cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vievaldis
13. gadsimta Latvijas nominālie un faktiskie valdnieki Vievalža laikā
Atbilstoši viduslaiku politiskajām tradīcijām katrai Senlatvijas zemei bija savs faktiskais valdnieks, kas atradās vasaļattiecībās ar savu feodālo senioru. Pakļaujoties savam senioram, vasalis ieguva savu zemi, vai daļu no tās atpakaļ kā lēni. Aizkraukles pilsnovada līvu vecākais sākotnēji bija Polockas kņaza Valdemāra vasalis, bet pēc Līvzemes sadalīšanas Aizkraukles līvu zemi ieguva Zobenbrāļu ordenis un Vievaldis kļuva par tā vasali. Saskaņā ar Jersikas miera līgumu Polocka 1212. gadā atteicās no pretenzijām uz Līvzemi.
1. autobusu maršruts (Rēzekne)
Maršruts
Virzienā Rēzekne I – Atpūta autobusi kursē pa šādām ielām: Ezera iela, Brīvības iela, Atbrīvošanas aleja, Stacijas iela un Jupatovkas iela.
Virzienā Atpūta – Rēzekne I autobusi kursēja pa šādām ielām: Jupatovkas iela, Stacijas iela, Atbrīvošanas aleja, Brīvības iela un Ezera iela.
Pieturvietas
1. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 24 pietura. Virzienā Rēzekne I – Atpūta ir 15 pieturas, tāpat arī virzienā Atpūta – Rēzekne I ir 15 pieturas.
Tukums (nozīmju atdalīšana)
Tukums var būt:
Lēdas
Lēdas ir ciems Talsu novada Virbu pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļaustrumos pie Jaunpagasta—Strazdes ceļa 2 km no pagasta centra Jaunpagasta, 17 km no novada centra Talsiem un 103 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušo Lēdu (Lēdas) pusmuižas (Lehden) centru.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Zviedrijā
Sarakstā apkopotas tās vietas Zviedrijā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Kopā UNESCO sarakstā ir iekļautas oficiāli 15 vietas (13 kultūras objekti, 1 dabas objekts un 1 jaukts objekts), savukārt 1 vietas Zviedrijā ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Zviedrija Pasaules mantojuma konvekciju ratificēja 1985. gada 22. janvārī. Pirmais objekts no Zviedrijas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā tika iekļauts 1991. gadā. 2 objekti — Kvarkena salas, Strūves ģeodēziskais loks — atrodas vairāku valstu teritorijās.
Sarakstā iekļautie objekti
{{Legend|#D0E7FF|Pārrobežu objekts|outline=silver}}
Pakistānas pilsētu uzskaitījums
Visas Pakistānas pilsētas ar iedzīvotāju skaitu virs 1 000 000 iedzīvotājiem 2006. gadā.
Smaiļošana un kanoe airēšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — C-1 slaloms vīriešiem
Vīriešu C-1 kanoe sacensības 2008. gada Olimpiskajās spēlēs airēšanas slalomā notika 2008. gada 11. - 12. augustā Šunji airēšanas un kanoe parkā, Pekinā.
Adžārija
Subtropu klimats, kalnaina vide (kalnu augstums vidēji 2000–2500 m virs jūras līmeņa) un jūra. Plašas polimetālu un vara rūdas atradnes, jūras šelfā perspektīvas naftas un dabasgāzes iegulas. Tāpat Adžārijai raksturīga virtuve, kurā ēdieni, atšķirībā no pārējās Gruzijas, ir ārkārtīgi asi, garšvielām un zaļumiem bagāti.
Iedzīvotāji
Adžārijā dzīvo 355 500 iedzīvotāju (2022), tās pamatiedzīvotāji adžāri ir kopš 15. gadsimta Osmaņu impērijas islāmizētie gruzīni (39,8% iedzīvotāju joprojām ir musulmaņi sunnīti, bet 54,5% — pareizticīgie). Padomju laikā, kad iedzīvotājus nedalīja pēc reliģiskās piederības, adžārus pieskaitīja pie gruzīniem, taču, lai izvairītos no starpkopienu konfliktiem, autonomijas statusu Adžārijai saglabāja visu 20. gadsimtu.
Vēsture
Vēsturiski visbiezāk apdzīvotākais un saimnieciski attīstītākais novads reģionā. Tieši te pirmo reizi Kaukāzā parādās metālapstrāde, podniecība, lopkopība un lauksaimniecība.
Antīkajos laikos mūsdienu Adžārija bija kolhu Kolhīdas valsts (VII—IV gs.p.m.ē.) daļa, pēc tam sengrieķu kolonija, tad Pontas valsts province. IV gs. izveidoja Lazikas valsti, taču visu VI gs. bija cīņas arēna starp Bizantiju un Persiju. V gs. Ibēru valsts province, bet no VII gs. neatkarīga Adžārijas valsts. IX gs. šo teritoriju iekaroja Tao-Klardžetas kņaziste, un Adžārija iekļāvās feodālajā Gruzijā, bet no XII gs. otrās puses līdz XIV gs. beigām Adžārija bija Meshetijas kņazistes province. Kopš XVI gs. (1526.—1547. gadu kari) Osmaņu impērijas province. 1878. gadā, pēc Krievijas—Osmaņu kara, tika pievienota Krievijas Impērijai t.s. Kaukāza vietniecības (ru) ietvaros.
Pēc 1917. gada Februāra revolūcijas Adžāriju iekļāva Aizkaukāza komisariātā (Закавказский комиссариат). 1918. gada aprīlī Adžāriju okupēja Osmaņu impērija, kuras karaspēks 1919. gadā bija spiests evakuēties, un to nomainīja Lielbritānijas okupācijas karaspēks. Šajā pašā gadā Lielbritānija atdeva Adžāriju jaundibinātajai Gruzijas Republikai. 1921. gada 16. jūnijā nodibināja Adžārijas Autonomo Padomju Sociālistisko Republiku (Аджарская Автономная Советская Социалистическая Республика), kas 1922. gadā kā administratīva vienība tika iekļauta Gruzijas PSR sastāvā.
No 1990. gada Adžārija de facto bija neatkarīga teritorija ar savu valdību, bruņotajiem spēkiem un ekonomiku, kurā dominēja tendence PSRS laikā izveidotās administratīvās robežas neuzskatīt par leģitīmām.
2004. gada konflikts
2004. gada 14. martā jaunievēlētais Gruzijas prezidents Mihails Saakašvili vēlējies ierasties Adžārijā, priekšvēlēšanu kampaņā aicinot vietējos iedzīvotājus piedalīties šomēnes gaidāmajās parlamenta vēlēšanās. Ar brīdinājuma šāvieniem gaisā Gruzijas prezidenta automašīnu konvojs pie Adžārijas robežkontroles posteņa tika apturēts. Tūlīt pēc šī incidenta Gruzijas karaspēks ieņēma pozīcijas gar Adžārijas robežu. Tika sākta Batumi blokāde. Vienlaikus slēgta gaisa satiksme virs autonomās republikas. Tādējādi Adžārijas prezidentam Aslanam Abašidzem bija liegta iespēja atgriezties (viņš tobrīd atradās vizītē Krievijas galvaspilsētā Maskavā). Tomēr Abašidze, Krievijas deputāta Alkšņa un Maskavas mēra Lužkova pavadīts, atlidoja uz Batumi. Adžārija uz valdības draudiem atbildēja, izsludinot vispārēju mobilizāciju, uzspridzinot tiltus pār Čoloku pie robežas ar Gruziju, nosakot ārkārtas stāvokli un mīnējot naftas terminālus (piedraudot Gruzijas uzbrukuma gadījumā izraisīt liela apjoma ekoloģisko katastrofu). 16. martā Abašidze tikās ar Saakašvili un vienojās par kompromisu, kas uz laiku nomierināja stāvokli. Aprīļa otrajā pusē stāvoklis no jauna saasinājās, vairākas karaspēka daļas Adžārijā paziņoja par nepakļaušanos centrālajai valdībai. Gruzijas puse iesniedza Adžārijas valdībai ultimātu, ka ja tā nepiekritīs Tbilisi prasībām, tiks uzsākta plaša mēroga karadarbība. Adžārijas valdība atzina, ka pretošanās Gruzijai būs velta, starptautiskās sabiedrības atbalstu adžāru pašnoteikšanās tiesībām un neatkarībai bija velti gaidīt, līdz ar to Adžārija piekrita pakļauties Tbilisi prasībām. Pašā Batumi sākās protesta akcijas pret Abašidzi, kas līdz pēdējam brīdim cerēja uz Krievijas un ASV atbalstu (vērsās pēc palīdzības pie abām šīm lielvalstīm), kuru tā arī nesaņēma. Maijā Abašidze pēc pārrunām ar Krievijas pārstāvi Ivanovu kopā ar viņu pameta valsti, un jau jūnijā ieročus nodevušie adžāri (tika atbruņoti vairāk nekā 25% iedzīvotāju, neskaitot Iekšlietu ministrijas spēkus) Gruzijas armijas uzraudzībā vienprātīgi nobalsoja par Mihaila Saakašvili bloku. Kopš tā laika separātisma publiskas izpausmes Adžārijā neesot novērojamas, taču karaspēka klātbūtne tomēr valsts varai šķiet nepieciešama, lai šādu iespēju novērstu.
