cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trauma Moralis
Grupa aktīvi koncertē visā Latvijā un Baltijas reģionā. 2007. gada sākumā notika pirmā grupas turneja Lietuvā un Baltkrievijā. 2008. gada maijā grupa devās uz Zviedriju, kur uzstājās Stokholmā un Gēteborgā kopā ar tādām grindcore grupām kā Afgrund, The Arson Project, Divider, Descending, Facial Abuse un citām grupām daudzās Eiropas valstīs
Trauma moralis savā mūzikā cenšas mainīt smagās mūzikas kanonus, kompozīcijās iekļaujot fanka, regeja, black un folk metālmūzikas ievirzes. Ierakstos bez tradicionālajiem instrumentiem tiek izmantoti arī ermoņikas un akordeons. Grupas muzikālais skanējums ir atšķirīgs ar to, ka ansambļa sastāvā nav basģitāras, tādējādi radot akustisku noskaņu. 2007. gada pavasarī iznāca pirmais demo ieraksts "dEmo" kuru atbalstija "Evil Distribution"
2007. gada novembrī Hodila Rec. studijā Valmierā grupa ierakstīja 16 jaunas kompozīcijas. Kuras tika izdotas 2008. gada albumā "Titties NIghtmare" sadarbībā ar Lietuvas leiblu "Chariari rec.". Pēc albuma izdošanas 2008. gada Jūlijā, grupa devās Eiropas tūre, vēl viena no šī albuma dziesmām ir pieejama arī 2008. gada Latvijas HC/punk izlasē.
Kallaveres bāka (aizmugurējā vaduguns)
Kallaveres bāka (aizmugurējā vaduguns) (igauniski – Kallavere ülemine tuletorn) atrodas Igaunijā, Harju apriņķī, 1353 m no priekšējās vaduguns.
Vēsture
Bāka darbojas kopš 1986. gada.
Engelsa
Engelsa (ru) ir pilsēta Krievijā, Saratovas apgabalā. Tajā dzīvo 230,5 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Volgas kreisajā krastā, iepretim Saratovai. No 1922. līdz 1941. gadam bija Volgas Vācu APSR galvaspilsēta.
Vēsture
Dibināta 1747. gadā kā ukraiņu čumaku Pokrovskas slabada sakarā ar sāls ieguves sākšanu Eltona ezerā. 1914. gadā piešķirts pilsētas statuss. Kopš 1922. gada Pievolgas vācu autonomijas centrs. 1931. gadā pilsēta pārdēvēta par godu vācu filosofam Frīdriham Engelsam. Kopš vācu autonomijas likvidēšanas 1941. gadā pilsēta iekļauta Saratovas apgabalā.
Magnētiskās rezonanses tomogrāfija
Magnētiskās rezonanses tomogrāfija (MRT) ir medicīniska iekšējo orgānu un audu izmeklēšanas metode, kas pieder pie tomogrāfiskajām metodēm (metodēm, ar kurām var iegūt plānu audu slāņu attēlus). Bieži tiek saukta vienkārši par magnētisko rezonansi (MR). Metode pamatojas uz kodolu magnētiskās rezonanses (KMR) parādību.
Atšķirībā no KMR spektroskopijas, kurā tiek izmantots pilnīgi homogēns magnētiskais lauks, magnētiskās rezonanses tomogrāfijā lieto magnētiskā lauka gradientu. MRT metodē svarīgi nevis iegūt datus par analizējamā parauga ķīmisko sastāvu, bet noskaidrot rezonējošo ūdeņraža kodolu jeb protonu telpisko sadalījumu, jo cilvēka organismā dažādi audi un orgāni satur dažādu ūdeņraža daudzumu.
Medicīnā šo metodi nemēdz saukt par kodolu magnētisko rezonansi, kā būtu pareizāk, bet vienkārši par magnētisko rezonansi, jo termins "kodolu" var rosināt pacientos radiofobiju. Tomēr šai metodei nav nekāda sakara ar radioaktivitāti vai jonizējošo radiāciju, tādēļ, atšķirībā no rentgenoloģiskās datortomogrāfijas, MRT izmeklējumus var veikt atkārtoti neierobežotu skaitu reižu.
Vēsture
Kodolu magnētiskās rezonanses pamatprincipu — ūdeņraža kodolu ierosināšanos radioviļņu iedarbībā spēcīga ārēja magnētiskā lauka apstākļos — atklāja Fēlikss Blohs un Edvards Pērsels (Edward Purcell) 1946. gadā (1952. gadā viņi par to saņēma Nobela prēmiju fizikā). Līdz 1970. gadam šī parādība tika izmantota molekulārajā analīzē, bet 1971. gadā Raimans Damadiāns (Raimond Damadian) atklāja, ka audzēju patoloģiskajos audos ir palielināts protonu relaksācijas laiks, līdz ar to magnētiskā rezonanse ir izmantojama medicīniskajā diagnostikā. Nedaudz vēlāk (1973. gadā) Polam Loterbēram (Paul Lauterbur) izdevās iegūt telpiski kodētus MR signālus no neviendabīgām audu struktūrām. 2003. gadā viņš kopā ar Pīteru Mensfīldu (Sir Peter Mansfield) par to saņēma Nobela prēmiju medicīnā.
