cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vinnicas apgabals
Vēsture
Pēc Pirmās Polijas dalīšanas 1772. gadā apgabala teritorija nokļuva Krievijas Impērijas Podolijas guberņas sastāvā. Pēc Pirmās pasaules kara 1919. gadā bija Ukrainas Tautas Republikas, vēlāk Ukrainas PSR sastāvā ka Vinnicas apgabals. 1937. gadā no tā atdalīja Podolijas Kameņecas apgabalu, ko 1954. gadā pārdēvēja par Hmeļņickas apgabalu. No 1991. gada Ukrainas Republikas sastāvā.
Administratīvais iedalījums
Kopš 2020. gada 17. jūlija apgabalā iepriekšējo 27 rajonu un 6 apgabala pakļautības pilsētu vietā ir izveidoti seši rajoni: Hajsinas rajons, Hmiļnikas rajons, Mohiļivas-Podiļskas rajons, Tuļčinas rajons, Vinnicas rajons un Žmerinkas rajons; bijušās apgabala nozīmes pilsētas iekļautas rajonu sastāvā.
So Far Gone (EP)
So Far Gone ir 2009. gada 15. septembrī kanādiešu izpildītāja Drake izdots debijas EP, kas sākotnēji, 2009. gada 13. februārī, izdots kā miksteips So Far Gone. Tajā ir tikai piecas dziesmas no oriģinālā miksteipa un divas jaunas. Albumā piedalās viesmākslinieki Trey Songz, Lil Wayne, Bun B un Young Jeezy. No EP izdoti divi singli — Best I Ever Had un Successful. Ir arī uzfilmēts video klips dziesmai I'm Goin' In, bet tas nav apstiprināts kā singls. 2010. gada aprīlī EP ieguva Juno balvu kā gada labākais repa ieraksts.
Rumbula
Rumbula ir Rīgas pilsētas apkaime Latgales priekšpilsētā. Rumbulas apkaime atrodas Rīgas pilsētas dienvidaustrumu daļā starp dzelzceļa līniju Rīga—Daugavpils un Daugavu. Tā robežojas ar Ķengaraga, Šķirotavas un Dārziņu apkaimēm, kā arī ar Ropažu novada Stopiņu pagastu apkaimes austrumu daļā. Daugavas pretējā pusē iepretim Rumbulas apkaimes ziemeļrietumu daļai atrodas Ķekavas novada Ķekavas pagasts, bet iepretim centrālajai un dienvidrietumu daļai — Salaspils novads. Rumbulas apkaimes robežas ir līnija no Maskavas ielas līdz Daugavai, Daugavas labais krasts ar veloceliņu Centrs—Dārziņi, paralēla iela Kvadrāta ielai, Maskavas iela, Višķu iela, dzelzceļš, pilsētas robeža līdz Maskavas ielai.
Rumbulas apkaimes kopējā platība ir ap 7 km², kas ir apmēram 2/5 vairāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 11 800 metri. Noteiktās apkaimes robežas dabā ir salīdzinoši viegli identificējamas, bet pašreiz ir grūti runāt par Rumbulu kā pilnvērtīgu apkaimi, jo tās teritorijas izmantošana ir salīdzinoši haotiska un pārsvarā vērsta uz citu apkaimju un ārpilsētas teritoriju apkalpošanu. Šāda situācija izveidojusies vēsturisku apstākļu rezultātā, kad lielā daļā apkaimes atradās Rumbulas lidosta, teritorijā praktiski nav dzīvojamās apbūves un ir neapmierinošs inženierkomunikāciju nodrošinājums. Pašreiz Rumbulu var raksturot kā Rīgas dienvidaustrumu perifērijas apkaimi, kuru galvenokārt izmanto ar automašīnu tirdzniecību un autoremontu saistīti uzņēmumi, kā arī ģimenes dārziņu apsaimniekotāji. Kā nosacīts apkaimes lokālais centrs pašreiz ir uzskatāms tirdzniecības un pakalpojumu objektu sakopojums ap Maskavas un Višķu ielu krustojumu, bet saskaņā ar 2006. gada Rīgas teritorijas plānu perspektīvā Rumbulas apkaimes lokālajam centram vajadzētu attīstīties šīs apkaimes ziemeļrietumu daļā, nedaudz tuvāk Daugavai. Arī citās Rumbulas apkaimes daļās 2006. gada Rīgas teritorijas plānā paredz būtiskas izmaiņas, perspektīvā veidojot to par pilnvērtīgu daudzfunkcionālu pilsētas apkaimi, kur jo īpaši daļā palielinātos dzīvojamās funkcijas īpatsvars (galvenokārt apkaimes rietumu un dienvidrietumu daļā pie Daugavas).
Vēsture
Jau kopš seniem laikiem šeit pie Daugavas krācēm atradās viena no trim Rīgas pārceltuvēm. 1259. gadā tagadējo Rumbulas apkaimi ieguva Jēkaba baznīcas cisterciešu sieviešu klosteris. Daugavas labajā krastā, pie tagadējās Maskavas ielas 344. nama klostera māsas iekopa muižu, ko dēvēja par Blūmendāli (de — 'puķu leju'). Ar laiku klostera jaunavu dēļ to iesauca par Mazo Jumpravmuižu, lai atšķirtu no klostera galvenā zemes īpašuma pie Lielvārdes, ko arī dēvēja par Jumpravmuižu (Jungfernhof). Reformācijas laikā muižu klosterim atņēma, bet 16. gadsimta beigās to savā īpašumā ieguva Rīgas jezuīti. Zviedru Vidzemes laikā 1627. gadā ķēniņš Gustavs II Ādolfs muižu piešķīra Rīgas monētu kaltuves meistaram Mārtiņam Vulfam, kas pieņēma Vulfenšilda uzvārdu. 1636. gadā Vulfenšilds muižu pārdeva Rīgas pilsētai par septiņiem tūkstošiem dālderu, 1637. gadā pirkumu apstiprināja Zviedrijas karalis. Rīgas rāte muižas zemēm pievienoja plašu teritoriju no Daugavas līdz Juglas ezeram un Ķīšezeram, Ulbrokai, Rumbulai, kā arī zemes pretējā Daugavas krastā no Ķekavas un Misas upes līdz Torņakalnam un Bieķēnsalai. Mazjumprava bija lielākā Rīgas patrimoniālmuiža, kas ietilpa Biķera draudzes novadā.
1700. gadā, Lielā Ziemeļu kara sākumā, pie Mazjumpravas Daugavu forsēja sakšu karaspēks, tomēr zviedri deva pretiniekam spēcīgu triecienu un sakši atkāpās pāri Daugavai. 18. gadsimta sākumā par muižas īpašnieku kļuva Rīgas lauku virsfogts Pauls Brokhūzens. Rīgas aplenkuma laikā 1709. gadā Brokhūzens neesot ļāvis krievu karavīriem apmesties savā muižā, par ko 1716. gadā viņu izsūtīja uz Sibīriju. Pēc viņa dēla Georga Brokhūzena nāves 1752. gadā muižu pārņēma Rīgas pilsēta. 1797. gadā Jumpravmuižas zemēs dzīvoja 3357 cilvēki, tai skaitā 1 132 dzimtļaudis un 1170 no citiem novadiem ienākuši cilvēki. Ap 1777. gadu no muižas nodalīja Olaines patrimoniālmuižu ar Plakanciemu, 1799. gadā izveidoja Dreiliņu patrimoniālmuižu Juglas ezera pusē.
Otrā pasaules kara laikā 1941. gada 30. novembrī un 8. decembrī Rumbulas mežā nošāva lielāko daļu Rīgas geto ieslodzīto Latvijas ebreju. Bijušajā Mazjumpravas muižā 1941.—1943. gadā bija iekārtota Jumpravmuižas koncentrācijas nometne (de). Pēc kara Jumpravmuižas teritorija atradās padomju okupācijas armijas daļas teritorijā, ēkas tika izmantotas kā Rumbulas lidlauka ambulance, pašlaik to tām saglabājušas vienīgi drupas.