Mika Hekinens
Mika Pauli Hekinens (fi; dzimis, Vantā, Somijā) ir bijušais Formula 1 pilots, divkārtējais pasaules čempions.
Gandrīz visu savu karjeru Mika ir nobraucis McLaren komandā. Pirmos divus gadus Hekinens bija Lotus pilots. 1995. gada sezonas pēdējās sacīkstes, Austrālijas GP treniņbraucienos soms piedzīvoja smagu avāriju un iekļuva komas stāvoklī. Tiesa gan, jau 1996. gada pirmajā sacīkstē Hekinens atkal bija ierindā. Nobraucis divas pilnas sezonas pēc avārijas, Mika kļuva par Formulas 1 ātrāko pilotu daļēji pateicoties bijušā Williams konstruktora Adriana Ņūvija palīdzībai. Izdarītais spiediens uz viņu neko neietekmēja, jo pat pēdējā sacīkstē Mika spēja uzvarēt un izcīnīt titulu. Nākamajā gadā pirms sezonas pēdējās sacīkstes kopvērtējuma vadībā bija Edijs Irvains un Hekinena izredzes uz uzvaru bija diezgan niecīgas. Taču somu pilots spēja izcīnīt uzvaru gan sacīkstē, gan visā čempionātā. 2000. gadā viņš cīnījās ar Mihaelu Šūmaheru par titulu, taču zaudēja cīņu un pēc gada paziņoja par aiziešanu no F1. Vēlāk Hekinens atgriezās autosportā, DTM salonauto sacīkstēs. 2007. gada nogalē Hekinens paziņoja par aiziešanu no autosporta.
2008. gada maija vidū nodega Hekinena Francijas villa. Lai gan cilvēki ugunsgrēkā nav cietuši, tiek ziņots, ka tajā gāja bojā ekspilota suns un liela daļa trofeju, jo ugunsgrēks sākās trofeju istabā īssavienojuma dēļ.
Garezers (ciems)
Garezers bija plānota apdzīvota vieta Rīgas apriņķa Ādažu pagastā (tagad Carnikavas pagastā). Izvietojusies teritorijā starp dzelzceļu un Rīgas līča krastu posmā starp Gaujas ieteku līcī un Lilasti, iekļaujot Garezerus. 1935. gadā vasarnīcu ciemam ar 27 iedzīvotājiem tika piešķirts ciema statuss. 1936. gadā dzelzceļa līnijā Rīga—Rūjiena tika atvērta pietura Garezers. Mūsdienās apdzīvotā vieta nepastāv, teritorija ietilpst Piejūras dabas parkā. Apdzīvotā vieta nekad netika izveidota.
Avehara
Avehara ir municipalitāte Spānijā, Sorijas provincē, Kastīlijas un Leonas autonomajā reģionā. 2011. gadā Aveharā dzīvoja 378 iedzīvotāji. 1950. gados pašvaldībā dzīvoja aptuveni 860 cilvēki, kas ir visu laiku lielākais iedzīvotāju skaits. Tas platība ir 23,43 km². Līdz tuvākajai pilsētai Sorijai ir 29 km. Galvenās saimniecības nozares ir kokapstrāde un pārtikas rūpniecība.
Varis Krūmiņš (basketbolists)
Trenera karjera
Laika posmā no 1983. līdz 1997. gadam V. Krūmiņš trenējis bērnus un jauniešus Valmieras sporta skolā, pēc tam līdz 2007. gadam bija Valmierā bāzēto (SK "Valmiera" un "Valmieras piens") komandu treneris. Kopš BK "Zemgale" kluba dibināšanas 2007. gadā V. Krūmiņš bija šīs komandas galvenais treneris. 2010. gadā uz divām spēlēm 2009.—2010. gada LSBL sezonas finālsērijā viņš bija sieviešu basketbola kluba SK "Cēsis" galvenais treneris.
V. Krūmiņš ir pirmā LBL Visu zvaigžņu spēles treneru konkursa uzvarētājs metienos no laukuma centra.
2020. gada nogalē V. Krūmiņš uzvarēja konkursā un tika apstiprināts par Kandavas novada Bērnu un jaunatnes sporta skolas direktoru.
Politiskā darbība
2014. gadā V. Krūmiņš iesaistījās politikā un no Latvijas Reģionu apvienības (LRA) kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēts. 2017. gada vasarā notikušajās pašvaldību vēlēšanās kandidēja uz vietu Ozolnieku novada domē (V. Krūmiņš dzīvo Ozolniekos), taču netika ievēlēts, toties viņš kļuva par 12. Saeimas deputātu Mārtiņa Bondara vietā, kurš tika ievēlēts Rīgas domē. Darbojās Latvijas Reģionu apvienības Saeimas frakcijā.
Kandidēja uz vietu Saeimā arī 13. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēts. Tāpat LRA nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās nesekmīgi kandidēja uz vietu Jelgavas novada domē no Latvijas Reģionu apvienības saraksta. 2022. gadā kandidēja 14. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Apvienotais saraksts", taču netika ievēlēts.
Nīkrāce
Nīkrāce ir ciems Kuldīgas novada Nīkrāces pagastā. Izvietojies pagasta dienviddaļa Šķērveļa krastos 4,8 km no pagasta centra Dzeldas, 58 km no novada centra Kuldīgas un 169 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Lielnīkrāces muižas (Groß-Niekratzen) centra. Līdz 1949. gadam bija pagasta centrs. Austrumos no ciema atrodas valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Nīkrāces (Upenieku) pilskalns.
Nacionālā koledžu sporta asociācija
Nacionālā koledžu sporta asociācija (en), saīsināti NCAA, ir asociācija, kuras sastāvā ir 1281 institūcijas, konferences, organizācijas. NCAA organizē ASV un Kanādas koledžu čempionātus vairākos sporta veidos. Asociācijas galvenā mītne atrodas Indianapolisā, Indiānas štatā, ASV. NCAA ir sadalīta trijās divīzijās pēc universitāšu sporta sekciju lieluma, divīziju sadalījums pastāv kopš 1973. gada augusta.
Sacensības notiek beisbolā, basketbolā, boulingā, distanču slēpošanā, paukošanā, lauka hokejā, amerikāņu futbolā, golfā, vingrošanā, hokejā, vieglatlētikā (telpās un stadionā), lakrosā, šaušanā, burāšanā, slēpošanā, softbolā, futbolā, peldēšanā, daiļlēkšanā, tenisā, volejbolā, ūdenspolo un cīņas sportos.
