētiķiem, kas novietoti citu magnētu darbības laukā, paši pārvēršas par magnētiem (magnetizējas). Tādas vielas ir elementi Fe (dzelzs), Co (kobalts) un Ni (niķelis), kā arī daudzi sakausējumi.
Ne visi magnēti ir vienādi pēc to īpašībām un uzbūves. Dabiskie magnēti ir sastopami dabā magnētisko rūdu iegulumu veidā. Tartu universitātē atrodas pats lielākais zināmais dabiskais magnēts. Tā masa ir 13 kilogrami, un šis magnēts ir spējīgs pacelt 40 kilogramus lielu smagumu. Mākslīgie magnēti ir magnēti, ko ir radījuši cilvēki uz atšķirīgas feromagnētiķu bāzes. Eksistē divu dažādu veidu mākslīgie magnēti - pastāvīgie un elektromagnēti. Pastāvīgie magnēti ir neelektrizēti ķermeņi, kas izgatavoti no cietiem materiāliem un šo magnētu īpašības nav saistītas ar ārējo avotu vai strāvas izmantošanu. Elektromagnēti kļūst magnētiski tad, kad tiem tiek pievadīta strāva.
Magnētu vēsture
Magnēts ir zināms cilvēkiem jau kopš neatminamiem laikiem. Ziņas par magnētiem un to īpašībām tika aprakstītas Talesa no Milētas un Platona darbos. Pats vārds magnēts radās sakarā ar to, ka grieķi atklāja dabas magnētus vietā, kuru dēvē par Magnēsiju (Tesālijā). Laika gaitā arī ķīnieši atrada šādus dabiskos magnētus, kurus dēvēja par "mīlošajiem akmeņiem". Viņi uzskatīja, ka tie pievelk dzelzi kā maiga māte apskauj savus bērnus. Grieķijā savukārt magnētus dēvēja par "Herkulesa akmeni".
Ķermeņi, kas pievelk dzelzi, cilvēcei bija zināmi pirms vairāk nekā 2000 gadiem. Magnēta puses laika gaitā sāka dēvēt arī par ziemeļu un dienvidu poliem. Jo tika pamanīta viena no magnētu īpašībām - magnēts tievas josliņas formā, novietots uz koka dēlīša, kurš peld ūdenī, pagriežas ar savu vienu galu Zemes ziemeļpola virzienā, bet ar otru Dienvidpola virzienā. Šis novērojums ir saistīts ar kompasa radīšanu. Pirmie kompasi parādījās Ķīnā. Eiropā kompasu sāka lietot no 12. gadsimta.
U. Gilberts publicēja lielu darbu par magnētiem, kurā aprakstīja savu pieredzi sakarā ar magnētiem un to īpašībām. Viņš pirmais nonāca pie slēdziena, ka Zeme pati ir liels lodveida magnēts.
Magnētiskais lauks
Fizikā magnētisko lauku definē kā elektronu lādiņu kustību, kas iedarbojas ar spēku uz citiem kustīgiem lādiņiem. Šo lauku katrā punktā raksturo indukcijas vektors \vec{B}. Vektora B virzienu nosaka labās skrūves likuma — ja, griežot skrūvi pa labo vītni, tā pārvietojas lādiņa kustības virzienā, tad griešanas virziens parāda indukcijas vektora B un tam atbilstošo līniju virzienu — vai pēc labās rokas likuma: ja ar labās rokas plaukstu aptver vadu tā, ka atliektais īkšķis ir virzīts strāvas plūšanas virzienā, tad pārējo četru pirkstu orientācija norāda indukcijas līniju virzienu. Magnētisko indukciju aprēķina pēc Bio — Savāra — Laplasa likuma. Magnētiskās indukcijas mērvienība SI sistēmā ir tesla (T). Ārējā magnētiskā lauka avots ir strāva, kas savukārt atrodas apskatāmās strāvas magnētiskajā laukā. Tāpēc uz šo strāvas elementu arī darbojas Ampēra spēks.