Pjotrs Vrangelis
Pjotrs Vrangelis (ru) jeb Pēteris Vrangelis (de; — ) bija Krievijas Impērijas armijas virsnieks un vēlāk viens no Baltās kustības līderiem Krievijas pilsoņu kara laikā.
Biogrāfija
Pjotrs sākumā ieguva civilo izglītību, vispirms 1896. gadā pabeidzot Rostovas reālskolu un pēc tam 1901. gadā absolvējot Sanktpēterburgas kalnrūpniecības institūtu, iegūstot inženiera profesiju. 1901. gadā Vrangelis brīvprātīgi iestājās leibgvardes kavalērijas pulkā. 1902. gadā nokārtojis eksāmenus Nikolajevas kavalērijas skolā ieguva gvardes korneta pakāpi un tika ieskaitīts armijas rezervē. Pēc tam pametis armijas rindas un devies uz Irkutsku, kur neilgu laiku strādāja kā ierēdnis pie Irkutskas ģenerālgubernatora.
1904. gadā sākoties Krievijas—Japānas karam brīvprātīgi atjaunojas dienestā armijā. Kara laikā komandējis kazakus, dragūnus un beigās leibgvardes kavalērijas pulku poručika dienesta pakāpē. Vairākkārt apbalvots par cīņās izrādīto varonību. Pēc kara 1906. vadījis kazaku soda ekspedīcijas Baltijā, tostarp arī Latvijā.
1910. gadā Pjotrs Vrangelis absolvēja Ģenerālštāba akadēmiju un 1911. gadā Kavalērijas virsnieku skolas kursus. Pirmajam pasaules karam sākoties viņš bija eskadrona komandieris rotmistra pakāpē. 1914. gada oktobrī Vrangelis bija viens no pirmajiem virsniekiem, kuru apbalvoja ar Svētā Jura ordeņa IV pakāpi. Decembrī paaugstināts par pulkvedi. 1915. gada jūnijā par varonību apbalvots ar zelta Svētā Jura ieroci. 1917. gada sākumā paaugstināts par ģenerālmajoru un iecelts par kavalērijas divīzijas, bet vēlāk korpusa komandieri.
Krievijas pilsoņu karš
Pēc Oktobra revolūcijas pametis armijas rindas un 1917. gada beigās apmeties savā vasarnīcā Sočos, kur drīz vien boļševiki viņu apcietināja. Pēc neilga laika ieslodzījumā viņu atbrīvoja. Uzreiz pēc tam Vrangelis devās uz Krimu, kur slēpās no boļševikiem līdz pat vācu karaspēka ienākšanai pussalā. No Krimas viņš devās uz Kijivu, kur nolēma sadarboties ar ukraiņu līderi Skoropadski, tomēr pēc neilga laika aizbrauca uz Jekaterinodaru, kuru tikko bija atbrīvojusi Baltās kustības Brīvprātīgo armija.
1918. gada augustā Jekaterinodarā Pjotrs Vrangelis pievienojās Baltajai kustībai, uzņemoties komandēt Brīvprātīgo armijas 1. jātnieku divīziju (vēlāk 1. jātnieku korpuss). Novembrī paaugstināts par ģenerālleitnantu. 1919. gada sākumā neilgu brīdi komandēja Brīvprātīgo armiju, no janvāra Kaukāza Brīvprātīgās armijas komandieris. 1919. gada 30. jūlijā Vrangeļa vadībā tika ieņemta Caricina, kuru iepriekšējā gadā trīs reizes neveiksmīgi bija mēģinājis ieņemt atamans Pjotrs Krasnovs. Novembrī iecelts par Brīvprātīgo armijas vienību komandieri Maskavas virzienā, tomēr jau nākamā gada februārī tika atcelts no amata un vēlāk pavisam demobilizēts rezervē, kam par pamatu kalpoja Vrangeļa konflikts ar armijas vadību. Pēc demobilizācijas devies uz Konstantinopoli.
Līdz 1920. gada martam sakautie Balto spēki bija atkāpušies līdz Krimai. 1920. gada marta beigās Antons Deņikins nodeva komandēšanu Pjotram Vrangelim, bet pats caur Konstantinopoli emigrēja uz Lielbritāniju. 22. martā Vrangelis uz britu kuģa ieradās Sevastopolē un stājās pie bruņoto spēku komandēšanas. Nākamo sešu mēnešu laikā viņš faktiski kļuva par visas atlikušās Krievijas daļas, kas sastāvēja no Krimas pussalas, gan politisko, gan arī militāro vadītāju. Viņš veica vairākus mēģinājumus atrast atbalstu starp vietējiem iedzīvotājiem, kā arī atrast sabiedrotos starp tuvākajiem kaimiņiem. Krimas pussalā tika veikta agrārā reforma un pieņemti vairāki progresīvi likumi, tomēr Krimas cilvēkresursi bija par sīkiem, lai izvērstu līdzvērtīgu cīņu ar boļševikiem. Reizē Lielbritānija uzstāja uz to, ka Vrangelim ir jāuzsāk miera sarunas ar Padomju Krieviju. No sarunām viņš atteicās.
Lai izvairītos no iepriekš piedzīvotajām traģēdijām, kas saistījās ar baltgvardu spēku neveiksmīgajām evakuācijām citviet, Vrangelis lika sagatavot kuģus priekš iespējamās evakuācijas. 1920. gada aprīlī tika izveidota "Krievijas armija". Drīz vien sākās boļševiku uzbrukums, kas sākotnēji bija veiksmīgs, tomēr Vrangeļa komandētajiem spēkiem izdevās uzbrukumu apturēt un boļševikus izsist no viņu ieņemtajām pozīcijām. Paralēli tam norisinājās Poļu—padomju karš. Baltās kustības politiskajai vadībai bija domstarpības ar Poliju un tā atteicās sadarboties ar viņiem. Pēc boļševiku uzbrukuma atsišanas "Krievijas armija" iebruka Kubaņā un Donbasā, tomēr Padomju Krievijas pretuzbrukums lika viņiem atkāpties atpakaļ uz Krimu. Tobrīd Vrangelis lūdza palīdzību Polijai, tomēr Polija atteicās no sadarbības un noslēdza pamieru ar boļševikiem. Pēc pamiera noslēgšanas pret Vrangeli tika savilkti Sarkanās armijas spēki un 1920. gada oktobra beigās un novembrī sākās uzbrukums Perekopam, kura rezultātā "Krievijas armija" tika sakauta. Baltgvardu karaspēka paliekas (ap 100 000 karavīru) kopā ar bēgošajiem civiliedzīvotājiem tika evakuētas no Sevastopoles uz Konstantinopoli Antantes aizsardzībā.
Emigrācijā Vrangelis palika armijas komandiera amatā. No 1920. gada ar štābu atradās Turcijā, Konstantinopolē. 1922. gadā kopā ar daļu no saviem spēkiem devās uz Dienvidslāvijas Karalisti. 1924. gadā viņš izveidoja "Krievu vispārmilitāro savienību", kurā apvienojās lielākā daļa no emigrācijā esošajiem Baltās kustības dalībniekiem. 1927. gadā kopā ar ģimeni aizbrauca uz Briseli, kur strādāja par inženieri. 1928. gada janvārī saslimis ar gripu, bet vēlāk tika konstatēta tuberkuloze, no kuras viņš nomira aprīļa beigās. 1929. gada 6. oktobrī viņu pārapbedīja Belgradā.
Vandāni
Vandāni ir ciemats Jēkabpils novada Dignājas pagastā, 4 km attālumā no pagasta centra — Dignājas. Vandāni atrodas Daugavas krastā. 2000. gadā Vandānos bija 288 iedzīvotāji. Vandānu ciematu ar Līvāniem savieno pārceltuve, ar kuras palīdzību iespējams pārcelties pāri Daugavai.