Tāge Erlanders
Tāge Erlanders (dzimis, miris ) bija Zviedrijas politiķis. Viņš bija Zviedrijas premjerministrs laikā no 1946. līdz 1969. gadam. Kopš 1928. gada bija Zviedrijas Sociāldemokrātiskās partijas biedrs, vēlāk arī priekšsēdētājs. Ārpolitikā centās īstenot neitralitātes politiku.
No 1928. līdz 1932. gadam Erlanders bija Zviedru enciklopēdijas (Svensk Upplagsbok) sekretārs, bet no 1932. līdz 1938. gadam — redaktors.
Mormoņi
Mormoņi ir pieņemts vispārinošs apzīmējums no ASV nākušās Pēdējo dienu svēto Jēzus Kristus baznīcas locekļiem. Apzīmējums atvasināts no viņu Svēto Rakstu - Mormona grāmatas nosaukuma.
Raksturojums
Par mormoņiem arī tiek sauktas mazākas reliģiskas organizācijas, kas ir atšķēlušās no Pēdējo dienu svēto Jēzus Kristus baznīcas. Pasaulē ir pazīstamas vairāk nekā 20 aktīvas reliģiskas organzācijas, kuras atšķēlās no Pēdējo dienu Svētās Jēzus Kristus baznīcas pēc tās pirmā līdera Džozefa Smita nāves. Viena no mazākajām grupām, Fundamentālistu PDS baznīca, ir ironiski tā, kura saņem vislielāko publiskās intereses daļu (dēļ Conan Doyles populārā romāna, Sherlock Holmes) bet tomēr krietni atšķiras no pašas PDS baznīcas. Daudzi cilvēki maldās, domājot, ka visi mormoņi piekopj daudzsievību, bet patiesībā tā ir vienīgā grupa kas tā dara. Un viņiem ir tikai apm. 8.000 locekļu kuri dzīvo izolētā kopienā tuksnesī, salīdzinot ar PDS baznīcu, kam ir vairāk kā 15.000.000 locekļu visā pasaulē. Visi "mormoņu" misionāri, kuri staigā pa ielu Latvijā pieder pašai PDS baznīcai un, līdz ar to, nemaz nedarbojas ar daudzsievību.
Plašā vārda "mormoņi" lietošana sabiedrībā radījusi situāciju, ka paši baznīcas locekļi ir sākuši sevi identificēt kā mormoņus. Pēdējo dienu svēto Jēzus Kristus baznīcas līderi ir izskaidrojuši, ka šis nosaukums ir pieņemams baznīcas locekļiem bet, saskaņā ar Mormona Grāmatas mācīto (500.-501. lpp, 1. - 12. panti), pati baznīca nav kāda cilvēka, Mormona, baznīca, nedz arī cilvēku grupas, mormoņu, baznīca, bet ir paša Tā Kunga Jēzus Kristus Baznīca, un tāpēc tā ir jānosauc Jēzus Kristus vārdā. Tas ir tas iemesls, kāpēc šīs baznīcas locekļi vienmēr dos priekšroku īstajam, garākam nosaukumam: "Pēdējo Dienu Svēto Jēzus Kristus Baznīca." (sk. M. Russel Ballard, The Importance of a Name Vārda (Nosaukuma) nozīmīgums , General Conference, October 2011)
Šīs bīstamās balkona durvis
"Šīs bīstamās balkona durvis" ir 1976. gada Latvijas PSR spēlfilma, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā. Filma ir Dzidras Ritenbergas debija kinorežijā.
Sižets
Rolanda astoņpadsmit gadu dzimšanas dienā tiek demonstrēts sižets, ko viņš ar draugiem nofilmējis, par meiteni, kas veltīgi gaida satikšanos ar puisi. Dzimšanas dienas viešņa medmāsa Inga atpazīst tajā pacienti, kas ar ātro palīdzību atvesta uz slimnīcu, un noskaidrojas, ka puiši pret viņu izturējušies nežēlīgi.
Lešeks II Melnais
Lešeks II Melnais (pl; dzimis ap 1241. gadu, miris ) - Polijas kņazs no 1279. līdz 1288. gadam no Pjastu dinastijas.
Veiksmīgi atvairīja lietuviešu, jātvingu un rutēņu uzbrukumus. Atbalstīja pilsētu vācu iedzīvotājus, nonākot konfliktā ar poļu šļahtu un Krakovas arhibīskapu. 1287.gadā Polijā trešo reizi iebruka mongoļi-tatāri.
Villarreal CF
Villarreal Club de Fútbol, S.A.D., biežāk zināms kā Villarreal CF vai vienkārši Villarreal, ir Spānijas futbola klubs no Vilarealas, nelielas pilsētas Kasteljonas provincē. Klubs dibināts 1923. gadā, pašlaik spēlē Spānijas futbola čempionāta augstākajā līgā - Pirmajā divīzijā jeb La Liga. Komanda mājas spēles aizvada Keramikas stadionā (agrāk — El Madrigal) ar ietilpību 24 890 vietas.
Komanda pirmoreiz Pirmajā divīzijā spēlēja 1998.–1999. gada sezonā. Augstākie sasniegumi ir 2007.–2008. gada sezonā iegūtā 2. un 2004.–2005. gada sezonā iegūtā trešā vieta. Klubs divas reizes (2003., 2004.) uzvarējis Intertoto kausa turnīrā (šajos gados turnīram bija trīs uzvarētājkomandas, kuras visas kvalificējās UEFA kausa turnīram). Lielākais panākums UEFA Čempionu līgā ir 2005.–2006. gada sezonā sasniegtais pusfināls, kad komanda divu spēļu summā ar 0–1 piekapās Londonas "Arsenal".
Komandas sastāvs
Atjaunots .
Elektriskais vadītājs
Elektriskais vadītājs ir materiāls, kurā ir kustīgi elektriskie lādiņi. Metālos šie lādiņi ir brīvie elektroni, šķidrumos (elektrolītos) un plazmā tie ir joni. Atšķirībā no elektroniem, joni var būt negatīvi lādēti (anjoni) vai pozitīvi lādēti (katjoni). Bieži vārdu "vadītājs" lieto elektriskā vada dzīslas nozīmē. Vielas spēju vadīt elektrisko strāvu sauc par elektrovadītspēju.
Metāli un grafīts
Šo vadītāju atomu ārējās elektronu čaulās elektroni ir vāji saistīti un tie var samērā brīvi ceļot starp atomiem. Pievadot šādam materiālam spriegumu, brīvos elektronus pievelk pozitīvais pols, bet negatīvais — atgrūž. Tā rezultātā rodas elektronu plūsma - elektriskā strāva. Savā ceļā elektroni uzgrūžas citiem vielas atomiem un molekulām molekulām, zaudējot daļu enerģijas, kas elektriskajā ķēdē izpaužas kā elektriskā pretestība. Uzgrūžoties molekulām, elektroni tās iešūpo, kas ir molekulu vidējās kinētiskās enerģijas palielināšanās, t.i. vadītāja sasilšana. Vadītājs var sakarst ļoti spēcīgi, piemēram, elektriskajās kvēlspuldzēs volframa diegs.
Supravadītspēja
Supravadītspēja ir fenomens, kad ļoti zemās temperatūrās dažu metālu elektriskā pretestība samazinās līdz nullei.
Jonu vadītāji
Šo vadītāju vadāmība balstās uz jonu plūsmu. Joni ir divu veidu negatīvi lādēti (anjoni) un pozitīvi lādēti (katjoni). Ja joni atrodas vidē, kura ļauj tiem brīvi kustēties, un ir pielikts spriegums, anjoni sāk virzīties uz pozitīvo polu, bet katjoni uz negatīvo, veidojot elektrisko strāvu. Jonu vadītspēja piemīt elektrolītiem un plazmai.
Kobra
Kobra var būt:
Džons Dundass Kokrens
Džons Dundass Kokrens (en; dzimis 1780. gadā Skotijā, miris 1825. gada 12. augustā Valensijā, Kolumbijā) bija skotu ceļotājs.