Magnētiskās rezonanses priekšrocības
Atšķirībā no rentgenoloģiskiem izmeklējumiem, MR metode labi spēj atšķirt dažādas struktūras mīkstajos audos, turklāt netiek izmantots jonizējošs starojums. Ar MR metodi var iegūt asinsvadu attēlus (it sevišķi, ja vēnā tiek ievadīta īpaša gadolīniju saturoša kontrastviela). Tā kā MR ir tomogrāfiska metode, ar to var iegūt orgānu attēlus daudzos plānos šķērsgriezumos. Ar MR iespējams veikt tādus sarežģītus izmeklējumus kā brīvā ūdens difūzijas pētījumus, galvas smadzeņu traktogrāfiju vai spektroskopiju, perfūzijas izmeklējumus.
Magnētiskās rezonanses trūkumi
Magnētiskās rezonanses izmeklējumus nevar veikt pacientiem ar brīviem feromagnētiskiem metāla priekšmetiem (piemēram, šāviņu šķembām) organismā, jo intensīvajā magnētiskajā laukā tie var sākt pārvietoties. Dažādi metāliski implantāti traucē MR izmeklējumiem. Ar MR metodi nevar novērot nelielus pārkaļķojumus organismā. Slēgtā tipa MR aparātos nevar izmeklēt slimniekus ar klaustrofobiju. MR iekārtas ir ļoti dārgas un sarežģītas.
Mykoob
Mykoob [Maikūb] ir sociālais tīkls, daudzvalodu skolu un augstskolu pārvaldes sistēma, kura izstrādāta ar mērķi uzlabot un atvieglot mācību procesu. Sistēmas izstrādātājs ir uzņēmums, kas dibināts Latvijā - SIA "Mykoob". Sistēmas nosaukums ir anagramma no angļu vārdu salikuma My Book. Kopumā pasaulē šo sistēmu lieto ap 900 skolu, no kurām Latvijā 125 skolas dažādās pilsētās.
Projekts ir uzsākts ar mērķi palielināt vecāku informētību par skolā notiekošajiem procesiem, strukturizēt bērnu skolas gaitas, atvieglot skolotājiem darbu plānošanu un atskaišu sagatavošanu, kā arī automatizēt skolas ikdienas darbus.
Mykoob ir bezmaksas datu apstrādes rīks, kas izpilda visu mācību procesā iesaistīto pušu (skolotāju, skolēnu, vecāku un skolu vadības) nepieciešamību. Mykoob dod iespēju veidot un sekot līdzi mācību stundu plānam, atzīmēm un kavējumiem, mājas uzdevumiem, mācību materiālu reģistram, kā arī ļauj veikt detalizētu analīzi un atvieglo saziņu starp visām lietotāju grupām.
Nodarbību saraksts
Skolas var manuāli sastādīt stundu plānu, ievadot nodarbību laikus. Nodarbību plāns tiek attēlots skolēniem, vecākiem un pašiem pasniedzējiem. Līdz ar to vecāki ir vienmēr informēti par izmaiņām bērna dienas plānā. Balstoties uz šo plānotāju, pasniedzēji var saplānot savu darbu visa mācību gada garumā.
Atzīmes un nodarbību apmeklējums
Pasniedzēji vai kāda skolas autorizēta persona ievada gan skolēnu apmeklējumu gan atzīmes, tāpat kā tas tiek darīts tradicionālajos mācību žurnālos ikdienu. Visa informācija tiek attēlota gan grafiku veidā gan tabulāri visām mācību procesā iesaistītajām pusēm. Papildus, vecākiem ir iespēja saņemt informāciju par bērna nokavētu stundu uz mobilo tālruni (īsziņu veidā). Pēc izvēles var saņemt arī pārskatus par atzīmēm. Pasniedzējiem semestru noslēgumos automatizēti aprēķinās visas vidējās atzīmes, tādā veidā atvieglojot liecību veidošanu.
Mājasdarbi
Sadaļas galvenā funkcija ir uzskatāmi attēlot vecākiem kādi mājasdarbi vai kursa darbi bērnam tuvākajā laikā ir jāizpilda, lai varētu pamudināt skolēnu uz mājasdarbu pildīšanu. Katram mājasdarbam vai kursa darbam tiek norādīts izpildīšanas datums, tematika un apraksts.
Apmaiņa ar mācību materiāliem
Tā kā skolēni sāk pierast pie informācijas meklēšanas internetā, tad pasniedzējiem ir iespējams pievienot mācību materiālu visdažādākajos formātos — dokumentus, attēlus, tabulas. Tādā veidā skolēnam mācību materiāls būs pieejams pie jebkura datora ar interneta pieslēgumu. Arī paši skolēni veiktos mājasdarbus var ielādēt sistēmā un iesniegt tos pasniedzējam.
Iekšēja saziņas sistēma
Šis ir veids, kā veicināt skolotāju un bērnu vecāku savstarpējo saziņu. Tiklīdz vecāki nosūta ziņu pasniedzējiem, informācija par to parādās pasniedzēja profilā. Iekšējā saziņas sistēma nodrošina to, lai vecāki un pasniedzēji savstarpēji viens otru varētu sasniegt.