Grifins
Grifins ir angļu uzvārds (sieviešu dzimtē Grifina). Personas ar šādu uzvārdu:
Dārziņi
Dārziņi ir Rīgas pilsētas apkaime Latgales priekšpilsētā. Dārziņu apkaime atrodas Rīgas pilsētas dienvidaustrumu perifērijā starp Ogres virziena dzelzceļu un Daugavu. No Rīgas pilsētas apkaimēm tā robežojas tikai ar Rumbulu, jo apkaimes ZA daļā tā robežojas ar Ropažu novada Stopiņu pagastu, bet DA, D un R daļā — ar Salaspils novadu. Dārziņu apkaimes robežas ir Maskavas iela, līnija no Maskavas ielas līdz Daugavai, Daugava, pilsētas robeža.
Dārziņu apkaimes kopējā platība ir 4,348 km², kas ir apmēram par 1/5 mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 10 827 metri. Noteiktās apkaimes robežas dabā ir salīdzinoši viegli identificējamas, jo tās pārsvarā iet pa Maskavas ielu un Rīgas HES dambja ZR daļu. Dārziņi ir specifiska rakstura Rīgas apkaime, jo apkaimes vide nav daudzfunkcionāla (pārsvarā savrupmājas un ģimenes dārziņi) un tā atrodas izteiktā Rīgas pilsētas perifērijā. Perspektīvā Dārziņiem ir lielas iespējas attīstīt savas apkaimes identitāti, veidojot to par kvalitatīvas dzīves telpu Rīgas pilsētā, tai skaitā dažādojot teritorijas un būvju izmantošanu, un tādējādi palielinot apkaimes patstāvīgumu. Ņemot vērā šīs apkaimes konfigurāciju un ielu tīklu, potenciālo lokālo centru visracionālāk būtu attīstīt Taisnās ielas rajonā pie krustojumiem ar Sakņu un Jāņogu ielām.
Dārziņi Rīgas administratīvajā teritorijā tika iekļauti 1968. gada 27. jūnijā. Dārziņu apkaime ir tālākā no Rīgas apkaimēm Rietumu—Austrumu virzienā. Plānots, ka Dārziņus ar Ķengaragu savienos veloceliņš Centrs—Dārziņi, kas pagaidām izbūvēts tikai daļēji.
Vēsture
Apkaimes apdzīvotībai ir sena vēsture, jo Dārziņu apkārtnē esošajā Maruškas—Parumbas ciema jeb nelielajā Šķērssēklītī — starp Dārziņiem un Doles salu ir atrastas aizvēsturiskas liecības. 1938. gada arheoloģiskie atradumi atklāja vienu no nozīmīgākajām auklas keramikas kultūras liecībām. Pavisam tika atrasti 17 akmens kātcauruma cirvji, kuri datējami ar 2242. līdz 1762. gadu p.m.ē. Senos atradumus var skaidrot ar Baltijas ledus ezera izzušanu un tā krastu pārvietošanos, kas Daugavas lejtecēs atstāja auglīgas, zemes apstrādei piemērotas terases un vienlaikus sazarotas deltas, nodrošinot labu vietu zvejošanai un cauri emigrējošo ziemeļbriežu medībām. Visi šie apstākļi minēto teritoriju padarīja apdzīvošanai sevišķi labvēlīgu.
Johans Kristofs Broce 1796. gadā ir iemūžinājis Salaspils (Kirchholmsche), sauktu par Čuibes pasta staciju, tai līdzās atradās Čuibes (Zuibe) krogs, iekļaujot arī šādu aprakstu: "Šī pasta stacija atrodas pie Maskavas ceļa neauglīgā, smilšainā apvidū. Gandrīz visas pasta stacijas uz šī ceļa celtas šādā veidā". 1798. gadā pasta stacijai piederēja četras ēkas — dzīvojamā māja, pasta puiša ēberģis, stallis un vāgūzis zem viena jumta un klēts — un sētas ieskauts dārzs. Čuibas pasta stacijas zirgu staļļi, pazīstami ar nosaukumu Mārstaļi, Māršali, Māršalkas, atradās vairāk uz Daugavas pusi. Vēl tagad minētai vietai ir saglabājies apzīmējums Maršalkas. Atšķirībā no pasta stacijas, Čuibes krogam bija ilgāks mūžs, tas funkcionēja līdz pat 20. gadsimta pirmajai pusei. Pašreiz bijušā krogus teritorijā atrodas 1990. gados celtā Tālsakaru līnijas centra autobāze. Čuibes krogs 1892. gadā izdotajā A. Krīgera adrešu grāmatā ir atzīmēts kā viens no pieciem Salaspilij piederošajiem, tā īpašnieks bijis Bērziņš. 1903. gada kartē nedaudz tālāk, pie tagadējās Rīgas pilsētas robežas, bija izveidojies Vēja krogs. Kroga ēkas kalpoja ne tikai par atpūtas vietām, bet arī par tirdzniecības, zirgu nomaiņas un drošības patvērumu ceļā uz tuvākajām nozīmīgākajām pilsētām vai tālākiem gala mērķiem — austrumiem.
Daudzas no zemnieku mājām visticamāk nodarbojušās ar zvejniecību un nelielu piemājas saimniecību, jo mežu teritoriju, piemēram, Pautuļu un Rinkuļu mājām nav. Senākās no mājām, apskatāmas 1688. gada Rīgas patrimoniālapgabala kartē — Strengi un Pautuļi — saglabājušās arī 1927. gada izdotajā kartē.
Plašas pārmaiņas apkaime piedzīvoja 1960. gados, kad rūpniecības uzņēmumu Latvenergo, VEF un citi dārzkopības kooperatīvi saviem darbiniekiem piešķīra mazdārziņu teritorijas, te arī meklējams apkaimes toponīma nosaukums. 1971. gadā oficiāli izveidota centrālā — Taisnā iela. Sākotnēji koka celtās vasarnīcas ar piemājas dārziņiem, augļu kokiem un krūmiem, vietām pakāpeniski tika apgādātas ar apkures sistēmām un apvilktas ar ķieģeļu vai citu materiālu siltinājumu, jo pilsētas centra burzmas iztrūkums un tiešais dabas tuvums rajonu padarīja par pievilcīgu ne vienai vien ģimenei. Pēdējā laikā apkaimē novērojama privāto savrupmāju apbūve, to lielie izmēri disharmonē ar apkārtnē senāk izveidotajiem nelielajiem zemes gabaliem. Dārziņu nomātājiem uz privātīpašnieku zemes 2000. gada sākumā nācās pamest savus iekoptos dārziņus un vasarnīcas, lai tās varētu nojaukt un sākt jaunu rindu ēku celtniecību, kā to var redzēt Jāņogu ielas sākumā.
Pašreiz Dārziņos ir tikai daži nelieli veikaliņi ar ierobežotu preču klāstu, kuri plašāku sezonu izvērš vasarā, kad apkaimes apdzīvotība intensificējās. Pamestās vasarnīcas ziemas periodos apkaimes iemītniekiem sagādājušas raizes, jo bieži vien tajās ielauzās un mitinājās bezpajumtnieki.
Grandiozā Rīgas HES būvniecība 1974. gadā izmainīja Daugavas gultni, veidojot seklu atteku, un izdzēsa no kartes Nulpes un Mārtiņa salas. Daudzveidīgo dabiskas un mākslīgas izcelsmes biotopu dēļ Daugavā un tās attekās visos gadalaikos koncentrējas daudz putnu, īpaši liela ir ar ūdeņiem saistīto sugu daudzveidība. Ūdens putnu skaits mainās atkarībā no Daugavas līmeņa, kuru ietekmē gan dabas apstākļi, gan Rīgas HES darbība — slūžu regulācija, te atsedzot, te nosedzot barības vielām bagātos sēkļus. Īpašu ievērību ir pelnījusi Dārziņu atteka, kurā ieplūst Salaspils kanāls, jo tā darbības rezultātā ziemā veidojas neaizsalstoša daļa, dodot ziemojošajiem putniem barības resursus. Šī vieta ir izpelnījusies putnu vērotāju ievērību, jo ļauj ziemas laikā novērot sugas, kas citās vietās pārziemo ļoti reti. Kopš 1991. gada Dārziņu — Doles salas teritorijā atzīmētas vairāk nekā 200 putnu sugas.