Jau no 10 gadu vecuma Kokrens dienēja Britu Karaliskajā flotē un sasniedza kapteiņa rangu.
1815. gadā veica ceļojumu sēriju ar kājām cauri Francijai, Spānijai un Portugālei.1820. gadā iesniedza jūrlietu ministrijai Āfrikas vidienes un Nigēras upes izpētes plānu, kas tika noraidīts.
Tad Kokrens nolēma uzsākt pasaules apceļošanu cik vien iespējams ar kājām, jo līdzekļu trūkums tam neļāva ceļot savādāk. Viņš sāka no Londonas 1820. gada februārī, cauri Francijai, Vācijai (arī mūsdienu Polijai, Lietuvai, Latvijai un Igaunijai) sasniedza Sanktpēterburgu 30. aprīlī, kur Krievijas ierēdniecība piedāvāja tam dažādas transporta iespējas. Pirms Novgorodas viņam uzbruka laupītāji un atņēma visu, pat apgērbu. Vēlāk Novgorodas gubernators atlīdzināja viņa zaudējumus. Kokrens apmeklēja Maskavu un Kazaņu, šķērsoja Urālu kalnus, apstājās Toboļskā un devās uz augšu pa Irtišas upi līdz Semipalatinskai. Pēc tam viņš pagriezās uz Tomsku un Irkutsku, kur uzkāpis uz kuga pa Ļenas upi 1820. gada 6. oktobrī ieradās Jakutskā. No šejienes devās uz ziemeļiem, turpinot ceļu suņu vilktās ragavās, kad temperatūra bieži nokritās zem -20 °C un 31. decembrī ieradās Ņižņekolimskā. Čukči neatļāva Kokrenam šķērsot savu zemi viņa nodomātājā maršrutā uz Bēriga jūras šaurumu un Ameriku, tādēļ viņš uzņēma kursu uz dienvidaustrumiem un ciešot badu un aukstumu 1821. gada 23. jūnijā sasniedza Ohotsku. 24. augustā viņš nolēma doties uz Kamčatku un Petropavlovskā tika krievu laipni uzņemts. Šeit viņš iemīlējās pilsētas ķestera meitā, apprecējās un atmeta nodomu iet pāri Ziemeļamerikas kontinentam. Pa to pašu ceļu pēc 3 gadu un 2 mēnešu prombūtnes viņš atgriezās Londonā. 1824. gadā Londonā 2 sējumos iznāca "Stāstījums par kājāmgājēja ceļojumu cauri Krievijai un Sibīrijas Tartārijai, no Ķīnas robežām līdz Ledus jūrai un Kamčatkai".
Tomēr ceļotkāre neļāva ilgi palikt mierā un viņš devās uz Dienvidameriku, kur iesaistījās kalnrūpniecības uzņēmumā un mira 1825. gada 12. augustā.
Milvoki "Bucks"
Agrīnie gadi
"Bucks" komanda tika dibināta 1968. gada janvārī. Šā gada novembrī tā aizvadīja savu pirmo NBA maču, kurā 8467 skatītāju priekšā sacentās ar Čikāgas "Bulls". Kā lielākajai daļai jauno komandu, arī "Bucks" pirmā sezona bija grūta. Pirmo uzvaru Milvoki vienība izcīnīja savā sestajā spēlē, kad ar 134:118 uzveica Detroitas "Pistons". Debijas sezonā kopumā tika izcīnītas vien 26 uzvaras. Taču tam bija sava pozitīvā puse — vājākajām komandām ir iespēja draftā jaunos spēlētājus izvēlēties kā pirmajām. Tiesa, arī Fīniksas "Suns" sezona bija neveiksmīga, tātad drafta secība tika noteikta, metot monētu. "Bucks" izrādījās veiksmīgāki un viņiem pavērās iespēja izvēlēties Karīmu Abduldžabāru. "Bucks" bija jāuzvar vēl vienā cīņā — ar ABA klubiem, kas centās Džabaram piedāvāt labākus līgumus, tādējādi pārvilinot viņu uz jaunizveidoto līgu.
Lai gan vairums prognozēja, ka ar Džabaru sastāvā "Bucks" kļūs konkurētspējīgāki, 56 uzvaras jau otrajā sezonā bija pārsteigums. Milvoki vienība regulārajā sezonā ieņēma otro pozīciju, atpaliekot vienīgi no Ņujorkas "Knicks". Tik straujš kāpums vēl turpmākos 10 gadus neizdevās nevienai komandai. "Bucks" iekļuva Austrumu konferences finālā, kur piekāpās "Knicks". Abduldžabars (kuru tolaik sauca Lū Alkindors) tika atzīts par sezonas labāko debitantu.
Nākamā desmitgade
Nākamajā sezonā "Bucks" sagaidīja patīkams pārsteigums, kad viņi maiņas darījumā ar Sinsinati "Royals" ieguva Oskaru Robertsonu jeb "Big O". Tikai savā trešajā pastāvēšanas gadā "Bucks" izcīnīja 66 uzvaras, kas tobrīd bija NBA rekords. Sezonas laikā komanda sasniedza vēl vienu tā laika rekordu, izcīnot 20 uzvaru pēc kārtas. Izslēgšanas spēlēs neviena komanda nespēja izrādīt pienācīgu pretestību "Bucks", kam līdz NBA čempionu titula iegūšanai bija nepieciešamas tikai 14 spēles. Finālā tika uzveikta Baltimoras "Bullets" vienība.
Pēc darījuma "Bucks" bija nepieciešamas vairākas sezonas, lai atgūtos. Taču pēc atgūšanās komanda piedzīvoja vēl vienu panākumu vilni. Tas iesākās ar Dona Nelsona stāšanos galvenā trenera amatā 1976. gada novembrī. 1977. gada NBA draftā "Bucks" izvēlējās Kentu Bensonu, Markesu Džonsonu un Ērniju Grunfeldu. Džabars spēles laikā iesita Bensonam un salauza roku. Bensons cīņā zem groziem bija agresīvs, par ko Džabars, melnās jostas īpašnieks brīvajā cīņā, nolēma viņu sodīt. Džabars izlaida turpmākos 20 mačus, kā arī NBA vadība lika viņam samaksāt 5000 ASV dolāru lielu sodu.
1980. gada februārī "Bucks" Bensonu aizmainīja uz "Pistons", par ko pretī saņēma centra spēlētāju Bobu Lanjēru, tādējādi cenšoties aizpildīt tukšumu zem groziem, ko radīja Džabara aizmainīšana. Pēc darījuma veikšanas "Bucks" izcīnīja Vidusrietumu divīzijas čempionu titulu. Zaudējot Sietlas "SuperSonics" Austrumu konferences pusfinālā, Milvoki vienība pārvietojās uz Centrālo divīziju. Tajā viņi turpmāko 11 gadu laikā 6 reizes izcīnīja čempionu titulu. Šajā laikā "Bucks" kļuva par nopietnu pretendentu uz triumfu konferencē.
Īpašnieku maiņa
1985. gadā Ficdžeralds kopā ar vecākiem nolēma pārdot "Bucks". Viņu piemeklēja veselības problēmas, kā dēļ daži investori vēlējās organizāciju pamest. "Bucks" spēlēja mazākajā arēnā NBA, taču pilsētas valde jaunu būvēt nevēlējās. Milvoki dzimušais biznesmenis (tagadējais ASV senators) Herbs Kols iegādājās komandu bailēs, ka vienību varētu pārvietot uz citu pilsētu. Vēl pirms darījums bija noslēdzies Džeina un Loids Petiti paziņoja, ka ir uzsākuši ziedojumu vākšanu jaunai arēnai. 2003. gadā Kolam bija iespēja pārdot komandu Maiklam Džordanam, taču viņš izvēlējās turpināt saimniekot un attīstīt "Bucks".