Sistēmas darbība
Lai lietotu Mykoob, nav jāveic serveru konfigurāciju vai programmatūras instalāciju. Sistēmā ir iespējams brīvi reģistrēties un sākt sistēmas lietošanu uz jebkura datora ar interneta pieslēgumu. Nākamajā solī ir nepieciešams ievadīt pamatdatus par skolu, klasēm, audzēkņiem, pasniedzējiem un priekšmetiem. Visu šo informāciju (kas skolām ir pieejama LIIS datubāzē) ir iespējams importēt sistēmā. Lietotāju pienākumus un tiesības var konfigurēt/deleģēt, piemēram, klases audzinātājs var aizpildīt datus par savu audzināmo klasi (gan par skolēniem gan par vecākiem). Lietotājs sistēmā var būt vienlaikus reģistrēts vairākās skolās un vairākās lietotāja grupās, līdz ar to ir iespējams strādāt izmantojot vienu lietotājvārdu un paroli.
Citas analoģiskas sistēmas
Pasaulē:
Latvijā:
Japānas ūdrs
Japānas ūdrs (Lutra nippon) ir sermuļu dzimtas (Mustelidae) daļēji ūdenī dzīvojošs plēsējs, kas pieder Eirāzijas ūdru ģintij (Lutra). Kopš 1989. gada Japānas zinātnieki, veicot DNS pētījumus, Japānas ūdru ir izdalījuši kā atsevišķu sugu. Japānas ūdra DNS tika salīdzināts ar ūdriem no Latvijas un Ķīnas. Līdz tam un joprojām daudzos informācijas avotos tas tiek klasificēts kā Eirāzijas ūdra (Lutra lutra) pasuga.
Kādreiz Japānas ūdrs apdzīvoja visu Japānas salu arhipelāgu saldūdens tilpju krastos. Cilvēkiem ieņemot ūdra dzīves telpu, to intensīvi medījot, kažokādu ieguvei un aknu izmantošanai tautas medicīnā, ūdrs izzuda no Japānas ainavas. Mūsdienās tas iespējams nelielā skaitā ir sastopams vairs tikai Šikoku salā. Lai arī 1965. gadā Japānas ūdrs tika pasludināts par Japānas lepnumu, tas pēdējo reizi savvaļā novērots 1979. gadā, lai gan daudzi cer, ka tas joprojām dzīvo Šikoku salā.
Izskats un īpašības
Japānas ūdra ķermenis ir 65—80 cm garš. Tāpat kā visiem ūdriem tas ir slaids, garš, cilindrveidīgs, ar īsām, spēcīgām kājām. Ķepām ir asi nagi un peldplēves. Aste gara, bieza, konusveidīga. Kažoks Japānas ūdram ir tumši brūns, ar gaiši brūnu pavēderi.
Japānas ūdrs ir aktīvs nakts laikā. Tas medī zivis, garneles un krabjus. Nakts laikā medījot ūdrs nostaigā apmēram 10 km distanci gar upju vai jūras krastiem.
Fonētika
Fonētika (no grieķu vārda φωνή - "skaņa" vai "balss") ir zinātnes nozare, kas pēta cilvēka runas skaņas. Tā nodarbojas ar runāto skaņu fizikālajiem raksturlielumiem, to radīšanas fizioloģiju, klausītāja uztveri un neirofizioloģisko izpratni. Salīdzinājumam fonoloģija, kas ir nepieciešama pilnīgai fonētikas izpratnei, pēta valodai specifiskas skaņu sistēmas un skaņu modeļus, kas piemīt atsevišķām mutvārdu valodām. Kaut arī fonoloģija stingri bāzējas fonētikā, tā tomēr ir atsevišķa valodniecības nozare, kas nodarbojas ar psiholoģiski reālām, abstraktām skaņu vienībām (fonēmām) un to individuālajām fizikālajām īpašībām, kas nodrošina saprotamu atšķirību starp šīm skaņām, kā arī saprotamu atšķirību starp šādu skaņu grupām. Fonētika nodarbojas ar reāli izrunātu skaņu fiziskajiem raksturojumiem, nevis ar kontekstiem, kādos šīs skaņas tiek lietotas valodās vai veidiem, kādos šie fiziskie raksturojumi var mainīties atkarībā no konteksta. (Šī pēdējā parādība ir fonoloģijas pētījumu subjekts: šie skaņu varianti, kuri mainās atkarībā no valodai specifiskām situācijām, fonoloģijā tiek saukti par alofoniem.)
Fonētikai ir trīs galvenie atzari:
Fonētika tika pētīta jau 2500 gadu tālā senatnē senajā Indijā, kur Pārnini 5.gs p.m.ē. uzskaitīja līdzskaņu artikulācijas vietas un veidus savā traktātā par Sanskritu. Lielākā daļa Indijas rakstību šodien organizē savus līdzskaņus pēc Pārnini klasifikācijas.