Ievērojamākā no apkaimes ielām ir Dārziņu iela, kas līdz 1930. gadiem bija Rīgas—Daugavpils šosejas posms. Uz tās atradās Čuibes pasta stacija un krogs, kā arī Vēja krogs. Lielākā daļa no apkaimes ielām nes Dārziņu līniju nosaukumus, kas, lai gan izveidojušies līdz ar apdzīvotības intensificēšanos, tikai 2000. gadā ieguva oficiāli apstiprinātu numerāciju. Vairāki no apkaimes ieliņu nosaukumiem ir tematiski saistīti un ieguvuši savu nosaukumu 20. gadsimta beigās, vai 21. gadsimta sākumā: Ābeļu, Aroniju, Cidoniju, Jāņogu, Sakņu, Tomātu vai Atvaru, Aizsprosta, Daugmales, Grāvju, vai Mārsila, Pieneņu, Vērmeļu, Vizbuļu un citas ielas.
Datu šifrēšanas standarts
Datu šifrēšanas standarts jeb DES ir šifrs, kurš 1976. gadā ASV tika izvēlēts par Federālās informācijas apstrādes standardu (FIPS) un tas pēc tam plaši izplatījās arī pārējā pasaulē.
DES ir simetrisks bloku šifrs (block cipher), ar bloku izmēru 64 biti un atslēgas garumu 56 biti. 56 bitu atslēga ir pārāk īsa, un tāpēc nedroša, šī iemesla dēļ parastais DES ir uzskatāms par nedrošu. Pirmo reizi DES atlauza 1998. gadā, 2 dienu laikā ar speciāli būvētu aparātu, kas izmaksāja USD 250000. 2006. gadā uzbūvēja aparātu, kas izmaksāja tikai USD 10000.
Tā kā galvenā problēma bija pārāk īsā atslēga, ieviesa variantu, kas nošifrē vienu un to pašu datu bloku 3 reizes ar 3 dažādām atslēgām (3DES). Šo šifru pagaidām uzskata par drošu, vienīgi tas ir lēns, ja to lieto datorā (nevis speciālā šifrēšanas ierīcē).
Mūsdienās DES ir aizstāts ar uzlabotu šifrēšanas standartu (AES).
Sid Meier's Colonization
Sid Meier's Colonization jeb Colonization ir datorspēle, kas pieder gājienu stratēģijas žanram. 1994. gadā to publicēja kompānija MicroProse. Tās idejiskie autori ir amerikāņi Sids Maijers un Braiens Reinoldss. Spēles sižeta pamatā ir Jaunās pasaules kolonizācija, kura sākās 1492. gadā līdz ar Kolumba ierašanos Amerikā.
Spēles process
Spēles sākumā spēlētājs izvēlas valsti, kuru viņš pārstāvēs. Tiek piedāvātas četras koloniālās lielvaras: Anglija, Francija, Nīderlande un Spānija. Izvēle turpmāk noteiks visu spēles procesu, jo katram no pretiniekiem, kurus vadīs dators, ir savi plusi un mīnusi. Spēlētājs var izvēlēties spēlēt vai nu uz vēsturiskās Amerikas kartes, vai uz nejauši uzģenerētas teritorijas, kura sastāv no kontinentiem un salām.
Spēle sākas 1492. gadā. Kuģis ar diviem kolonistiem dodas no Rietumeiropas ostas, pamazām atklājot apslēpto spēles laukumu. Atklājot jaunu zemi, kolonisti no kuģa klāja nokāpj uz jaunās zemes un dibina koloniju. Jauno pasauli apdzīvo vairākas vēsturiskas indiāņu ciltis un civilizācijas, piemēram, apači, irokēzi, acteki un inki, ar kurām turpmāk spēles procesā (īpaši tā sākumā) ir jārēķinās. Indiāņi piedāvā sadarbību: tirdzniecība, koloniju apgāde ar pārtiku.
Lai kolonija attīstītos, ir nepieciešami speciālisti, kurus jāvervē Eiropā. Parasti labi speciālisti maksā naudu, izņemot tos dažus, kuri brīvprātīgi piesakās ceļojuma uz Jauno pasauli. Naudu var iegūt 3 veidos. Pirmais veids ir Eiropā no kolonijām pārdot atvestās izejvielas (cukurniedres, tabaku, sudrabu, akmeņogles, koksni u.c.) un saražotās preces (rumu, ieročus, darba instrumentus, dārglietas u.c.). Otrais veids kā iegūt naudu, ir indiāņu zelts, kuru var atrast apslēptu bagātību veidā vai izpostot indiāņu apmetnes un pilsētas. Šajā gadījumā spēlētājam ir jārēķinās ar to, ka indiāņu ciltis kļūst naidīgas kolonistiem un veic pastāvīgus uzbrukumus, nopostot koloniju uzlabojumus un traucējot attīstībai. Trešais veids ir citu Eiropas lielvaru kuģu aplaupīšana, kuri nodarbojas ar preču pārvadājumiem starp kolonijām un metropoli.
Pakāpeniski tiek izveidots koloniju (pilsētu) tīkls, kuras savā starp savieno ceļi. Ceļi ir nepieciešami kolonistu, tirgotāju karavānu un armijas ātrākai pārvietošanai. Dažādu valstu kolonijas Jaunajā pasaulē pastāvīgi savā starpā naidojas. Pamats tam ir resursi, kurus katrs vēlas iegūt savā īpašumā. Lai parūpētos par savu koloniju drošību, tās ir jānostiprina gan militāri, gan ekonomiski. Ieroči un karavīri Eiropā maksā lielu naudu, tāpēc jādomā par savu ieroču, kuģu, darbarīku, pārstādes cehu attīstīšanu. Tam ir nepieciešami speciālisti, kurus, pieaugot iedzīvotāju skaitam kolonijās, var apmācīt uz vietas, ceļot skolas, koledžas un universitātes.
Īpaša loma spēlē piešķirta vēsturiskām personām, kuras periodiski tiek ievēlētas (pēc spēlētāja izvēles) Kontinentālajā kongresā. Šo personību vidū ir tādi cilvēki kā Fernāns Magelāns, Frānsiss Dreiks, Džordžs Vašingtons, Bendžamins Franklins, Tomass Džefersons un Viljams Pens, kuru ievēlēšana dod kādu no sociāliem vai ekonomiskiem labumiem (kuģi pārvietojas ātrāk; no indiāņiem vairs nav jāpērk zeme, lai izveidotu koloniju vai ierīkotu ceļu, raktuves, labības lauku utt.). Kontinentālajā kongresā ievēlētie pastiprina kolonistu alkas pēc neatkarības no metropoles jeb vairo tā saucamo "brīvības zvanu" skaitu.
Visā spēles gaitā attiecībā pret kolonijām pieaug metropoles spiediens. Pārdodot preces Eiropā, metropole ceļ nodokļus, kā rezultātā iegūstamā peļņa no darījumiem sarūk. Veiksmīgas attīstības rezultātā pakāpeniski palielinās to kolonistu skaits, kuri vēlas kļūt brīvi no metropoles varas. Sasniedzot neatkarību alkstošo kritisko masu, kolonijas pasludina neatkarību. Metropole sūta karaspēku, lai dumpi apspiestu. Veiksmīgi sakaujot karaļa armiju, spēle noslēdzas ar uzvaru. Lai spēles process neilgtu mūžīgi, izstrādātāji to ir ierobežojuši ar 1850. gadu.