1990-1998
Šajā laikposmā pie "Bucks" vadības grožiem bija ķērušies tādi treneri kā Frenks Hamblems, Maiks Danlīvijs un Kriss Fords. No 1991. gada līdz 1998. gadam "Bucks" piedzīvoja neveiksmju sērijas. Taču draftā tika iegūti labi spēlētāji. 1994. gada NBA draftā "Bucks" izvēlējās Glennu Robinsonu, bet divus gadus vēlāk, veicot maiņas darījumu, tika iegūts Rejs Allens.
Par godu "Bucks" 25. gadadienai, komanda mainīja logotipu un spēļu formas. Komandai raksturīgā sarkanā krāsa tika nomainīta ar violetu.
Džordža Karla ēra
1998. gadā "Bucks" noslēdza līgumu ar jaunu galveno treneri — Džordžu Karlu. Viņa vadībā un ar jaunieguvumiem Tima Tomasa, kā arī Sema Kasela veidolā Milvoki vienība solījās būt viena no Austrumu konferences līderēm. 2001. gadā "Bucks" triumfēja 52 mačos, izcīnot Centrālās divīzijas uzvarētāju titulu. "Bucks" pat aizcīnījās līdz konferences finālam, kur septiņu spēļu sērijā piekāpās Filadelfijas "76ers".
Nākamās sezonas sākumā "Bucks" sastāvu papildināja Entonijs Meisons. Uz papīra tas padarīja Milvoki par spēcīgāko komandu konferencē. Tomēr gan laukumā, gan ārpus tā komandas garu bija sabojājusi Meisona ierašanās. "Bucks" nekontrolēja sevi un ar zaudējumu pēdējā spēļu dienā pret "Pistons" zaudēja jebkādas cerības iekļūt izslēgšanas spēlēs. Komandā radās strīdi starp trim līderiem un treneri, kā rezultātā Glenu Robinsonu aizmainīja uz Atlantas "Hawks" pret Toniju Kukoču un T.Dž. Fordu.
2002./2003. gada sezonas vidū "Bucks" aizmainīja savu līderi Reju Allenu, kā arī Ronaldu Mjureju uz "SuperSonics" pret Geriju Peitonu un Dezmonu Meisonu. Darījums ļāva izpausties Maiklam Redam un duetā ar Peitonu Milvoki komanda sezonu beidza ar 42 uzvarām. Viņi iekļuva izslēgšanas mačos, kur pirmajā kārtā sešu maču sērijā piekāpās Ņūdžersijas "Nets". Pēc sezonas beigām Sems Kasels un centra spēlētājs Īrvins Džonsons tika aizmainīti uz Minesotas "Timberwolves" pret Džo Smitu. Komandu pameta gan Peitons, gan treneris Karls.
Kopš 2003. gada
Lai gan 2003./2004. gada sezonā "Bucks" vēl spēja iekļūt izslēgšanas spēlēs, nākamajā sezonā tas neizdevās. Fords izlaida visu gadu savainojuma dēļ, taču iezīmējās jauno spēlētāju (Mo Viljamsa un Reda) spēle. Nesen nolīgtais treneris Terijs Porters tika atlaists. Sliktā snieguma dēļ "Bucks" bija viena no komandām, kas piedalījās drafta izlozē. Par spīti zemajai iespējai uzvarēt loterijā (6%), Milvoki vienība to paveica. Ar 1. numuru "Bucks" izvēlējās Austrālijā dzimušo Endrū Bogutu. Starpsezonā komanda ieguva arī Džamalu Makgloiru apmaiņā pret Dezmonu Meisonu.
Jaunais galvenais treneris bija Terijs Stotss. Viņa vadībā "Bucks" uzlaboja savu sniegumu. komanda pat uzstādīja NBA rekordu ar vismazāk pieļautajām kļūdām mačā — 2. Tas gan nebija vienīgais rekords, ko Milvoki uzstādīja. Tajā pašā nedēļā viņi ceturtdaļā iemeta 11, bet puslaikā 14 trīspunktniekus. Sezonu "Bucks" beidza ar 40 uzvarām, kas ļāva kā pēdējai komandai kvalificēties izslēgšanas mačiem. Pirmajā kārtā nācās atzīt čempionu "Pistons" pārākumu.
Pēc sezonas beigām "Bucks" izmainīja sastāvu. Saspēles vadītājs Fords tika aizmainīts uz Toronto "Raptors" pret uzbrucēju Čārliju Villanuevu. Centra spēlētājs Makgloirs tika aizsūtīts uz Portlendas "Trail Blazers" pret Stīvu Bleiku, Braienu Skineru un Ha Seungu Jinu. Džo Smits tika aizmainīts uz Denveras "Nuggets" pret Rubenu Patersonu. Jau nākamās sezonas laikā abas vienības vēlreiz apmainījās ar spēlētājiem. "Nuggets" par Stīvu Bleiku atdeva Ērlu Boikinsu, Džuliusu Hodžu un nezināmu naudas summu.
"Bucks" paziņoja par izmaiņām komandas formās, logotipā. Zaļas krāsas krekliņi atkal tika izmantoti izbraukuma mačos.
2006./2007. gada sezonā Milvoki klubs saviem faniem deva lielas cerības, decembrī uzvarot 11 spēlēs, bet zaudējot tikai 6. Taču drīz vien gandrīz viss starta piecinieks iedzīvojās savainojumos (ierindā bija palicis vienīgi Boguts). Janvārī tika izcīnītas vien 2 uzvaras. Pēc 41. zaudētā mača sezonā komandas valde izlēma atlaist galveno treneri. Viņu aizvietoja Lerijs Kristkoviaks. Sezonas beigu daļā arī Boguts guva traumu. "Bucks" izcīnīja vien 28 uzvaras.
Draftā Milvoki ar 6. numuru draftēja Ji Dzjaņliaņu no Ķīnas. Dzjaņliaņs tika atzīts par labāko Ķīnas basketbolistu pēc Jao Mina. Lai gan Dzjaņliaņs veiksmīgi darbojās uzbrukumā, daudzi uzskatīja "Bucks" lēmumu par pārsteidzīgu. Ji aģents Dans Fegans pirms drafta gan paziņoja, ka viņa pārstāvētais basketbolists nevēlas spēlēt Milvoki rindās un pat neļāva "Bucks" pārstāvjiem skatīties Dzjaņliaņa treniņus. Aģents pat izplatīja paziņojumus, ka Ji labāk atgrieztos Ķīnā nekā spēlētu "Bucks". Taču Ji parakstīja līgumu ar Milvoki vienību.
2008. gada martā "Bucks" svinēja organizācijas 40. jubileju. Uz svinībām bija ieradušies tādi spēlētāji kā Karīms Abduldžabars, Rejs Allens, Maikls Reds un citi. Tajā pašā mēnesī kluba vadība arī paziņoja, ka nepagarinās ģenerālmenedžera Lerija Harisa līgumu. Viņa amatu ieņēma Džons Hamonds.
"Bucks" pieņēma vēl vienu lēmumu — atlaist galveno treneri, kura vietu ieņēma Skots Skailzs. Starpsezonā "Bucks" ieguva Ričardu Džefersonu, pretī atdodot Jianlianu un Bobiju Simonsu. Vēlāk Milvoki vienība ieguva arī Džo Aleksanderu, Taironu Lū, Maliku Alenu un Lūku Ridnoru.
Sausnējas pagasts
Sausnējas pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā rietumos. Robežojas ar sava novada Ērgļu un Vestienas pagastiem, Aizkraukles novada Vietalvas un Iršu pagastu un Ogres novada Meņģeles un Mazozolu pagastiem. Kopš 2021. gada Madonas novadā.
Cauri pagastam iet divi 1. šķiras valsts autoceļi: Pļaviņas-Ērgļi (P78) un Koknese-Ērgļi (P79).
Upes
Pērse, Ogre, Veseta, Šukumupe, Sumulda un Aronīte.