Tukuma Raiņa Valsts ģimnāzija
Tukuma Raiņa Valsts ģimnāzija ir viena no vidējās izglītības iestādēm Tukumā.
Vēsture
Skola dibināta kā '''Tukuma 1. septiņgadīgā skola''', kuras celtniecību sāka 1927. gada 25. septembrī, kad tās pamatakmeni lika dzejnieks un tā laika Izglītības ministrs Rainis. Mācības skolā sāka 1929. gada janvārī.
Pēc Otrā pasaules kara 1954. gadā to pārveidoja par Tukuma Raiņa 3. vidusskolu, kopš 1970. gada skolā darbojās mūzikas novirziena klase.
Pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas skolas nosaukums bija Tukuma Raiņa 1. vidusskola, bet 2003. gadā to pārdēvēja par Tukuma Raiņa ģimnāziju. 2004. gadā skolai piebūvēja korpusu Raiņa ielā 3a, uz kurieni pārcēla Tukuma 2. pamatskolu. Skolai ir savs karogs un himna, kuras teksta autors ir Ojārs Vācietis. 2021. gadā ģimnāzijai piešķīra valsts ģimnāzijas statusu un tai pievienoja Tukuma 2. pamatskolu.
Magnetrons
Dobuma magnetrons, vai arī, mazāk precīzāk, magnetrons (no magnēts + elektrons), ir lieljaudas elektronu lampa, kas rada superaugstfrekvences (SAF) radioviļņus un mikroviļņus, izmantojot elektronu plūsmas un magnētiskā lauka mijiedarbību, pārvietojoties gar virkni atvērtu metāla dobumu (dobuma rezonatoru). Elektroni iet caur atverēm uz šīm dobumiem un liek mikroviļņiem svārstīties līdzīgi tam, kā svilpe rada toni, kad to ierosina gaisa plūsma, kas pūsta gar tās atvērumu. Saražoto mikroviļņu biežumu, rezonanses frekvenci, nosaka dobumu fiziskie izmēri. Atšķirībā no citām augstfrekvences lampām, piemēram, klistrona vai skrejviļņa lampas (TWT), magnetrons nevar darboties kā pastiprinātājs, lai pastiprinātu pievadītā mikroviļņu signāla intensitāti; magnetrons kalpo tikai kā oscilators, kas ģenerē mikroviļņu signālu no tam pievadītās līdzstrāvas.
Vēsture
Vienkāršāko magnetrona konstrukciju (tā saucamo divpolu magnetronu) izstrādāja un terminu "magnetrons" ieviesa Alberts Halls 1921. gadā. Vēlāk tika izstrādāts rezonatora tipa magnetrons ar lielāku efektivitāti un daudzrezonatoru magnetroni.
Magnetrona darbības princips
Radioviļņu ģenerācija magnetronā notiek, elektroniem iedarbojoties ar SAF elektromagnētiskā lauka elektrisko komponenti telpā, kur pastāvīgs magnētiskais lauks perpendikulārs pastāvīgam elektriskajam laukam.
Magnetrona īpašības
Magnetroni spēj ģenerēt augstfrekvences svārstības diapazonā no 0,5 līdz 100 GHz. To jauda var būt no dažiem vatiem līdz desmitiem kilovatu. Impulsu magnetroni var sasniegt dažas mikrosekundes ilga impulsa jaudu līdz 5 megavatiem. Magnetroniem ir augsts lietderības koeficients (līdz 80%). Magnetrona izstaroto radioviļņu frekvence parasti nav maināma vai ir mehāniski maināma nelielā diapazonā. Ar sprieguma palīdzību regulējamus magnetronus sauc par mitroniem.
Izmantošana
Magnetroni visplašāk tiek pielietoti mikroviļņu krāsnīs. Impulsu magnetronus izmanto radiolokācijā.
Ugaunija
Ugaunija jeb Ugandi līdz 13. gadsimtam bija viena no igauņu (ugauņu) apdzīvotajām zemēm Dienvidaustrumigaunijā, Tālavas kaimiņzeme. No Ugaunijas vārda cēlies Igaunijas nosaukums latviešu valodā. Pēc Mīlenbaha un Endzelīna uzskatiem burts -u- vārdos “Ugaunija” un “ugauņi” apzīmējis -ü-skaņu, respektīvi, “Ügaunija” un “ügauņi”.
Teritorija
Ugaunija aptvēra samērā plašu teritoriju starp Peipusa un Vertsjerva ezeru ar galvenajiem centriem Otepē un Tērbatas pilīs. Ugaunijas ziemeļu daļa Indriķa hronikā dēvēta par Jogentaganijas novadu, bet dienvidaustrumu daļa par Valgatabalvi. Pēc Ugaunijas pakļaušanas Romas pāvestam 1234. gadā Ugaunijas teritorijā tika nodibināta Tērbatas bīskapija.
Vēsture
1030. gadā Novgorodas kņazs Jaroslavs Gudrais (varjagu: Jarizleifr) iebruka Ugaunijā un Tērbatas pilskalnā nodibināja pilsētu, ko nosauca savā kristīgajā vārdā par Jurjevu jeb Georgijevu. 1061. gadā sosoli — Sakalas vai Sāmsalas iedzīvotāji ieņēma Tērbatu un to nodedzināja.