Artūrs Dālbergs
Artūrs Dālbergs (1896—1941) bija Latvijas brīvības cīņu dalībnieks, Latvijas Bruņoto spēku ģenerālis (1940), nogalināts Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Biogrāfija
Dzimis 1896. gada 18. jūlijā Rīgā. Mācījās Rīgas reālskolā, bet pēc Pirmā pasaules kara sākumā viņš iestājās Alekseja karaskolā Maskavā, pēc kuras beigšanas 1917. gada jūnijā ieskaitīts latviešu strēlnieku brigādē, demobilizēts 1918. gada martā. 1918. gada 24. decembrī iestājās Latviešu atsevišķajā rotā, kā virsleitnants piedalījies kaujās pret LSPR armiju Kurzemē un Zemgalē. Par 1919. gada 2. marta izlūkgājienu ienaidnieka aizmugurē pie Lēnes muižas Ventas krastos viņu vēlāk apgalvoja ar Lāčplēša Kara ordeni. Pēc brīvības cīņu noslēguma Dālbergs dienēja Galvenajā intendantūras pārvaldē kā tehniskās komisijas vecākais inženieris (1921—1936) un līdztekus studēja Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātē, kuru beidza 1928. gadā. 1936. gadā viņu iecēla par Latvijas armijas štāba saimnieciskās daļas priekšnieku, vēlāk par Armijas apgādes pārvaldes priekšnieku.
Pēc Latvijas okupācijas viņu 1940. gada 26. jūlijā paaugstināja par ģenerālmajoru un iecēla par 24. teritoriālā korpusa Apgādes daļas priekšnieku. 1941. gada 20. maijā ģenerāli Dālbergu apcietināja un izveda uz Maskavu, kur 1941. gada 18. jūlijā PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija (ВКВС СССР) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Letu karagājieni uz Krievzemi (1218—1219)
1218. gada letu karagājiens uz Krievzemi notika tūlīt pēc krievu karagājiena uz Imeru un Idumeju 1218. gada beigās. Karagājienu iemesls bija atriebība par krievu karagājienā izdarītajiem postījumiem un cilvēku nogalināšanu Vidzemē. Leti izpostīja krievu zemi, izlaupīja ciemus, nogalināja un sagūstīja cilvēkus un "neatstāja nepadarītu nevienu ļaunumu, uz ko bija spējīgi." .
1219. gada letu karagājiens uz Krievzemi notika 1219. gada vasarā kā iepriekšējo karagājienu turpinājums. Tajā piedalījās leti no Kokneses un no Zobenbrāļu ordenim pakļautās Tālavas daļas. Tā paša gada rudenī Pleskavas krievi ieradās atbildes karagājienā ordeņa Tālavas vasaļu zemēs.
Thuraya
Thuraya ir reģionāla mobilo sakaru pavadoņu sistēma, kas paredzēta galvenokārt Eiropai, Vidējiem Austrumiem un Āfrikai. Atšķirībā no globalajām sistēmām (Iridium, Globalstar), Thuraya nosedz tikai kādu noteiktu zemeslodes reģionu. Sistēma sastāv no trijiem ģeostacionārā. Sakaru nodrošināšana Tālajiem Austrumiem un Austrālijai paredzēta 2008. gada pirmajā ceturksnī, kad paredzēts iedarbināt Thuraya 3.
Kompānija Thuraya dibināta Apvienotajos Arābu Emirātos 1997. gadā.
Pavadoņi
Visi Thuraya pavadoņi palaisti ar nesējraķeti Zeņit-3SL no peldošās platformas Odyssey Klusā okeāna.
Uz 2006. gadu Thuraya sistēmas lietotāju skaits bija 250 000.
Bafina sala
Bafina sala jeb Bafina Zeme (en, fr), arī Kikiktāluka (iu, Qikiqtaaluk — ‘Ļoti liela sala’), ir sala Kanādas Arktiskajā arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Nunavutas teritorijas Kikiktālukas reģionā. Kanādas lielākā sala un piektā lielākā sala pasaulē. Nosaukta britu pētnieka Viljama Bafina vārdā.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Kanādas Arktiskā arhipelāga dienvidaustrumos uz ziemeļiem no Labradoras pussalas, no kuras to šķir Hudzona šaurums. Austrumos salas krastus apskalo Deivisa šaurums un Bafina līcis. Salas dienvidrietumu piekrasti apskalo Foksa baseina ūdeņi, bet Foksa šaurums to atdala no Sauthemptonas salas. Ziemeļrietumos tikai 2 km platais Fjūri un Heklas šaurums salu šķir no kontinentālās Melvila pussalas, bet Būtijas līcis un Prinča Reģenta šaurums — no Būtijas pussalas un Somersetas salas. Ziemeļos Lankastera šaurums Bafina salu atdala no Devonas salas.
Krasti stipri izroboti, daudz līču, fjordu un pussalu. Pie salas garuma 1600 km un platuma no 200 līdz 500 km krasta līnijas garums tiek lēsts 28 300 km. Lielākās pussalas ir Brodēra un Bordena pussalas ziemeļos un Kamberlenda un Foksa pussalas dienvidos. Lielākie līči ir ap 300 km garie Kamberlenda līcis dienvidos un Admiralitātes līcis ziemeļos. Bafina salas piekrastē daudz salu un saliņu. Lielākās piekrastes salas ir Bailota sala ziemeļos un Prinča Čārlza sala Foksa baseinā.
Valda tundra. Salas arktisko tuksnešu kalnos augstākā virsotne ir ledājiem klātais 2147 m augstais Odina kalns.
Džons Adamss (zinātnieks)
Džons Kūčs Adamss (en, dzimis, miris ) bija kornvoliešu izcelsmes britu matemātiķis un astronoms. Adamsa lielākais sasniegums ir tas, ka viņš paredzēja Neptūna eksistenci, pamatojoties uz Urāna orbītas faktisko nesakritību ar teorētiski izrēķināto.
Tajā pašā laikā šos aprēķinus, neatkarīgi no Adamsa, veica francis Urbēns Levernjē. Pamatojoties uz Levernjē aprēķiniem, vācu astronoms Johans Gotfrīds Galle 1846. gada septembrī ieraudzīja Neptūnu teleskopā.
Dzīvesgājums
Adamss dzimis Kornvolā nabadzīga zemnieka ģimenē. Viņš bija vecākais no septiņiem bērniem. Viņa vecāki bija Tomass Adamss (1788–1859), un viņa sieva Tabita Knilla Grilla (1796–1866). Džonu jau no bērnības interesēja astronomijas grāmatas. Līdz divpadsmit gadu vecumam viņš mācijās ciema skolā, kur viņš apguva sengrieķu valodu un algebru.
Pēc ilgas cīņas ar slimību, Džons Adamss nomira 1892. gada 21. janvārī Keimbridžā un tika apglabāts netālu no savām mājām.
Krievijas Federācijas pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskatījumā apkopotas Krievijas Federācijas pilsētas. Saskaņā ar 2010. gada Tautas skaitīšanas datiem Krievijas Federācijā bija 1100 apmetnes ar pilsētas statusu. Visvairāk pilsētu atrodas tās Eiropas daļā.
Krievijas Federācijas pilsētu skaita salīdzinājums pa gadiem:
Pilsētu sadalījums pēc iedzīvotāju skaita
Saskaņā ar Krievijas Federācijas Reģionālās attīstības ministrijas lēmumu "Pilsētu un Lauku reģionu plānošana un attīstība", pilsētas tiek iedalītas šādi:
Pilsētu sadalījums uz 2014. gada 1. janvāri1 : 1 Tabulā ir pieminētas Krievijas okupētās pilsētas Krimā (de iure Ukrainas daļa), bet nav iekļautas pie kopējā pilsētu skaitā un kopā iedzīvotāju skaitā.
2 Neieskaitot 3 jaunās pilsētas Maskavas robežās: Moskovska (24210 iedz.sk.), Ščerbinka (38905 iedz.sk.) un Troicka (47291 iedz.sk.).