Ezeri
Stirnezers (68 ha), Zosins (19,6 ha), Ilzins (21,6 ha) un Bļodonis (5,1 ha).
Vēsture
13. gadsimtā šī teritorija piederēja pie Jersikas karaļvalsts Negestes pilsnovada (la), netālu no robežas ar Kokneses valsti. Pēc Letijas dalīšanas līguma 1210. gadā Negestes pilsnovads tika ordenim, bet 1213. gadā to piešķīra bīskapam un līdz Livonijas Konfederācijas sabrukumam tas kā Bērzaunes pilsnovada rietumu daļa ietilpa Rīgas arhibīskapijas sastāvā. Arhibīskapi 14. gadsimtā Ogres upes kreisajā krastā uzcēla Baltavas pili. Pēc Livonijas kara šī apkaime tika pievienota Pārdaugavas hercogistei.
Vidzemes guberņas laikā tagadējā Sausnējas pagasta teritorija ietilpa Cēsu apriņķa Kalsnavas—Vietalvas draudzes novadā. Līdz Pirmajam pasaules karam šeit atradās Sausnējas muiža (de, Szaußen) ar Namniekkalna pusmuižu (Nammekaln), ko pēc 1920. gada zemes reformas sadalīja 57 vienībās 2480 ha kopplatībā.
1935. gadā Sausnējas pagasta platība bija 42 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Sausnējas ciema padomi, ko 1947. gadā likvidēja, bet 1949. gadā, līdz ar pagasta likvidāciju, izveidoja no jauna. 1954. gadā Sausnējas ciemam pievienoja Vesetas ciemu, kuru gan 1968. gadā atdalīja un pievienoja Vestienas ciemam. 1975. gadā Sausnējas ciemam pievienoja Liepkalnes ciemu, 1977. gadā - daļu Mazozolu ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2006. gadā Sausnējas pagasts, apvienojoties ar Ērgļu un Jumurdas pagastiem, izveidoja Ērgļu novadu. 2021. gadā Ērgļu novadu iekļāva Madonas novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas: Sidrabiņi (pagasta centrs), Sausnēja un Liepkalne.
Gunārs Astra
Gunārs Astra (dzimis 1931. gada 22. oktobrī Rīgā, miris 1988. gada 6. aprīlī Ļeņingradā) bija latviešu brīvības cīnītājs un ievērojams PSRS okupācijas laika disidents.
Dzīvesgājums
Dzimis 1931. gada 22. oktobrī Rīgā. No 1940. līdz 1947. gadam mācījās Rīgas pilsētas 48. pamatskolā. 1952. gadā G. Astra pabeidza mācības Rīgas Elektromehāniskajā tehnikumā un strādāja par VEF inženieri tehnologu, 1956. gadā viņu iecēla par radio ražošanas ceha meistaru, 1957. gadā paaugstināja par šī ceha nodaļas vadītāju un ceha priekšnieka vietnieku. 1958. gadā G. Astra iestājās Rīgas pedagoģiskajā institūtā un no 1959. gada marta līdz oktobrim strādāja A. Popova vārdā nosauktajā Rīgas radio rūpnīcā par inženieri-konstruktoru, bet 1959. gada novembrī sāka strādāt Latvijas Valsts universitātes Skaņas un gaismas uzskates laboratorijā. Paralēli darbam laboratorijā G. Astra LVU neklātienē studēja angļu valodu.
1961. gada februārī Gunāru Astru arestēja un apsūdzēja pretpadomju aģitācijā un propagandā, bet pēc tam arī dzimtenes nodevībā un spiegošanā, jo 1958. gadā G. Astra bija iepazinies ar diviem ASV vēstniecības darbiniekiem un sarakstījies ar ASV dzīvojošo latvieti Gaidu Priedīti. Lietu izmeklēja Voldemārs Fridrihs Gothards, bet lietu iztiesāja Baltijas kara apgabala kara tribunāls, kas viņam piesprieda 15 gadus ilgu ieslodzījumu ar mantas konfiskāciju. Sodu Astra izcieta dažādās Mordvijas APSR un Permas apgabala "labošanas darbu nometnēs", kur kopā ar viņu bija iesodzīti arī politieslodzītie Vitolds Baikovs, Viktors Kalniņš, Gunārs Rode, Juris Ziemelis, Marts Nikluss, Balis Gajausks u.c.
1968. gadā Astram atļāva atgriezties Latvijā un strādāt rūpnīcā "Straume" par elektromontieri. Tajā pat gadā viņš apprecējās ar Hertu Līviju Vagali un Lucavsalā izveidoja savu piemājas saimniecību, kurā audzēja puķes. Pakāpeniski puķu audzēšana un tirdzniecība kļuva par G. Astras galveno "maizes darbu". Tajā pat laikā G. Astra neatteicās no saviem uzskatiem, turpināja uzturēt kontaktus ar ieslodzījuma laika domubiedriem, kā arī citiem cilvēkiem, kas centās uzturēt latviešu nacionālo pašapziņu vai kaut kādā veidā darbojās pret PSRS okupācijas režīmu. 1978. gada janvārī G. Astra no darba rūpnīcā "Straume" aizgāja un pēc tam nepilnus divus gadus strādāja Rīgas Elektromašīnbūves rūpnīcas Tehniskās kontroles nodaļā. 1979. gadā viņš latviskoja vairāk kā 45 baltiešu disidentu parakstīto Baltijas hartu. 1979. gada beigās G. Astra aizgāja no darba rūpnīcā un no 1980. gada februāra sāka strādāt Rīgas ceļu pārvaldē.
Taļķe
Taļķe ir Misas labā krasta pieteka Bauskas un Ogres novados. Sākas mežainā apvidū Valles pagastā pie dzelzceļa līnijas Jelgava - Krustpils 4 km uz austrumiem no stacijas Lāčplēsis. Upes baseins atrodas Upmales paugurlīdzenumā. Gandrīz visā garumā upe regulēta. Vecumniekos uz upes ierīkots dīķis Vecais ezers. Lielākās pieteka Vīksniņa (22 km).
Gunārs Astra
Dzīvesgājums
1983. gadā Gunāru Astru arestēja un gada beigās tiesāja par "pretpadomju" literatūras (Džodža Orvela "1984", Anšlava Eglīša "Laimīgie" un "Piecas dienas", Ulda Ģērmaņa "Latviešu tautas piedzīvojumi", Agņa Baloža "Baltijas republikas Lielā tēvijas kara priekšvakarā" u.c.) glabāšanu, pavairošanu un izplatīšanu. Tiesa G. Astram piesprieda septiņu gadu ieslodzījumu sevišķa režīma kolonijā, piecus gadus nometinājumā, kā arī atzina par sevišķi bīstamu recidīvistu. 1983. gada 15. decembrī tiesā viņš teica savu "Pēdējo vārdu", nobeidzot to šādi: "Es ticu, ka šis laiks izgaisīs kā ļauns murgs. Tas dod man spēku šeit stāvēt un elpot. Mūsu tauta ir daudz cietusi un tādēļ iemācījusies un pārcietīs arī šo tumšo laiku."
1987. gadā arvien plašāk izvērsās kampaņa par Gunāra Astras atbrīvošanu un pakāpeniski tā ieguva starptautisku raksturu. 1988. gada janvārī PSRS varas institūcijas Gunāru Astru amnestēja un 1. februārī viņš tika atbrīvots no apcietinājuma. Tā paša gada marta sākumā, pa ceļam uz Krieviju, G. Astra Ļeņingradā pēkšņi saslima. Sākumā ārsti teica, ka viņam ir gripa un G. Astra tika ievietots Ļeņingradas Infekciju slimnīcā. 9. martā ārsti paziņoja, ka viņam ir sākusies sepse - organisma vispārēja smaga saindēšanās, bet 19. martā G. Astru pārvietoja uz Ļeņingradas kara hospitāli. Tajā ārsti 23. martā paziņoja, ka G.Astram ir sirds vārstuļa ieksaisums un nepieciešama operācija. Operācija notika 25. martā, taču Gunāra Astras stāvoklis neuzlabojās un 6. aprīlī viņš šajā Ļeņingradas kara hospitālī mira. Pēc nāves G. Astras iekšējie orgāni tika izņemti, neatkarīga pēcnāves ārstu ekspertīze netika pieļauta, tādēļ radās aizdomas, ka Gunāru Astru ir noindējuši Valsts drošības komitejas darbinieki.