1191. gada ziemā Novgorodas kņazs Jaroslavs Vladimirovičs kopā ar pleskaviešiem ieņēma Tērbatas pilsētu, nodedzināja un izpostīja čudu zemi. 1192. gada vasarā kņazs Jaroslavs nodedzināja "Lāča galvas" (Otepē) pilsētu.
1207. gadā kristītie latgaļu virsaiši un Zobenbrāļu ordenis noslēdza militāru savienību pret Ugauniju. 1210. gadā Novgorodas kņazs Mstislavs un viņa brālis Pleskavas kņazs Vladimirs aplenca Otepē pili, līdz ugauņi padevās un piekrita kristīties ortodoksajā ticībā. Tā paša gada vasarā arī krustnešu karaspēks Cēsu Bertolda vadībā aplenca Otepē pilskalnu.
1215. gadā ugauņi iebruka Tālavā un sagūstīja latgaļu virsaiti Tālivaldi, kuru dzīvu sadedzināja. Pēc tam Tālivalža dēli izsiroja Ugauniju, pēc tam ugauņi piekrita kristīties Romas katoļu ticībā. Tas izraisīja pilsoņu karus starp dažādām igauņu ciltīm, kur ugauņi kopā ar latgaļiem un līviem cīnījās pret nekristītajiem un pareizticīgajiem igauņiem un viņu Novgorodas sabiedrotajiem.
1218. gada vasarā Livonijas bīskaps Alberts, Igaunijas bīskaps Teoderihs no Turaidas un Sēlijas bīskaps Bernhards no Lipes devās pie Dānijas karaļa Valdemāra II, kas pa mātes līniju bija cēlies no varjagu-rūsu dinastijas Polockas Rurikovičiem. Viņi lūdza karali doties karagājienā pret Igauniju, lai igauņi pārstātu kopā ar krieviem karot pret viņiem. Kā kompensāciju par militāro palīdzību karalim piedāvāja virskundzību pār Igaunijas un, iespējams, Līvzemes zemēm. 1218. gada vasaras beigās uz Sakalas un Ugaunijas zemju robežas notika Puides kauja starp Novgorodas un Pleskavas krievu kņazu karaspēku un vācu krustnešiem. 1220. gadā bīskaps Alberts piekrita kļūt par Valdemāra II vasali, lēnī saņemot Livoniju.
1222. gada vasarā Valdemārs II no jauna uzcēla iepriekšējā karagājiena laikā nopostīto pili Sāmsalā, kur pie Dānijas karaļa no Līvzemes ieradās bīskaps Alberts, Zobenbrāļu ordeņa mestrs Folkvīns un vārdā nenosaukti līvu vecākie, lai vestu sarunas par dāņiem piešķirtās Līvzemes un Igaunijas turpmāko statusu. Sarunu gaitā viņi panāca to, ka karalis Valdemārs II bīskapam Albertam atdeva Līvzemi, turpretī Sakalas un Ugaunijas zemē viņš karaļa tiesības piešķīra Zobenbrāļu ordeņa brāļiem, bet garīgās tiesības Rīgas bīskapam.
Izmantojot to, ka 1223. gadā Valdemārs II krita sakšu gūstā, 1224. gada vasarā bīskaps Alberts uzbruka Tērbatas kņazam Vetsekem (sauktam par Vjačko), kas krita Tērbatas pilskalna aizstāvēšanā pret uzbrūkošajiem vāciešiem, latgaļiem un līviem.
Niagāras ūdenskritums
Niagāras ūdenskritums (en) ir ūdenskritumu grupa Niagāras upē uz ASV un Kanādas robežas, ko veido trīs ūdenskritumi — Amerikāņu ūdenskritums (en), Pakava (en) jeb Kanādiešu ūdenskritums un nelielais Līgavas Plīvura ūdenskritums (en). Ap 50 metrus augstais un ap 1500 metru platais ūdenskritums ir viens no populārākajiem tūrisma objektiem pasaulē un vērtīgs enerģijas ieguves avots.
Atklāšana
Pirmais eiropietis, kurš pēc viņam sniegtajām liecībām aprakstīja ūdenskritumu, bija francūzis Samuels de Šamplēns (Samuel de Champlain) ap 1603. gadu. Domas dalās par to, kurš eiropietis pirmais ieraudzīja ūdenskritumu savām acīm, kamēr lielākā daļa pētnieku uzskata, ka tas bijis Tēvs Luiss Hennepins (Louis Hannepin), lai gan citas viņa liecības tikušas apšaubītas, par citiem iespējamajiem aculieciniekiem uzskata somu-zviedru dabas zinātnieku Pēru Kalmu (Pehr Kalm) vai Etjēnu Brilē (Etienne Brûlé), kurš bija Samuela de Šamplēna pavadonis. 1699. gadā tika publicēts pirmais ūdenskrituma zīmējums.