Magnētiskais moments
Vielas magnētiskās īpašības nosaka tās atomu elektronu orbitālie magnētiskie momenti un elektronu spinu magnētiskie momenti. Magnētiskais moments ir lielums, kas raksturo strāvas kontūra vai magnētiķa magnetizāciju un ir vienāds ar kontūrā plūstošās strāvas stipruma un kontūrā ietvērtā laukuma reizinājumu. Ja magnētiskajā laukā ienes kontūru, pa kuru plūst strāva, un kontūrs var brīvi griezties, tas orientējas un ieņem stabilu līdzsvara stāvokli. Lai kontūru izvirzītu par zināmu leņķi no līdzsvara stāvokļa, tam jāpieliek noteikts spēka moments. Kontūra raksturošanai izdevīgi lietot vektoru, ko sauc par strāvas kontūra magnētisko momentu.
Magnetizācija
Ja vielu ievieto ārējā magnētiskā laukā, notiek atomu magnētisko momentu Mat orientācija, un tā rezultātā viela magnetizējas. Magnētisko momentu orientācijas pakāpi raksturo magnetizācijas vektors J, kas skaitliski vienāds ar tilpuma vienības magnētisko momentu.
Magnēta poli
Uz jebkuras no magnēta virsmām atrodas vismaz divas vietas, kuru tuvumā magnētu pievilkšanas spēks ir īpaši liels, tur koncentrējas magnētiskais spēks. Tādas vietas sauc par magnēta poliem. Lai gan abi magnēta poli pievelk ar vienāda lieluma spēku, tomēr polu nosaukumi ir dažādi. Izpētot patstāvīgo magnētu mijiedarbību tika noskaidrots:
Molekulārā kulinārija
Molekulārā kulinārija, molekulārā gastronomija jeb molekulārā virtuve ir uzturzinātnes nozare, kurā pēta ēdienā un tā sastāvdaļās notiekošās fizikāli-ķīmiskās norises, kā arī to ietekmēšanu, mainot pārtikas krāsu, formu, konsistenci, garšu un citas īpašības.
Jēdzienu "molekulārā gastronomija" 1988. gadā ieviesa Oksfordas Universitātes fiziķis Mikloss Kurti un franču INRA ķīmiķis Ervē Tiss. Tomēr ir tādi ar jomu saistīti šefpavāri, kas nepieņem šo apzīmējumu, priekšroku dodot tādiem nosaukumiem kā "kulinārā fizika" vai "eksperimentālā virtuve".
Ians Stjuarts
Ians Stjuarts ( vai Ian Stuart) var apzīmēt šos cilvēkus:
Rubinšteins
Rubinšteins (Rubinstein, Rubinštejn, Rubinštajn, Rubinštein) ir ebreju uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kevins Čeņs
Kevins Čeņs, īstajā vārdā Čeņs Naidzja (Chén Nǎi Jiā; dzimis , Taipejā, Taivānā) ir ķīniešu-amerikāņu sacīkšu pilots, kas pārstāv Taivānu. Čeņs ir Āzijas GP2 pilots un pirmais Taivānas pārstāvis ar FIA A licenci.
Kevins ir pabeidzis Peperdainas universitāti. 2003. gadā Čeņs kļuva par ASV salonautomobiļu čempionāta 2. divīzijas čempionu. 1. divīzijā Čeņs bija biežs viesis uz pjedestāla. 2007. gadā sportists piedalījās Formula V6 Asia kausā. Viņš piedalījās. gada Āzijas GP2 sezonā un kopvērtējumā ieguva 36. vietu, neizcīnot ne punktu.
1976. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm
1976. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm (EuroBasket Women 1976) bija 15. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Francijā no 1976. gada līdz. Čempionātu organizēja FIBA Europe. Čempionātā uzvarēja PSRS izlase, kura finālā uzvarēja Čehoslovākijas izlasi. Mazajā finālā Bulgārijas izlase uzvarēja Francijas izlasi.
Dekšāres pagasts
Dekšāres pagasts (agrāk — Dekšāru pagasts ) ir Rēzeknes novada administratīvi teritoriāla vienība. Robežojas ziemeļos ar sava novada Nagļu pagastu, austrumos ar Rikavas un Viļānu pagastiem, dienvidos ar Preiļu novada Sīļukalna pagastu, rietumos ar Varakļānu novada Varakļānu pagastu un Varakļānu pilsētu. Pagasta centrs atrodas Dekšārēs.
Pagastā aktīvi darbojas iedzīvotāju konsultatīvā padome.
Daba
Aptuveni 43% pagasta teritorijas aizņem meži.
Hidrogrāfija
Pagastā nav neviena ezera.
Upes
Cauri pagastam tek Malmuta, Kaževa, Mežulne un pa pagasta ziemeļaustrumu robežu arī Malta.