Republikas
1 (de iure Ukrainas daļa)
Krimas federālais apgabals
Šīs 17 pilsētas de iure atrodas Ukrainā, neraugoties uz izmaiņām, kas veiktas pēc Krimas okupācijas.
Karte
Šajā kartē norādītas 50 lielākās Krievijas Federācijas pilsētas (ņemot vērā 2014. gada iedz.sk.) atrašanās vietas
Kristīne Opolais
Dzīvesgājums
Kristīne Opolais ir dzimusi Rēzeknē 1979. gada 12. novembrī. Mācījās skolā ar mūzikas novirzienu, arī Rēzeknes modeļu skolā. 2003. gadā uzsāka maksas studijas Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas Vokālajā nodaļā, ņēma privātstundas pie koncertmeistares Margaritas Gruzdevas un tika uzņemta Latvijas Nacionālās operas (LNO) korī. Savu solistes karjeru sāka ar Mizetes lomu Pučīnī operā "Bohēma" (2003), ar panākumiem dziedāja Lizas lomu Čaikovska operā "Pīķa dāma" (2005) un Katerīnas lomu Šostakoviča operā "Mcenskas apriņķa lēdija Makbeta" (2006). 2006. gadā Kristīne Opolais debitēja Berlīnes Valsts operā ar titullomu Pučīni operā "Toska". 2007. gadā uzstājās kopā ar BBC filharmonisko orķestri. 2008. gadā viņa dziedāja Polīnas lomu Milānas opernamā La Scala Prokofjeva operā "Spēlmanis" un Pučīni operas "Bohēma" koncertuzvedumā kopā ar Birmingemas simfonisko orķestri un diriģentu Andri Nelsonu.
2008./2009. gada sezonā Kristīne Opolais debitēja ar Mimī lomu operā "Bohēma" Vīnes Valsts operā, ar Polīnas lomu Prokofjeva operā "Spēlmanis" Lionas operā un ar Lizas lomu operā "Pīķa dāma" Turīnas Teatro Regio. 2009. gada vasarā viņa ar soprāna partiju uzstājās Šostakoviča 14. simfonijas atskaņojumā Zalcburgas festivālā.
2011. gadā precējusies ar diriģentu Andri Nelsonu, viņi izšķīrās 2018. gadā. 2012. g. janvārī ģimenē piedzima meita Anna Adriana.
2016. g. 18. oktobrī valsts prezidents R.Vējonis pasniedza Latvijas augstāko apbalvojumu operas zvaigznei Kristīnei Opolais un viņas dzīvesbiedram, diriģentam Andrim Nelsonam. Ar Triju Zvaigžņu ordeni viņus apbalvoja par sevišķiem nopelniem Tēvijas labā.
"Man patriotisms nozīmē — darīt izcili to, ko katrs spēj, un vienmēr atcerēties un lepoties ar savu valsti, no kuras tu nāc. Triju Zvaigžņu ordenis manās acīs vienlaikus ir gan pagodinājums, gan atzinība, gan lepnums un atbildība. To saņemt bija ļoti saviļņojoši", teica K.Opolais pēc apbalvošanas ceremonijas.
Šķirotava (Rīga)
Vēsture
Tagadējā Šķirotavas teritorija kopš Livonijas Konfederācijas laika ietilpa Rīgas pilsētas landfogtejā. 16. gadsimtā Ārrīgas zemes pie ceļa uz Salaspili ieguva Melhiors Dreilings, kura vārdā pilsētai piederošo muižu vēlāk nosauca par Dreiliņbušu (Stadtgut Dreylingsbush). Muižas īpašnieka koka māja gan atradusies starp Rencēnu un Krustpils ielu. Tajā krievu feldmaršals Boriss Šeremetjevs 1709. – 1710. gadā iekārtoja savu kara nometni astoņus mēnešus ilgā Rīgas aplenkuma laikā. Šeit 1710. gada jūlijā tika parakstīta Rīgas kapitulācija un Vidzemes bruņniecības un Rīgas rātes un ģilžu "labprātīga padošanās" Krievijas caram.
Apkaime strauji attīstījās pēc Rīgas-Dinaburgas dzelzceļa līnijas izveides un Kuzņecova porcelāna fabrikas uzcelšanas 19. gadsimta otrajā pusē. 20. gadsimta sākumā to dēvēja par Dreiliņu Šķirotavu.
Vidējā Zemes orbīta
Vidējā Zemes orbīta jeb MEO (no, reizēm saukta arī kā ICO - Intermediate Circular Orbit) ir orbīta, kas atrodas virs zemās Zemes orbītas (2000 km), bet zem ģeostacionārās orbītas(35 786 km). Orbitālais periods pavadoņiem ir no divām līdz 12 stundām.
Šīs orbītas visbiežāk izmanto globālās pavadoņu navigācijas sistēmas (GPS, GLONASS).
1913. gads
1913. bija parastais gads, kas sākās trešdienā.
Lībiešu krasts
Lībiešu krasts (liv) ir no 1991. gada līdz 2003. gadam Ziemeļkurzemē (piekrastes teritorija no Ovīšiem Baltijas jūras krastā līdz Ģipkai Rīgas līča pusē) pastāvējusi Valsts īpaši aizsargājamā lībiešu kultūrvēsturiskā teritorija un lībiešu kultūras atjaunošanas programma. Līdz tam šo teritoriju tās atšķirīgā etniskā sastāva dēļ dēvēja par "lībiešu jūrmalu".
Living Things
Living Things ir amerikāņu rokgrupas Linkin Park piektais studijas albums. Tas sadarbībā ar ierakstu kompāniju Warner Bros. Records un Machine Shop Recordings tika izdots Japānā, nākamās nedēļas laikā tika izdots citur pasaulē.
Šis ir pirmais grupas albums kopš Meteora, kam nav tikusi pielikta Parental Advisory etiķete. Albuma vadošais singls Burn It Down tika izdots 2012. gada aprīlī. Living Things pirmajā nedēļā pēc izdošanas tas tika pārdots 223 tūkstošos kopiju, ierindojoties Billboard 200 topa pirmajā vietā. Līdz 2013. gada decembrim albums pārdots 2,5 miljonos kopiju visā pasaulē.
Lībiešu krasts
Programmas īstenošana
Tā kā šajos ciemos lībieši praktiski vairs nedzīvoja, Lībiešu krasta programmā pamatvērība tika veltīta lībiešu vēstures, etnogrāfijas, kultūrvēstures un citu nozaru pētniecībai. Tika izdots mēnešraksts “Līvli” un "Lībiešu gadagrāmatas”. Interesentiem Rīgā, Ventspilī un Kolkā tika mācīta lībiešu valoda (to var mācīties arī Latvijas Universitātes moderno valodu fakultātē). “Lībiešu krasts” ar stipendijām atbalstīja lībiešu jauniešus, kas mācās augstskolās, katru gadu vasarās Mazirbē notika lībiešu jauniešu nometne.
Programmas darbības apturēšana
2003. gada augustā revīzija atklāja Lībiešu krastam dotās valsts naudas nelietderīgu izmantošanu, īstenojot programmu Lībiešu krasts - divas trešdaļas no valsts budžeta piešķirto līdzekļu tērētas algās 13 štata vietām. 2003. gada otrajā pusē sākās “Lībiešu krasta” reorganizācija, apturot programmas darbību.
Prilepa
Prilepa (mk) ir pilsēta Ziemeļmaķedonijas dienvidu daļā. Ievērojams tabakas rūpniecības centrs.
Vēsturiski zināma kā vieta, kurā mira Bulgārijas cars Samuils. No XIX gadsimta vidus svarīgs maķedoniešu nacionālās atmodas centrs, kurā dzimuši vairāki ievērojami kultūras un politiskie darbinieki.