Veidošanās
Ūdenskritums sāka veidoties pēdējā ledus laikmeta laikā apmēram pirms 12 000 — 10 000 gadiem, kad ledājs, virzoties no mūsdienu Kanādas austrumiem, pārvietodams milzīgas zemes masas izveidoja Amerikas Lielo ezeru priekštečus — četrus ledus ezerus. Ledājam kūstot ledus laikmeta beigās ūdens no vairāk uz ziemeļiem esošajiem ezeriem sāka plūst uz mūsdienu Erī ezeru un ar laiku sāka gāzties pār dolomīta klinti — daļu no jūras senkrasta, kas izveidojies pirms simtiem miljonu gadu, tādējādi ūdens atsedza senākus iežus, kas veidojušies ilgi pirms pēdējā ledus laikmeta un izveidoja Niagāras ūdenskritumu. Zem dolomīta esošie slāņi sastāv no mīkstākiem iežiem, kas ar laiku tiek izskaloti un dolomīts iebrūk, tādējādi ūdenskritums atkāpjas uz dienvidiem un, domājams, beigu beigās izzudīs — līdz 20. gs. ūdenskritums ik gadus atkāpās pat par trim metriem.
Interesanti, ka tad, kad ūdenskritumā ir mazākā ūdens plūsma, tas kļūst pat līdz 3 metriem augstāks — ūdens no tā lejasdaļas paspēj aizplūst prom. Aizsardzībai pret eroziju ierīkoti arī zemūdens dambji, kas novirza ūdenskritumam visbīstamākās straumes, tāpat izveidoti nostiprinājumi ūdenskrituma kraujas augšdaļā — 1969. gada jūnijā pat tika izveidots aizsprosts, kas pilnībā novirzīja visu straumi no Amerikāņu ūdenskrituma, lai varētu veikt nostiprināšanas darbus. Vairākus mēnešus ASV armijas inženieri pētīja upes gultni un nostiprināja to, līdz 1969. gada novembrī aizsprostu uzspridzināja, atjaunojot ūdens plūsmu Amerikāņu ūdenskritumā. Pat pēc šiem pasākumiem Lunas sala, kas atdala Amerikāņu ūdenskritumu no Līgavas Plīvura ūdenskrituma, ir slēgta apmeklētājiem, jo pastāv bažas, ka tā jebkurā brīdī varētu iegrūt ūdenskritumā. Ir izpētīts, ka klimatiskos apstākļus pie ūdenskrituma ietekmē arī nesen tā tuvumā uzceltie debesskrāpji, izmainot gaisa plūsmu virs ūdenskrituma. Gaiss gar debesskrāpju dienvidpusi veļas uz upes aizu, kur zem ūdenskrituma veido gaisa un ūdens vērpeti, tāpēc ūdenskritumu Kanādas pusē bieži sedz migla.
Komerciālā attīstība
Ūdenskritums, kas piesaista tūristus jau kopš 18.gs., ilgi tika uzskatīts par potenciālu enerģijas avotu. Jau 1759. gadā šeit izveidoja nelielu kanālu, lai darbinātu kokzāģētavu. 1805. gadā Ņujorkas štata valdība pārdeva Amerikāņu ūdenskritumu un pie tā esošo zemesgabalu privātpersonām, bet 1853. gadā tika uzsākts apjomīgs projekts ar mērķi novirzīt daļu no ūdens enerģijas ražošanai. 1875. gadā spēkstacijā sāka griezties spararati. 1881. gadā šeit sāka ražot elektroenerģiju, ar ko apgaismoja tuvējo ciemu un pašu ūdenskritumu, šis tehniskais brīnums vēl vairāk piesaistīja tūristu uzmanību.
Pašlaik 50-75 procenti no Niagāras upes ūdeņiem tiek novirzīti četros lielos tuneļos, kas sākas labu gabalu augšpus ūdenskrituma, pirms atgriešanās upē labu gabalu zem ūdenskrituma, ūdens tek cauri turbīnām, kas saražo ap 4,4 gigavatiem kopā. 2005. gada augustā kanādiešu elektrostaciju īpašnieki paziņoja, ka gatavojas konstruēt jaunu 10,4 km garu tuneli, projekts varētu tikt pabeigts 2009. gadā un palielinās kanādiešu saražoto enerģijas daudzumu par 1,6 teravatstundām
Kuģi var apiet Niagāras ūdenskritumu pa Vellandas kanālu, kas sešdesmitajos gados tika uzlabots un iekļauts Svētā Lorenca jūrasceļā. Jūrasceļš novirzīja ūdens satiksmi no blakusesošās Bufalo un noveda pie tās labības un metāla industriju panīkuma, citas industrijas turpināja attīstīties līdz septiņdesmitajiem gadiem, kad sākās vispārējs ekonomiskais pagrimums Niagāras baseinā.