Purvi
Pagastā atrodas Garanču un Bobas purvs.
Vēsture
1945. gadā Rēzeknes apriņķa Varakļānu pagastā izveidoja Dekšāres ciema padomi. Dekšāres ciems ietilpis Viļānu apriņķī (1947—1949) un Varakļānu (1949—1956), Viļānu (1956—1962) un Rēzeknes (pēc 1962. gada) rajonos. Dekšāres ciemam 1975. gadā pievienoja likvidēto Atspuku ciemu, 1979. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Murmastienes ciemam, 1981. gadā daļu teritorijas pievienoja Nagļu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Dekšāres pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Viļānu novadā. 2021. gadā Viļānu novadu iekļāva Rēzeknes novadā.
Dekšāru pagastā ir dzimis un uzaudzis rakstnieks Alberts Sprūdžs, dzejnieks Aleksandrs Garančs, dzejnieks un mākslinieks Konstantīns Broks, rakstnieks un publicists Leonards Latkovskis, sabiedriskais darbinieks Francis Zeps, prāvesti Jānis Svilāns un Vaclavs Erels.
Iedzīvotāji
Pēc PMLP datiem 2016. gadā pagastā dzīvoja 788 iedzīvotāji. Pēc 2011. gada tautas skaitīšanas datiem Dekšāres pagastā 89,90% no iedzīvotājiem bija latvieši, bet 8,71% — krievi.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas — Dekšāres, Jaunsaimnieki 2, Aļņi, Stiukas, Obeliškas, Jaunsaimnieki, Trokšas, Puduļi, Mālnieki, Bokāni, Armuškas, Brangova, Storas, Priedaine, Soltā, Čeveri, Cakuli, Garanči, Garvacainieki, Ikaunieki.
Saimniecība
Galvenās ražošanas nozares pagastā ir kokmateriālu pārstrāde un lauksaimniecība. Pagastā reģistrētas un darbojas četras kokzāģētavas. Lielākās zemnieku saimniecības ir "Druva", "Tiltiņi", "Lazdu mājas", "Santa". Plašāku attīstību pagastā varētu gūt linkopība, piena un gaļas ražošana.
Transports
Pagastu šķērso valsts nozīmes šoseja Jēkabpils-Rēzekne-Ludza-Terehova (A12) un dzelzceļa līnija Krustpils—Rēzekne II. Turklāt dzelzceļa stacija "Varakļāni" atrodas tieši Dekšāres pagastā.
Izglītība un kultūra
Dekšārēs ir vasaras estrāde ar 600 skatītāju vietām, kurā var rīkot koncertus, teātra uzvedumus, zaļumballes.
Tūrisma objekti
Vairākus gadus pagastā darbojas vēstures muzejs, kurā skatāmi materiāli par pagasta, skolas un kolhozu dibināšanas vēsturi. Atsevišķas ekspozīcijas veltītas novadniekiem. Muzeja krājumos ir bagāta latgaliešu literatūras kolekcija.
Dekšāres pagastā atrodas “Latgaļu sāta” un kaņepju audzētava/muzejs “Obelisk farm”.
Jānis Fogelis
Jānis Fogelis ( — ) bija Sarkanās armijas virsnieks, Padomju Savienības Varonis.
Biogrāfija
No 1918. gada Sarkanās armijas dienestā. Piedalījies Krievijas pilsoņu karā. Kādu laiku bija Feliksa Dzeržinska adjutants. Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām turpināja dienestu Sarkanajā armijā. 1927. gadā pabeidza politiskā sastāva kursus, bet 1933. gadā absolvēja M. Frunzes Kara akadēmiju. No 1934. gada bija 38. strēlnieku divīzijas komisārs. Vēlāk strādājis par Odesas ūdens transporta inženieru institūta pasniedzēju un katedras vadītāju.
NKVD "Latviešu operācijas" laikā tika apcietināts, notiesāts sakarā ar apsūdzību kontrrevolucionārā darbībā, taču nav nošauts. Lietas materiāli nav nonākuši atklātībā, iespējams, ka nav saglabājušies līdz mūsdienām. Otrā pasaules kara laikā ar PSRS Augstākās padomes prezidija lēmumu 1943. gadā Jānis Fogelis tika atbrīvots no ieslodzījuma un atjaunots Sarkanās armijas dienestā kā ģenerālmajors.