Cilvēki
Prilepā dzimuši:
Nakadžima
Nakadžima (ja) ir japāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Smārde (nozīmju atdalīšana)
Smārde var būt:
Hasijs
Hasijs ir mākslīgs ķīmiskais elements ar simbolu Hs un atomskaitli 108. Periodiskajā tabulā hasijs iekļauts pie pārejas metāliem, 7. perioda un 8. grupas elements. Tā stabilākais izotops ir hasijs-270, kam pussabrukšanas periods ir apmēram 22 sekundes. Tiek sagaidīts, ka hasija ķīmiskās īpašības būs līdzīgas osmijam. Līdz šim ir sintezēti tikai nedaudz vairāk par 100 hasija atomiem. Hasijs ir viens no transaktinīdiem (supersmagajiem ķīmiskajiem elementiem).
Vēsture
108. elementa atklāšanas prioritāte pieder Darmštates Smago jonu pētījumu centra fiziķiem. , bombardējot svina-208 mērķi ar dzelzs-58 joniem, Peters Armbrusters (Peter Armbruster), Gotfrīds Muncenbers (Gottfried Munzenber) un līdzstrādnieki ieguva trīs tā kodolus.
Sākotnēji šo elementu nosauca par ekaosmiju un par unniloktiju. 1994. gadā elementu nosauca par otohāniju (par godu Oto Hānam), bet jau tajā pašā gadā elements pēc tradīcijas saukt tikai pēc uzvārda tika pārsaukts par hāniju. Tomēr 1997. gadā IUPAC apstiprināja oficiālo nosaukumu "hasijs" par godu Vācijas federālajai zemei Hesenei (la), kurā atrodas Darmštate.
Tajā pašā gadā ar tādu pašu metodi hasiju ieguva arī Padomju Savienības fiziķi Dubnā, Apvienotajā kodolpētījumu institūtā. Padomju Savienībā pirmie mēģinājumi izveidot hasiju bija 1978. gadā.
Izotopi
Hasijs ir mākslīgi iegūts ķīmiskais elements. Tas nav sastopams dabā. Ir iegūti hasija izotopi, kuru masas skaitlis ir no 263 līdz 277. Pirmais sintezētais izotops 1984. gadā bija hasijs-265. Tā stabilākais izotops ir hasijs-270, kam pussabrukšanas periods ir apmēram 22 sekundes.
Izmantošana
Hasijs ir radioaktīvs ķīmiskais elements, kas nozīmē, ka tā kodols sadalās un tā rezultātā izdalās arī enerģija. Potenciāli to varētu izmantot kodolenerģijas iegūšanā, bet tā kā paša elementa iegūšana ir sarežģīts process, tad tas nav izdevīgi. Pašlaik hasiju galvenokārt izmanto tikai zinātniskos pētījumos. Hasijam ir ļoti specīga ietekme uz dzīviem organismiem, bojājot to šūnas.
Pēteris Čaikovskis
Pēteris Čaikovskis jeb Pjotrs Čaikovskis (ru; dzimis, miris ), bija krievu komponists vēlajā romantisma periodā, viņa darbi ir vieni no populārākajiem klasiskajā mūzikā. Viņš bija pirmais krievu komponists, kura mūzika atstāja paliekošu iespaidu starptautiskā mērogā, viņa slavu pastiprināja uzstāšanās par viesdiriģentu Eiropā un Amerikas Savienotajās Valstīs. Krievijas Impērijas ķeizars Aleksandrs III 1884. gadā viņam piešķīra mūža pensiju.
Dzīves gājums
Dzimis Kamas-Votkinskas kalnraktuvju ciemā Vjatkas guberņā, Krievijas Impērijas vidienē pie Urāliem (tagad Votkinska Udmurtijā), kalnrūpniecības inženiera Iļjas Čaikovska un viņa otrās sievas Aleksandras, dzimušas Asjē (Assier), ģimenē. Mūziku Pēteris Čaikovskis sāka mācīties jau piecu gadu vecumā, spēlējot klavieres. Pie mājskolotājiem mācījās valodas, mūziku, uzvedību un manieres. 1850. gadā ģimene pārcēlās uz Pēterburgu, kur viņš mācījās tieslietu skolā. Šajā laikā iepazinās ar itāļu pedagogu Luidži Picioli, kurš viņu iepazīstināja ar Rosīni, Bellīni un Doniceti daiļradi. Čaikovska tēvs novērtēja dēla mīlestību pret mūziku un aizveda viņu pie Rūdolfa Kundingera — pazīstama klavierskolotāja no Nirnbergas. Jau 14 gadu vecumā, pēc mātes nāves, Čaikovskis uzrakstīja valsi viņas piemiņai.
1859. gadā viņš pabeidza Pēterburgas Tieslietu skolu, ieguva titulārpadomnieka pakāpi un vietu Justīcijas ministrijā, taču šis darbs viņu nesaistīja. 1862. gadā Čaikovskis iestājās tikko atvērtajā Sanktpēterburgas konservatorijā, lai nopietni nodotos kompozīcijai, mācījās pie Antona Rubinšteina. 1865. gadā beidza konservatoriju ar sudraba medaļu un uzsāka pedagoģisko darbu Maskavas konservatorijā. Šajā laika posmā viņš aktīvi piedalījās krievu inteliģences kultūras dzīvē. 1877. gads bija komponista lūzuma gads. Lielā pārslodze un neveiksmīgas laulības viņa homoseksualitātes dēļ izraisīja nervu satricinājumu. Šajā gadā viņš uzrakstīja operu „Jevgeņijs Oņegins”.
1870. gadu beigās viņš devās uz ārzemēm, kur uzstājās kā diriģents un iepazinās ar Johannesu Brāmsu, Edvardu Grīgu, Kamilu Sensānsu, Žilu Masnē. Milzīgus panākumus guva Čaikovska vadītie simfoniskie koncerti Berlīnē, Parīzē, Ženēvā, Londonā. 1885. gadā viņš tika ievēlēts par vienu no Krievu mūzikas biedrības Maskavas nodaļas direktoriem. 1891. gadā komponists pabija ASV. 1893. gadā viņam piešķīra Kembridžas Universitātes mūzikas doktora grādu.
Pēc atgriešanās no ārzemēm Čaikovskis dzīvoja Maidanovā un Kļinā Maskavas tuvumā un Pēterburgā. Miris Pēterburgā holēras epidēmijas laikā 1893. gada 6. novembrī, apbedīts Aleksandra Ņevska klosterī.
Baleti
Viens no populārākajiem žanriem, kuros rakstījis Čaikovskis, ir balets, kaut gan viņš tam pievērsās tikai dzīves pēdējos gados. Čaikovska baleta mūzika ir sava veida apvērsums šim žanram, jo mūzika nav vienkārši pavadījums, bet tā atklāj baleta saturu un darbojošos personu jūtas. Čaikovskis sacerējis trīs baletus:
Operas
Čaikovskis savas dzīves laikā sacerēja desmit operas. Slavenākās no tām ir "Jevgeņijs Oņegins" un "Pīķa dāma".
Operu "Jolanta" un "Pīķa dāma" libretus rakstīja P. Čaikovska brālis Modests Čaikovskis. Viņa sacerēto tekstu izmantojis arī Sergejs Rahmaņinovs operā "Frančeska da Rimini" (Франческа да Римини).
Simfoniskā mūzika
Čaikovskis sacerējis sešas simfonijas:
kā arī vairākus skaņdarbus orķestrim, piemēram, uvertīru "1812. gads", uvertīras-fantāzijas "Romeo un Džuljeta", "Hamlets", fantāziju "Itāļu kapričo" un simfonisko poēmu "Frančeska da Rimini".
Skaņdarbu "Manfrēds" pielīdzina simfonijai, bet mūzikas zinātnieku rindās tā netiek uzskatīta par tādu.