Straujā rūpniecības attīstība ap Niagāras ūdenskritumu apdraudēja krāšņo dabas pieminekli. Pirmos divus gadsimtus pēc eiropiešu apmešanās pie Niagāras zeme abpus upei bija privātīpašums — tūristiem reizēm nācās maksāt nesamērīgi augstu cenu, lai apskatītu ūdenskritumu pa caurumiem žogā, tas izraisīja sabiedrības neapmierinātību, kuru pastiprināja publikācijas presē. 1885. gadā gan Ņujorkas štats, gan Ontario province uzsāka zemes atpirkšanu no īpašniekiem, lai izveidotu parkus ap ūdenskritumu, tādejādi aizsargājot dabu. Tas palēnināja rūpniecības attīstību un izraisīja vietējo uzņēmēju sašutumu. Mūsdienās amerikāņu pusē ir ierīkoti gājēju celiņi un skatu tornis, kā arī Vēju alas dabas taka, kas aizved līdz Līgavas plīvura ūdenskrituma lejasdaļai, agrāk šeit patiešām bija ala, bet tā tika uzspridzināta, jo erozijas ietekmē bija kļuvusi pārāk nedroša. Kanādiešu pusē Karalienes Viktorijas Parkā izveidoti skaisti dārzi un vairākas skatu platformas, kā arī apakšzemes takas, kas ved uz telpu zem ūdenskrituma, kurā tiek radīta ilūzija par atrašanos ūdenskrituma ūdeņos. Gar Niagāru ved arī 56 km garš ekskursiju maršuts, kas ietver vairākus vēstures pieminekļus, kas saistīti ar ASV un Lielbritānijas karu 1812 gadā. Kopš 1846. gada darbojas īpaši tūristiem paredzēti kuģi "Maid of the Mist" (Miglas meitene). Kuģi nosaukti par godu vietējo indiāņu dievība. Niagāra ir iecienīta vieta medusmēneša pavadīšanai, pārgājieniem un makšķerēšanai, sevišķi daudz apmeklētāju šeit ir vasarā, kad ūdenskritums pieejams gan dienā, gan vakarā un pēc tumsas iestāšanās tiek izgaismots līdz pat pusnaktij.
Sultāne māte
Sultāne māte (turku valodā: Valide Sultan) bija Osmaņu impērijas valdošā sultāna mātes tituls. Titula nozīme ir tāda pati kā titulam Karaliene māte. Pirmo reizi šis tituls 16. gadsimtā tika izmantots Sultānei Hafsai (mirusi 1534. gadā), Selima I (v. 1512–1520) konsortam un Suleimana Lieliskā (v. 1520–1566) mātei. Parasti šis tituls piederēja valdošā sultāna dzīvajai mātei. Tām mātēm, kuras nomira pirms dēlu kāpšanās tronī, nekad netika piešķirts Sultānes Mātes tituls. Īpašos gadījumos valdošā sultāna vecmāmiņas un pamātes pieņēma titulu „Sultāne Māte”.
Jēdziens
Sultāns (سلطان) ir arābu vārds, kas nozīmē "autoritāte" vai "valdīšana". Sākot ar 16. gadsimta sākumu šis tituls, ko nēsāja gan Osmaņu dinastijas vīrieši, gan sievietes, aizstāja citus titulus, ar kuriem iepriekš bija pazīstami ievērojami imperatora ģimenes pārstāvji (īpaši „Hatuna” sievietēm un „Bejs” vīriešiem). Līdz ar to tituls „Māte Hatuna”( valdošā Osmaņu sultāna dzīvās mātes tituls pirms 16. gadsimta) pārvērtās par „Sultāne Māte”.
Rietumu tradīcijas Osmaņu valdnieku pazīst kā "sultānu", bet paši osmaņi, lai uzrunājot savu valdnieku, lietoja "padišahs" (imperators) vai "pavēlnieks". Imperatora oficiālo titulu veidoja "sultāns" kopā ar "hans" (piemēram, Sultāns Suleimans Hans). Oficiālā uzrunā sultāna bērniem arī bija tituls "sultāns" vai „sultāne”. Piemērs: Princis Sultāns Mehmeds un Sultāne Mihrimaha, Suleimana Lieliskā dēls un meita. Tāpat kā impēriskās princeses, arī dzīvā sultāna māte un galvenā valdošo sultānu favorīte nēsāja šo titulu, piemēram, Sultāne Hafsa, Suleimana māte un pirmā „Sultāne Māte”, un Sultāne Hirrema, Suleimana galvenā favorīte un pirmā „Haseki Sultāne”. Šī titula izmantošanas attīstība atspoguļoja varas maiņu impērijas sieviešu vidū, īpaši starp Sieviešu Sultanātu, tā kā galvenās favorītes stāvoklis 17. gadsimta laikā samazinājās, galvenā favorīte zaudēja titulu "sultāne", kuru aizstāja ar "Kadin" (kundze), nosaukums, kas saistīts ar agrāko "Hatuna". Turpmāk valdošā sultāna māte bija vienīgā persona, kurai nebija imperatora asiņu, un kurai bija tituls "sultāne".