Aktīvā karadarbība piedalījās no jūlija. Fogelis visu kara laiku līdz savai nāvei komandēja 120. gvardes strēlnieku divīziju. Tā ietilpa 3. armijā, kura iekļāvās 2. Baltkrievijas frontē. Piedalījies Dņepras forsēšanās, cīņās Baltkrievijas PSR teritorijā.
1944. gada 24. jūnijā viņa komandētā 120. gvardes strēlnieku divīzija forsēja Dņepru un jau 8. jūlijā bija ieņēmusi vairāk kā 250 apdzīvotas vietas. Reizē tika veikta pretinieka spēku aplenkšana. Kaujās par Navahrudaku, vadot priekšējās karaspēka vienības, 13. jūlijā, Fogelis tika nāvīgi ievainots pie Djatlovas. Tur viņš tika apbedīts.
1945. gada 10. aprīlī PSRS Augstākās padomes prezīdijs pieņēma lēmumu par Padomju Savienības varoņa nosaukuma piešķiršanu Jānim Fogelim pēc nāves par veiksmīgu pavēļu izpildi un izrādīto vīrišķību un varonību. Dzīves laikā bija apbalvots ar diviem Sarkanās zvaigznes ordeņiem, kā arī ar citiem apbalvojumiem.
Rutkovskis
Rutkovskis var būt:
Arnolds Rutkovskis
Arnolds fon Rutkovskis (dzimis, miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes Latvijas Tērvetes draudzes luterāņu mācītājs.
Dzimis luterāņu mācītāja Ādolfa Rutkovska ģimenē. Studēja Tērbatas universitātē. Darbojies Latviešu literārā biedrībā. Septiņu bērnu tēvs. 1919. gada 27. februārī kopā ar dēlu komunistu arestēts, pārvests uz Jelgavu, tuvojoties landesvēra karaspēkam nošauts Jelgavas cietuma pagalmā.
Driksnis
Driksnis ir ezers Madonas novada Ļaudonas pagastā, 3 km no Ļaudonas, Driksnas sila dabas parka teritorijā. Tā platība ir 40,5 ha, vidējais dziļums — 1,3 m, lielākais dziļums — 3 m. Driksnis ir caurteces ezers, no tā iztek Driksnītes upe. Ezera dibens ir dūņains, klāts ar sapropeli. Ezerā aug niedres, meldri, kosas, grīšļi, glīvenes, elodejas, vietām elši, vietām sūnas. Sastopamas līdakas, raudas, karūsas, līņi un asari. Ezerā ligzo pīles. Pie Driksnītes iztekas uzbūvēts regulējams dambis. Ezera rietumu krastā atrodas Drikšņa kalns (136,9 m vjl.).
Bors (dievs)
Bors (non vai Burr — 'dēls') skandināvu mitoloģijā ir Būri dēls un Odina, Vili un Vē tēvs. Viņš minēts Snorres Sturlusona "Jaunākajā Edā", kur minētas viņa radnieciskās saites, taču ne rašanās (viņa tēvu Būri — dievu priekšteci — no ledus izlaizīja pirmatnējā govs Audumla). Būri sieva ir Bestla, jotuna meita.
Bora nozīme mitoloģijā ir neskaidra.
Otrais Ziemeļu karš
Otrais Ziemeļu karš jeb Otrais poļu—zviedru karš (1655—1661), dažādos avotos bieži saukts arī par Pirmo Ziemeļu karu, bija atkārtots Polijas—Lietuvas kopvalsts, Zviedrijas un Krievijas karš par Livonijas mantojumu. Krievu karaspēks okupēja daļu no Inflantijas vaivadijas, Zviedru Vidzemes un vairākus mēnešus aplenca Rīgas cietoksni. Kara beigās zviedru karaspēks izpostīja līdz tam plaukstošo Kurzemes un Zemgales hercogistes saimniecību un trimdā tika aizvests hercogs Jēkabs. 1660. gadā parakstītā Olivas miera līguma rezultātā tika starptautiski atzīta Zviedrijas virsvara pār Vidzemi, bet Kurzeme, Zemgale, Sēlija un Latgale palika vasaļatkarībā no Polijas—Lietuvas kopvalsts.