Nāc man līdz
"Nāc man līdz" ir latviešu rokgrupas Linga 1994. gadā izdotais otrais albums. Lielāko daļu dziesmu tekstus ir sarakstījis grupas solists Gvido Linga, bet 3 no albuma dziesmām ir viņa brāļa Igora Lingas teksti. Albumā tika apkopotas visas 1990. gadu sākumā populārākās grupas dziesmas, no tām vispazīstamākās ir "Nāc dejot", "Spēle", "Krodziņš", "Signe melo" un "Šeit". Albuma tituldziesma "Nāc man līdz" 1994. gadā kļuva par pēdējo Mikrofona dziesmu aptaujas uzvarētāju. Lingas albums "Nāc man līdz" kļuva par vienu no populārākajiem 1990. gadu pirmās puses albumiem Latvijā.
Kauja pie Smoļinas
Kauja pie Smoļinas ezera notika 1502. gada 13. septembrī pie Smoļinas ezera tagadējā Pleskavas apgabala Palkinas rajonā. Pēc Rusova Livonijas hronikas ziņām, 5000 vīru lielais Livonijas karaspēks uzvarēja 90 000 vīru pārspēku.
Priekšvēsture
Pēc Adzeles dalīšanas 1224. gadā tās austrumu daļa kļuva par Rīgas arhibīskapijas daļu, bet savas pretenzijas uz to uzturēja arī Novgorodas kņazi. 1293. gadā Rīgas arhibīskaps Johans II fon Fehte uz Viļakas ezera salas uzcēla nocietinātu klosteri un nosauca to par "Marienhauzu" (Marijas māju). 1348. gadā Novgoroda pēc Bolotovas līguma (Болотовский договор) atzina Pleskavas republikas suverenitāti, kurā no 1399. gada valdīja Maskavijas iecelti vietvalži, tomēr visus galvenos pārvaldes jautājumus izlēma pilsētas veče (pilsoņu kopsapulce). 1431. gadā Pleskavas karaspēks iebruka Augšpils apvidū un uzbūvēja tur labi nocietinātu cietoksni Višgorodu (Вышгородок). 1461.-1464. gadā, izmantojot Livonijas iekšējās nesaskaņas, Pleskava ieņēma papildu robežnovadus. 1462. gadā pilsētas veče nolēma atstādināt Maskavas vietvaldi kņazu Vladimiru Andrejeviču. 1480. gadā Livonijas ordenis mestra Borha vadībā uzbruka Pleskavai, bet nespēja to ieņemt.
1500. gadā sākās Krievijas—Livonijas—Lietuvas karš, kurā Livonijas Konfederācijas karaspēks iesaistījās 1501. gada augustā pēc tam kad Maskavijas lielkņazs Ivans III 1. augustā nosūtīja uz Pleskavu lielu karaspēka vienību kņaza Vasīlija Šuiska un Daniela Peņko vadībā. 22. augustā krievu karaspēks sāka virzīties Livonijas robežas virzienā. Viņiem pretī 26. augustā devās Livonijas karaspēks Pletenberga vadībā un 27. augustā netālu no Izborskas kaujā pie Sericas upes (Schlacht an der Seriza, Битва на Серице) 27. augustā izcīnīja pārliecinošu uzvaru un 7. septembrī ieņēma Ostrovas cietoksni.
Kaujas norise
Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs 1502. gada 27. augustā ar Livonijas Konfederācijas apvienoto karaspēku, kurā bija mestra un Ordeņa landmaršala Johana fon dem Brēles, saukta Plātera, un Rīgas arbibīskapa Mihaela Hildebranda vadītie jātnieki, latviešu un igauņu kājnieki iebruka Pleskavas zemes teritorijā un nesekmīgi aplenca Pleskavas kremli. Uzzinājis, ka gaidāma krievu papildspēku ierašanās, viņš ar 5000 vīriem tiem devās pretī un uzbruka pie nelielā Smoļinas ezera mežainajā apvidū starp Latgali un Pleskavas zemi. Krievu karaspēks, kura sastāvā bija Maskavas, Novgorodas, Pleskavas karavīri, algotņi un sabiedroto tatāru zemju (Astrahaņas un Kazaņas hanu valstu) karavīri, tika sakauts, pametot 2500 līdz 8000 kritušo kaujas laukā. Nesagaidījis solīto sabiedrotās Lietuvas palīgspēku ierašanos, Valters fon Pletenbergs kopā ar Livonijas karaspēku atgriezās Livonijā.
Sekas
Kauja uz 50 gadiem apturēja krievu invāziju Rietumu virzienā un nodrošināja mieru Livonijā. Dēļ tās nozīmīguma, Livonijas landtāgs nolēma katru gadu 13. septembrī šo uzvaru svinēt un atgādināt. 1503. gada 25. martā Maskavijas lielkņazs Ivans III noslēdza pamieru (ru) uz sešiem gadiem ar Lietuvas dižkunigaitiju, bet 1503. gada 2. aprīlī pamieru ar Livonijas Konfederāciju. 1509. gadā Rīgas arhibīskaps Jaspers Linde uz Viļakas ezera salas nostiprināja Marienhauzenas pili aizsardzībai pret Maskavijas karaspēka iebrukumiem. 1920. gada Abrenes kaujas laikā Latvijas armijas uzbrukums apstājās apmēram 10 km attālumā no Smoļinas kaujas vietas, tādēļ tā palika aiz vēlāk novilktās Latvijas-Krievijas robežas.
Hronikas liecības
Rusova Livonijas hronika par Smoļinas kauju raksta: "'Livonijas kārtas 1502. gada augustā atkal apbruņojās un ar 2000 jātniekiem un 1500 kājniekiem, dažiem simtiem zemnieku un dažiem lielgabaliem, iesāka kaŗa gājienu. Arī šoreiz leiši neieradās, pretēji savam zvērastam. Tomēr Pletenbergs paļāvībā uz Dievu nonāca līdz Pliskavai, kur viņam izdevās sagūstīt divus krievus, no kuŗiem viņš uzzināja krievu spēku lielumu, kā arī to, ka lielkņazs nedomājot nemaz sākt kauju, bet aplenkt mazo vācu kaŗaspēku un dzīt kaŗavīrus kā lopus uz Maskavu, un pēc tam ar savu kaŗaspēku izstaigāt visu Livoniju."
"Mestris pazaudēja dažus bruņniekus, 400 kaŗeivju un viņu virsnieku Matīsu Pernaveri, vienu leitenantu un 1 karodznieku. Kāds Lūkass Hamersteds, paņemdams līdzi bungas, negodīgā kārtā bija pārbēdzis pie ienaidniekiem. Šī uzvara uzskatāma par Dieva brīnumu, jo mazs kaŗaspēks bija noveicis 90 000 ienaidnieku un piespiedis viņus bēgt. Te nu redzam, kādi kaŗeivji ir maskavieši, ja tikai nopietni stājās viņiem pretīm. Pēc šīs mestŗa uzvaras maskavieši palika piekāpīgāki un lūdza, pēc miera, kuŗu mestris noslēdza pēc savas gribas uz ilgiem gadiem. Tādai tik vieglai miera noslēgšanai par iemeslu bija maskaviešu sakaušana, bet arī tas, ka viņiem bija daudz ienaidnieku un viņi gribēja iekaŗot jaunas zemes, kā Kazaņu, Smoļensku, Pliskavu un t.t., kuŗas tajā laikā vēl nebija Maskavas lielkņazam padotas. 1505. gadā, kad nomira Ivans III, viņa dēls Vasilijs nāca pie valdības un 1509.gadā iekaŗoja Pliskavu'."
Prasmīgais cilvēks
Prasmīgais cilvēks (Homo habilis) ir cilvēku ģints (Homo) pārstāvis, kurš dzīvoja aptuveni pirms 2,2 miljoniem līdz 1,6 miljoniem gadu, pleistocēna ēras sākumā. Sugas nosaukumu deva zinātnieki Marija un Luiss Līkijs, kuri atrada tā fosilijas Tanzānijā no 1962. līdz 1964. gadam.
1914. gads
1914. gads bija parastais gads, kas sākās ceturtdienā.