19. aprīlī Gunāru Astru apglabāja Rīgā, II Meža kapos.
Represijas pret Gunāru Astru
Gunārs Astra tika tiesāts divas reizes: 1961. un 1983. gadā. PSRS ieslodzījuma vietās viņš kopumā pavadījis 19 gadus, 4 mēnešus un 16 dienas. Pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma 1976. gada februārī līdz otrreizējam arestam 1983. gada septembrī G. Astru regulāri uzraudzīja Valsts drošības komiteja.
Gunāra Astras tiesāšana 1961. gadā
1961. gada 21. februārī Latvijas PSR Valsts Drošības Komiteja saņēma G. Astras darba kolēģa Aleksandra Baltkāja ziņojumu par to, ka Gunārs Astra klausās radio "Amerikas Balss", stāsta dzirdēto citiem darba kolēģiem, ironiski komentē N. Hruščova runas, darbā demonstrējis kara laikā uzņemtās vācu kinohronikas utt. Nākamajā dienā G. Astra tika izsaukts uz VDK un tur uzrakstīja paskaidrojumu par to, ka 1958.–1959. gadā viņš ticies ar ASV diplomātiem, ticies un sarakstījies ar ASV dzīvojošo latvieti Gaidu Priedīti u.c. VDK interesējošiem jautājumiem. 22. februāra vakarā sākās kratīšana G. Astras dzīvoklī, kas turpinājās visu nakti. Pēc kratīšanas 23. februāra rītā G. Astra tika arestēts. 25. februārī VDK sevišķi svarīgo lietu izmeklētājs majors Andrejevs pieņēma lēmumu par krimināllietas ierosināšanu.
Sākumā G. Astra tika apsūdzēts "pretpadomju aģitācijā un propagandā" kā arī "pornogrāfisku fotoattēlu izgatavošana", taču vēlāk, 1961. gada 20. jūlijā, šī apsūdzība tika papildināta un G. Astram sāka inkriminēt arī "Dzimtenes nodevību un spiegošanu". Tā kā krimināllietas materiālos nav neviena pierādījuma, kas apstiprinātu "pornogrāfisku fotoattēlu izgatavošanu", ir pamats uzskatīt, ka šis punkts tika iekļauts apsūdzībā tādēļ, lai piešķirtu apsūdzībai mazāk politisku izskatu.
Gunāra Astras lietu no 1961. gada 20. līdz 26. oktobrim izskatīja Baltijas kara apgabala Kara tribunāls, kas viņu atzina par vainīgu visās apsūdzībās un piesprieda G. Astram 15 gadus ieslodzījumu pastiprināta režīma labošanas darbu kolonijā, ar viņam personīgi piederošās mantas konfiskāciju.
Piespriesto sodu G. Astra sākotnēji izcieta dažādās Mordovijas APSR "labošanas darbu nometnēs". 1972. gadā politieslodzītos (t.sk. G. Astru) pārveda uz Permas apgabala nometnēm, kurās ieslodzījuma apstākļi bija sevišķi smagi.
1976. gada 23. februārī pēc piespriestā soda pilna termiņa beigām G. Astra no ieslodzījuma tika atbrīvots un atgriezās Latvijā.
Gunāra Astras tiesāšana 1983. gadā
1983. gada sākumā Latvijas PSR Valsts drošības komiteja uzsāka masveidīgu PSRS okupācijas varai nepakļāvīgo vai citādi domājošo cilvēku vajāšanas kampaņu. 5. janvārī tika ierosināta krimināllieta par "pretpadomju aģitācijas faktu" un 6.-7. janvārī tika veiktas kratīšanas daudzu cilvēku dzīvokļos, kā arī veikti pirmie aresti (Ģederts Melngailis, Lidija Lasmane-Doroņina, un Jānis Vēveris ). 6.-7. janvārī kratīšana divu dienu garumā tika veikta arī G. Astras dzīvoklī.
1983. gada pirmajā pusē G. Astra vairākkārt tika izsaukts uz VDK pratināšanām, taču sākumā viņu nearestēja. Pratināšanās Gunārs Astra kategoriski atteicās atbildēt uz jautājumiem par citiem cilvēkiem un 15. septembrī viņš tika arestēts. Jau aresta dienā G. Astra paziņoja, ka atsakās dot liecības, piedalīties jebkādās izmeklēšanas darbībās un šo pozīciju viņš konsekventi ievēroja visas izmeklēšanas gaitā.
Gunāra Astras lietu no 1983. gada 1. līdz 19. decembrim izskatīja Latvijas PSR Augstākā tiesa, kas viņu atzina par vainīgu "pretpadomju aģitācijā un propagandā", piesprieda G. Astram 7 gadus ieslodzījumu sevišķa režīma labošanas darbu kolonijā, 5 gadus izsūtījumā, kā arī atzina par sevišķi bīstamu recidīvistu. Piespriesto sodu G. Astra izcieta Permas apgabala "labošanas darbu nometnēs".
1987. gada decembrī PSRS Augstākā tiesa atzina, ka vairākas apsūdzības G. Astras lietā nav pietiekami pierādītas, tādēļ nolēma samazināt G. Astram piespriesto ieslodzījuma termiņu no 7 gadiem uz 5 gadiem, bet izsūtījumu atcelt. Savukārt 1988. gada janvārī G. Astra tika amnestēts un 1. februārī atbrīvots no ieslodzījuma.
Gunāra Astras reabilitācija
Gunārs Astra tika reabilitēts tikai pēc PSRS sabrukuma. 1992. gada decembra beigās Latvijas Republikas Augstākā tiesa atzina G. Astru par reabilitējamu 1983. gada lietā. Savukārt 1993. gada janvārī Latvijas Republikas Augstākā tiesa nolēma atcelt Baltijas kara apgabala Kara tribunāla 1961. gada spriedumu par Gunāra Astras notiesāšanu nozieguma sastāva neesamības dēļ un atzīt Gunāru Astru par reabilitējamu.
Gunāra Astras piemiņa
1991. gadā 22. oktobrī Meža kapos tika atklāts Gunāram Astram veltīts piemineklis, kuru veidojis mākslinieks Raimonds Muzikants un arhitekts P. Štokmanis.
1993. gadā, Latvijas valsts 75. gadadienā, Rīgā pie Rīgas apgabaltiesas nama Brīvības ielā 34 uzstādīta Gunāram Astram veltīta piemiņas plāksne.
1996. gadā brīvības cīnītāja vārdā Rīgā tika nosaukta iela.
1998. gadā izdots Māra Ruka vēsturiskais romāns par ievērojamo latviešu tautas un cilvēktiesību cīnītāju "Gunārs Astra" (1999. Ģen. K. Goppera fonda balva).
2013. gadā atklāta virtuālā izstāde "Tiesas procesi pret Gunāru Astru".
2022. gada 20. janvārī atklāja tēlnieka Gļeba Panteļejeva veidoto pieminekli Rīgā, Baumaņa skvērā.
Citāti
"''Jāņtārpiņi dod nojēgu, ka tumsā ir gaisma. Ja ir tumsa un nav nekādas gaismas, tad arī nav nojēgas par to. Tāpat ir ar disidentiem. Disidenti ir tāpēc, lai radītu nojēgu, ka nav vis tā, kā mums saka, nav vienīgais tā sauktais padomju tautas viedoklis." ''
"Labi ir pat, ja bērni aiziet pie Čakstes kapa, jo svētīgs ir katrs piliens, kas saēd režģi."