Kara priekšvēsture un tiešais iemesls
Kara tiešais iemesls bija Zviedrijas karalienes Kristīnes I pāriešana katoļticībā un atteikšanās no troņa 1654. gada 16. jūnijā, ko izmantoja Polijas karalis Jans II Kazimirs un pieteica pretenzijas uz Zviedrijas troni. Vienlaicīgi 1654. gadā Ukrainas kazaku atamans Bohdans Hmeļnickis un Krievijas cars Aleksejs I Romanovs noslēdza pret Poliju-Lietuvu vērstu savienību un 1654. gada aprīlī uzsāka Poļu—krievu karu (1654—1667), kura rezultātā tika ieņemta visa Polijas-Lietuvas kopvalsts austrumu daļa, ieskaitot lielāko daļu no Livonijas vaivadijas, kuras vaivads Nikolajs Korfs lūdza zviedriem militāru palīdzību. Jaunievēlētais Zviedrijas karalis Kārlis X Gustavs piedāvāja Janam I Kazimiram noslēgt pret Krieviju vērstu militāru savienību, pretī prasot uz visiem laikiem atteikties no Polijas Vāzu dinastijas pretenzijām uz Zviedrijas troni un visām protestantu zemēm Polijas kronim pakļautajā teritorijā.
Kara pirmais posms (1655. gada kampaņa)
Kad Polijas karalis noraidīja zviedru prasību, 1655. gada jūlijā Zviedrijas karaspēks no Zviedru Vidzemes iebruka Poļu Livonijas teritorijā. Kurzemes hercogs Jēkabs pasludināja neitralitāti. 11. jūlijā zviedru karaspēks ieņēma Daugavpils cietoksni, pēc tam izgāja cauri Sēlijai un ieņēma Biržu pili, vēlāk visu Žemaitijas rietumu daļu. Savukārt Lietuvas lielkņazistē tajā laikā no austrumiem iebruka liela Krievijas caristes armija, kurai pretojās Lietuvas karaspēks Jonuša Radvila vadībā, tomēr krievi 3. jūlijā ieņēma Minsku, 31. jūlijā Viļņu, 6. augustā Kauņu, 28. augustā Grodņu. Lietuvas lielhetmanis Jonušs Radvils (Jonušas Radvila, Janusz Radziwiłł) Ķēdaiņos 18. augustā parakstīja Zviedrijas-Lietuvas līgumu, kas anulēja līdz tam pastāvošo Polijas un Lietuvas savienību.
Krievu karagājiens uz Rīgu
Krievijas cars Aleksejs Romanovs noslēdza pamieru ar Poliju-Lietuvu un 1656. gada jūlijā no Vitebskas lejup gar Daugavu uzsāka karagājienu uz Rīgu. Pats cars vadīja milzīgu karaspēku, kurā pēc dažādām ziņām bija 35 000—100 000 karavīru. Krievu karaspēka apgāde notika pa Daugavu ar strūgām, laivām un plostiem, tādēļ pie Krustpils, Sēlpils un Kokneses Vidzemes aizstāvji nogremdēja ar akmeņiem pildītas liellaivas. Pēc vairāku dienu aplenkuma krievi 31. jūlijā ieņēma Daugavpils cietoksni, kuru aizstāvēja zviedru garnizons. Granizona komandieris Viligmans izdarīja pašnāvību, bet pārējie pils aizstāvji tika nogalināti. 11.—13. augustā cars Aleksejs vadīja Kokneses cietokšņa aplenkšanu ar apmēram 2500 karavīriem, kuru jūsmīgi aprakstīja vēstulē: "Cietoksnis ir bezgala stiprs, grāvis ir dziļš, jaunākais brālis mūsu (Maskavas) kremļa grāvim, bet pats cietoksnis ir kā Smoļenskas cietokšņa dēls, nudien, ļoti stiprs." Rīgas apleknums ilga no 22. augusta līdz 5. oktobrim. Rīgas cietoksnis bija neieņemams un Krievijas cars Aleksejs bija spiests atteikties no sapņa par Daugavas ūdensceļa pakļaušanu. Toties krieviem izdevās ieņemt Alūksnes, Vastselīnas un Kirumpejas pilis. 12. oktobrī pēc aplenkuma krieviem padevās Tērbatas cietoksnis. Mazāka kauja starp krievu un zviedru karaspēkiem notika arī pie Rēzeknes 1656. gadā, kuras laikā tika galīgi sagrauta Rēzeknes pils un zviedru karaspēkam izdevās sakaut daudz lielākus krievu spēkus. Kaujās piedalījās arī Vidzemes kirasieru pulks ar latviešu zemessargiem, kas bija pazīstami kā labi strēlnieki. Krievu okupētajā Vidzemes daļā īslaicīgi pastāvēja Dmitrijevas (Kokneses) vaivadija, bet Latgales daļā Borisogļebskas (Daugavpils) vaivadija, kuru iedzīvotājus deportēja vai spieda pāriet pareizticībā, vietā ievedot krievu zemniekus. 1657.—1661. gadā karadarbības skartajās teritorijās plosījās bads un mēris.
Kara trešais posms (1657. gada kampaņa)
Zviedrijas karalim Kārlim X Gustavam izdevās paplašināt pretpoļu koalīciju pēc tam, kad viņš 1656. gada 20. novembrī atdeva Prūsijas hercogisti Brandenburgas kūrfirstam Frīdriham Vilhelmam un 6. decembrī apsolīja Transilvānijas valdniekam Jurģim II Rakoci (Rákóczi György) Polijas karaļa un Lietuvas lielkņaza troni. 1657. gada janvārī zviedru koalīcijas spēki apvienojās un pārņēma iniciatīvu — 2. jūlijā tie ieņēma Brestļitovsku un 16. jūlijā Varšavu. Zviedru karaspēks pārgāja uzbrukumā arī Karēlijā un Livonijā. Ģenerālgubernators Magnuss Delagardijs (Magnus Gabriel de la Gardie) ieņēma Pečoru klosteri, bet cieta sakāvi pie Gdovas. Krievi devās pretuzbrukumā, bet kaujā pie Valkas 1657. gada 9. jūnijā zviedru karaspēks uzvarēja 8000 vīru stipro krievu armiju un saņēma gūstā tās karavadoni Matveju Šeremetjevu. Polijas karalis Jans Kazimirs piedāvāja Krievijas caram slēgt pamieru un kopīgi cīnīties pret zviedriem. Tomēr poļiem izdevās atgriezt kara veiksmi un 20. jūnijā sakaut Transilvānijas karaspēku Podolijā un 23. jūnijā Rakoci piekrita lauzt militāro aliansi ar zviedriem un atstāja Poliju. Jūnijā Dānijas karalis Frederiks III nolēma iestāties karā pret Zviedriju, tādēļ zviedru karalis sūtīja pret dāņiem 6000 vīru, kas divus mēnešus aplenca Fredriksodes cietoksni Jitlandē, līdz to ieņēma 1657. gada 24. oktobrī.
Poļu un lietuviešu iebrukums Zviedru Vidzemē
Pēc Viļņas pamiera noslēgšanas ar Krieviju 1657. gada 24. oktobrī Lietuvas lielkņazistes karaspēks hetmaņa Vincenta Goševska (lt) vadībā lejpus Koknesei šķērsoja Daugavu un iebruka Zviedru Vidzemes teritorijā. Līdz 27. oktobrim tika ieņemtas Raunas, Cēsu un Valmieras pilis, tika iecelta jauna pašpārvalde, kuras sastāvā bija arī vēlāk niknākā zviedru pretinieka J. R. Patkula tēvs. Tomēr Lietuvas karaspēks cieta sakāvi pie Pērnavas un nespēja ieņemt Kobronskansti pie Rīgas Pārdaugavas pusē.
Kara ceturtais posms (1658. gada kampaņa)
1658. gada 30. janvārī zviedru armija 9000 jātnieku un 3000 kājnieku sastāvā devās pāri aizsalušajam Mazajam Beltam uz Fīnes salu, tad 5. februārī pāri Lielajam Beltam uz Lolandi un tālāk uz Zēlandes salu, kur piespieda karam pilnīgi nesagatavoto dāņu karali padoties un noslēgt Roskildes miera līgumu, pēc kura zviedri ieguva Skones provinci Skandināvijas pussalas dienvidos un dažas citas teritorijas tagadējā Dienvidrietumzviedrijā. Zviedri 1658. gada 20. oktobrī panāca Valisāres (Vallisaare pie Narvas) pamiera līgumu ar krieviem, bet ar 1661. gada Kardisas (tagad — Kärde ziemeļos no Tartu) miera līgumu krievi atdeva visas kara laikā zviedriem atņemtās zemes, ieskaitot Alūksnes novadu Latvijā.