"Nu pasakiet, kas tā jums ir par valsti, kur pat citronus un apelsīnus nevar dabūt!" (1976. gadā VDK telpās, tiekoties ar brāli pēc 15 gadiem ieslodzījumā, jautājums VDK darbiniekam)
Man sāp un es jūtos pazemots, kad man jākonstatē, ka manai dzimtajai valodai jāieraujas rezervātos -- Brīvdabas muzejā, uz dažu teātru skatuvēm, masu informācijas darbībā.
"Es ticu, ka šis laiks izgaisīs kā ļauns murgs. Tas dod man spēku šeit stāvēt un elpot. Mūsu tauta ir daudz cietusi un tādēļ iemācījusies un pārcietīs arī šo tumšo laiku. Pateicos savai sievai un meitai, saviem tuviniekiem, draugiem un labvēļiem par uzticību un atbalstu; savam aizstāvim advokātam Beljānim par labiem nodomiem; pateicos valsts apsūdzības uzturētājam, kas parādīja man godu, sacīdams, ka Andrejs Saharovs ir mans domubiedrs, un spoži pierādīja savu nevarību.
Paldies par uzmanību."
Roze
Roze var būt:
Vilis Lācis
Vilis Lācis (īstajā vārdā Jānis Vilhelms Lāce (vecajā ortogrāfijā: Jahn Wilhelm Lahze) ; dzimis (vecajā stilā ), miris ) bija latviešu rakstnieks, reālisma un vēlāk sociālistiskā reālisma pārstāvis, rakstījis īso un garo prozu. Latvijas PSR Tautas rakstnieks (1947), divu Staļina prēmiju laureāts (1949, 1952).
Pēc Latvijas okupācijas bija viens no vadošajiem kolaboracionistiem, Latvijas Republikas Iekšlietu ministrs (1940), Latvijas PSR Tautas komisāru padomes priekšsēdētājs (1940—1946), Latvijas PSR Ministru Padomes priekšsēdētājs (1946—1959), PSRS Augstākās Padomes Tautību padomes priekšsēdētājs (1954—1958).
Dzīvesgājums
V. Lācis dzimis 1904. gadā Mangaļu pagasta Rīnūžos (tagadējais Vecmīlgrāvis Rīgā) ostas strādnieka ģimenē, tēvs Tenis Lāce, māte Karlīne Lāce, dzimusi Veidemane (Veidemann). Viņš mācījās Daugavgrīvas draudzes skolā. 1916. un 1917. gadā dzīvoja pašreizējā Ādāžu novada Carnikavas pagasta Garciema „Dīķos”.
Pirms Rīgas okupācijas Pirmā Pasaules kara laikā ģimene bēga uz Altaja novadu Sibīrijā, kur V. Lācis pabeidza Barnaulas skolotāju semināru un kļuva par ciema padomes sekretāru Bijskā, tur arī publicēja savu pirmo darbu — feļetonu laikrakstā "Sibīrijas cīņa".
1921. gadā Lāču ģimene atgriezās Latvijā. 1920. gados V. Lācis piepelnījās kā ostas krāvējs, kuģa kurinātājs un zvejnieks. 1927. gadā viņš apprecēja savu klasesbiedreni Mariju Buti, viņu ģimenē piedzima dēli Zigurds (1928), Ojārs (1932) un Edvīns (1944). 1930. gadā tika publicēts viņa stāsts „Sieviete” un pirmais romāns „Atbrīvotais zvērs”. 1933.—1935. strādāja Rīgas 9. bibliotēkā. Pēc 1933. gada Viļa Lāča karjeru virzīja žurnāla „Atpūta” un laikraksta „Jaunākās Ziņas” līdzīpašniece Emīlija Benjamiņa, kas „Jaunākajās Ziņās” turpinājumos publicēja Lāča populārāko romānu "Zvejnieka dēls". 1938. gadā Lācis kļuva par "Jaunāko Ziņu" štata līdzstrādnieku.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Vilis Lācis piedalījās gājienā sakarā ar politieslodzīto komunistu atbrīvošanu, kura laikā izteica vēlmi būt par Latvijas komunistu partijas biedru. Ar slepenu LKP CK biroja lēmumu V. Lācim tika piešķirts partijas biedra stāžs no 1928. gada un viņš tika iecelts par Kirhenšteina valdības Iekšlietu ministru. Pēc Latvijas inkorporācijas PSRS sastāvā 25. augustā iecelts par Latvijas PSR Tautas komisāru padomes priekšsēdētāju. Viņa paraksts ir zem daudzām Latvijas sabiedrisko un politisko darbinieku apcietināšanas un deportācijas pavēlēm.
Otrā pasaules kara laikā V. Lācis uzturējās Maskavā, bet sieva ar dēlu Zigurdu bija spiesti dzīvot Kirovas apgabalā. 1944. gada 19. oktobrī, nedēļu pēc tam, kad Sarkanā armija ieņēma Rīgu, Vilis Lācis atgriezās Latvijā. 1944. gada 10. novembrī slēgtā sēdē Augstākā Tiesa izšķīra viņa pirmo laulību, 18. novembrī Lācis apprecējās ar Veltu Kalpiņu, ģimenē piedzima dēli Leonīds (1945) un Juris (1946).
1946. gadā pret Vili Lāci Latvijas nacionālie partizāni ("Lāča mednieki") veica atentāta mēģinājumu. 1946.—1959. gadā viņš bija Latvijas PSR Ministru Padomes priekšsēdētājs, līdztekus 1954.—1958. gadā PSRS Augstākās Padomes Tautību padomes priekšsēdētājs.
Vilis Lācis saslima ar cukura diabētu, kas komplicējās ar acu kaiti, diviem smadzeņu insultiem un pēdu gangrēnu. 1959.—1962. gada partijas tīrīšanās viņu turēja aizdomās par simpatizēšanu nacionālkomunistiem un atbrīvoja no visiem amatiem. Miris 1966. gada 6. februārī no miokarda infarkta. Apglabāts Meža kapos.
Literārā darbība
1930. gadā tiek izdots viņa pirmais romāns „Atbrīvotais zvērs”, gadu vēlāk vairākos turpinājumos laikrakstā „Sociāldemokrāts” sāk izdot triloģiju „Putni bez spārniem”. Taču popularitāti V. Lācis iegūst vien 1933. gadā, kad laikrakstā „Jaunākās Ziņas” sāk publicēt romānu "Zvejnieka dēls", un romānu drīz dramatizē. Arī pirmā latviešu pilnmetrāžas mākslas filma „Zvejnieka dēls” 1939. gadā tiek uzņemta pēc romāna motīviem. Šis romāns izmaina arī paša V. Lāča dzīvi — viņš var atļauties pamest fizisko darbu un kļūt par bibliotekāru, beigās paliekot par profesionālu rakstnieku. Kopumā V. Lācis saraksta 20 romānus, 58 stāstus, 6 lugas un virkni publicistisku rakstu.
Padomju varas laikā V. Lācis vairākus darbus pārstrādājis atbilstoši padomju ideoloģijas prasībām, kā arī rakstīja stingri socreālisma kanonā ieturētus darbus, tādējādi viņa darbi tika tulkoti visās Padomju Savienības republiku valodās.
Pēc V. Lāča darbiem uzņemtas mākslas filmas ("Zvejnieka dēls", "Uz jauno krastu", "Akmeņainais ceļš", "Zītaru dzimta), leļļu animācijas filma "Vanadziņš", uzvestas lugas ("Zvejnieka dēls"), opera (M. Zariņš "Uz jauno krastu") un baleta izrāde (R. Grīnblats "Rigonda").
Oļegs Timofejevs
Oļegs Timofejevs (dzimis Daugavpilī) ir bijušais Latvijas futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā. 2013. gada sezonā kļuva par Latvijas čempionu ar FK Ventspils. 2014. gadā ir aizvadījis trīs spēles Latvijas futbola izlases sastāvā.