Zviedru iebrukums Kurzemes un Zemgales hercogistē
1658. gada augustā Igaunijas un Vidzemes kara gubernators Roberts Duglass (Robert Douglas) pieprasīja hercogam Jēkabam ļaut zviedru karaspēkam no Rīgas šķērsot Zemgales teritoriju, lai varētu uzbrukt Lietuvas karaspēka nometnei Radvilišķos. Zviedru spēki tomēr apstājās pie Lietuvas robežas Mežmuižā (tagadējā Augstkalnē) un pieprasīja no hercoga atpirkšanās maksu un Bauskas cietoksni. 28. septembrī tika parakstīta vienošanās par 20 000 dālderu samaksu un lielām pārtikas piegādēm. Zviedri pieprasīja atļaut pie Jelgavas pārvest uz Lielupes labo krastu it kā slimos karavīrus. Tā vietā zviedri ar 40 laivām 30. septembrī izsēdās Jelgavas Pilssalā un saņēma gūstā hercogu un viņa ģimeni, kurus 9. oktobrī pārveda uz Rīgu, bet 1659. gada 9. augustā deportēja uz Ivangorodas cietoksni Ingrijas rietumos. Šajā laikā Nīderlande, kas bija pieteikusi karu Zviedrijai, ieņēma Kurzemes hercogistei piederošo Tobago koloniju, bet zviedru uzpirktie pirāti ieņēma Jēkaba fortu Gambijā. Duglasa armija okupēja Zemgali un daļu Kurzemes līdz 1659. gada beigām, kad tos piespieda atkāpties lietuviešu karaspēks kopā ar latviešu zemessargiem. Zviedru Jelgavas pils garnizons kapitulēja 1660. gada janvārī.
Kara noslēgums
1658. gada 30. decembrī Krievija un Zviedrija noslēdza separātu Valiesāras pamieru, Krievija uz trīs gadiem (līdz 1661. gadam) anektēja kara laikā ieņemtās Vidzemes un Igaunijas austrumu daļas pilis un atsāka savstarpējo tirdzniecību.
1659. gada karadarbība noritēja Zviedru Pomerānijā un Dānijā, kur 30 000 liels austriešu un brandenburgiešu karaspēks līdz novembrim nesekmīgi mēģināja ieņemt zviedriem pakļauto Štetīni un Greifsvaldi. Atsākoties poļu-krievu karam, lielākā daļa poļu spēku pārvietojās uz mūsdienu Ukrainas teritoriju. 1659. gada rudenī Toruņas pilsētā sākās miera sarunas, kas vēlāk tika pārceltas uz Dancigu. 1660. gada sākumā zviedru karalis saslima un mira 23. februārī. Jau 23. aprīlī tika parakstīts (mūsdienu Gdaņskas tuvumā) Olivas miera līgums starp Zviedriju no vienas puses un Poliju-Lietuvu, Svētās Romas impēriju un Brandenburgu-Prūsiju no otras puses. Līgumā tika apstiprinātas Zviedrijas tiesības uz Vidzemi un Brandenburgas tiesības uz Prūsiju, bet Polijas karalis atteicās no savām pretenzijām uz Zviedrijas troni.
1660. gada 27. maija Kopenhāgenas miera līgums pārtrauca karu starp Zviedriju un Dāniju, bet 1661. gada 21. jūnija Kardisas miera līgums pārtrauca karu starp Zviedriju un Krieviju.
Andalūzijas suns
"Andalūzijas suns" ir 1929. gada Francijas sirreālistiska īsfilma. To uzņēmis aragoniešu režisors Luiss Bunjuels un kataloniešu mākslinieks Salvadors Dalī. "Andalūzijas suns" ir Bunjuela pirmā filma, kas sākotnēji tika paredzēta ierobežotai izrādīšanai Parīzē, bet negaidīti kļuva populāra un tika rādīta vēl astoņus mēnešus. . Tā ir viena no vislabāk zināmajām sirreālisma filmām no 1920. gadu avangarda kustības.
Filmai nav sižeta šī vārda tradicionālajā nozīmē. Filmas hronoloģija ir sajaukta, notikumi risinās haotiski, bet vietas un tēli īpaši nemainās. Tiek izmantota sapņu loģika, kas tiek balstīta uz filmas rašanās laikā tik ļoti populāro Freida brīvās asociācijas metodi, rādot sēriju ar ainām, kas savā starpā ir niecīgi saistītas viena ar otru.
Karagājiens uz Kernavi (1279)
1279. gada karagājiens uz Kernavi notika 1279. gada februāra beigās Lietuvas-Livonijas kara (1262—1282) laikā. Pirms tam Traidena vadītais karaspēks neveiksmīgi aplenca Dinaburgas pili.
Livonijas ordeņa karagājienā piedalījās arī Dāņu Igaunijas bruņinieki Rēveles zemes kapteiņa Eilarda no Hobergas vadībā, Kokneses bruņinieks Johans no Tīzenhauzenes un viņa kaimiņš bruņinieks Heinrihs no Frangenes.
Atskaņu hronikas vēstījums
Kad Livonijas ordeņa mestrs Ernests no Raceburgas uzzināja par Traidena uzbrukumu Dinaburgai, viņš ordeņa brāļiem apsolīja šo uzbrukumu atmaksāt un doties karagājienā uz Lietuvu. Viņš aicināja karagājienam piebiedroties arī Rēveles bruņiniekus un Rīgas arhibīskapa vasaļus ar viņu karapulkiem un nolika pulcēšanās datumu. Ordeņa brāļi un viņu sabiedrotie sapulcējās Rīgā, kur viņiem piebiedrojās arī kuršu un zemgaļu karapulki. Par karagājiena mērķi tika izsludināta Lietuvas galvaspilsēta Kernave (Kernowen). Iebrucēji sadalījās karapulkos un izpostīja ķēniņa Traidena zemi (kuniges Thoreiden lant). Tad viņi ar kara laupījumu devās mājup, bet ķēniņš Traidens sapulcināja savu karaspēku un viņiem sekoja un sakāva kaujā pie Aizkraukles.
Hulusi Salihs pašā
Hulusi Salihs pašā (pilns vārds Salihs Hulusi Kezraks, 1864. g. Stambula - 1939. g. Stambula) bija viens no pēdējiem Osmaņu impērijas lielvezīriem pēdējā sultāna Mehmeda VI Vahdedina valdīšanas laikā. Hulusi Salihs amatā bija no 1920. gada 8. marta līdz 1920. gada 2. aprīlim. Tā kā viņš nespēja sastādīt valdību un, sakarā ar Sabiedroto Stambulas okupāciju (tās laikā tika apcietināti vairāki Osmaņu parlamenta locekļi), sultāns ārvalstu spiediena rezultātā viņu atcēla no amata. Viņa atcelšanai sekoja parlamenta mandātu nolikšana 5. aprīlī un līdz ar to beidzās Osmaņu impērijas otrais konstitucionālais laikmets.
The Downward Spiral
The Downward Spiral (zināms arī kā Halo 8) ir trešais industriālā roka projekta Nine Inch Nails albums. The Downward Spiral ir konceptuāls albums, kas attēlo albuma galvenā tēla mentālo progresu līdz šķietamai pašnāvībai. Albuma skanējumā līdzās industriālajam rokam vērojami arī tehno un smagā metāla elementi, kas savukārt nebija sastopami Nine Inch Nails uz deju mūziku vairāk orientētajā pirmajā albumā Pretty Hate Machine.
Dziesmu saraksts
Visu dziesmu komponists un vārdu autors ir Trents Reznors.
George
George var būt:
Enon
Enon ir amerikāņu alternatīvā roka grupa, kas tika dibināta 1999. gadā Ņujorkā. Grupas dalībnieki ir John Schmersal (balss, ģitāra), Toko Yasuda (basģitāra, taustiņinstrumenti) un Matt Schulz (bungas, perkusijas).
Gaisa pūķis
Gaisa pūķis ir atsaitē piesiets lidaparāts, kuru debesīs paceļ gaisa plūsmas, kas pūš attiecībā pret pūķi noteiktā leņķī, radot cēlējspēku. Vispiemērotākais laiks pūķu pacelšanai ir vējainās dienās. Parasti tie tiek izmantoti brīvā laika aizpildīšanai. Retos gadījumos tie tiek izmantoti arī zinātniskajā darbā, piemēram, mērinstrumentu pacelšanai gaisā vai pat zibens notveršanai, kas ir ļoti bīstami. Lielākus gaisa pūķu modeļus izmanto arī sporta aktivitātēs, piemēram, kaitbordā. Daudzviet pasaulē ik gadu notiek gaisa pūķu festivāli.
Gaisa pūķus izgudroja ķīnieši aptuveni pirms 2800 gadiem.