Loma un pozīcija
Pastāv uzskats, ka šis ir bijis Osmaņu impērijā otrs augstākais tituls pēc paša sultāna. Saskaņā ar islāma tradīcijām („mātes tiesības ir Dieva tiesības”), būdama valdošā sultāna māte, šī titula īpašniece varēja ievērojami ietekmēt impērijai svarīgu lēmumu pieņemšanu. Viņai bija liela vara galmā un savās istabās (vienmēr blakus dēla istabām) un valsts darbinieku vidū. Sultāne Mātei arī tradicionāli bija pieejami ievērojami ekonomiskie resursi, un viņa bieži finansēja nozīmīgus arhitektūras projektus. Jo īpaši 17. gadsimta periodā, kas pazīstams kā "Sieviešu Sultanāts", kad par sultāniem kļuva nekompetenti vai mazgadīgi dēli, viņu mātes ieņēma svarīgu lomu valsts dzīvē un tas šim titulam piešķīra jaunu svarīgumu.
Visvarenākās un pazīstamākās no visām Sultānēm Mātēm Osmaņu impērijas vēsturē bija Sultāne Nurbana,  Sultāne Safije, Sultāne Kosema un Sultāne Turhana Hatidža.
Lielākā daļa harēma sieviešu, kuras bija verdzenes, nekad oficiāli nebija precējušās ar sultāniem. Neskatoties uz to, viņu bērni saskaņā ar islāma likumiem tika uzskatīti par pilnīgi likumīgiem, ja tēvs tos atzina. Tomēr ļoti reti harēma sievietes, kas kļuva par  Sultānēm Mātēm pēc dēla kāpšanas tronī, patiešām tika atbrīvotas no verdzības un apprecējās ar Osmaņu sultāniem. Šīs sultānes bija Sultāne Nurbana un Perestu kundze.
Sultānes Mātes titula nēsātājas
Sarakstā ir „Sultānes Mātes” titula īpašnieces, nav iekļautas visas Osmaņu sultānu mātes. Lielākā daļa, kam bija Sultānes Mātes tituls, bija valdošo sultānu bioloģiskās mātes. Mātes, kas nomira pirms viņu dēlu kāpšanās tronī, nekad neuzņēma Sultānes Mātes titulu, piemēram, Sultāne Hirrema, Sultāne Muazzeza, Sultāne Mihrišaha u.c. Īpašos gadījumos valdošo sultānu vecmāmiņas un pamātes pārņēma „Sultānes Mātes” titulu, piemēram, Sultāne Kosema un Perestu kundze.
Jānis Jaunsudrabiņš
Jānis Jaunsudrabiņš (dzimis, miris ) bija latviešu rakstnieks, gleznotājs, grāmatu ilustrators un viens no pirmajiem latviešu mākslas teorētiķiem un kritiķiem. Neatkarīgo mākslinieku vienības biedrs un priekšsēdētājs.
Biogrāfija
Dzimis 1877. gada 25. augustā Neretas "Krodziņos" kalpu ģimenē. 1880. gadā nomira rakstnieka tēvs, pēc tam ģimene pārcēlās uz "Riekstiņiem", “Baltajā grāmatā” sauktajām “Mūsmājām”. Mācījās Neretas pagastskolā (1886—1892), dzīvoja "Valašiņās", "Āriņos", "Šausmānos" , "Liepiņās" ), pēc tam Panemunes skolā Lietuvā (1892—1893), kur mācības notika krieviski.
No 1893. gada strādāja par palīgskolotāju Neretas pagastskolā un pie skolotāja mācījās vācu valodu, tad no 1895. līdz 1897. gadam mācījās Vecsātu zemkopības skolā.
1896. gadā “Latviešu Avīzes“ iespieda Jaunsudrabiņa dzejoli “Ziemas nakts”, kas sacerēts Eduarda Veidenbauma un Treimaņa-Zvārguļa ietekmē. No 1899. līdz 1904. gadam mācījās Blūma zīmēšanas un glezniecības skolā, vienlaikus papildinoties Jaņa Rozentāla studijā Rīgā. 1901. gadā apprecējās ar Līzi Sproģi, un 1902. gadā viņiem piedzima meita Lilija. 1905. gadā Jānis Jaunsudrabiņš devās uz Minheni uz 3 mēnešiem, lai papildinātu zināšanas glezniecībā. 1906.—1907. gadā viņa Rīgas dzīvoklī bija apskatāma Jaunsudrabiņa gleznu pirmā izstāde. Šajā laikā viņš tulkoja Hamsunu, sarakstīja garstāstu “Vēja ziedi“ un notika viņa pirmās lugas “Traģēdija“ pirmizrāde. 1908.—1909. gadā kopā ar ģimeni dzīvoja Berlīnē. 1910.—1913. gadā dzīvoja Mīlgrāvī Burtnieku namā. Iznāca viņa tēlojumu grāmata “Kolorēti zīmējumi”, Hamsuna stāstu tulkojumi, Bokačo “Dekamerona” tulkojums, tēlojumu krājums “Mani draugi”. Saraksta lielāko daļu “Baltā grāmatā” iekļauto tēlojumu un uzraksta stāstu “Aija”. 1913.—1915. gadā dzīvoja savā mājā Pļaviņās un sarakstīja stāstu krājumus "Dzīve", “ Debess vārti” un stāstu "Atbalss" (triloģijas "Aija" 2. daļa),
Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās un no 1915. līdz 1918. gadam dzīvoja Kaukāzā, satikās ar Ernestu Birznieku-Upīti, P. Rozīti un citiem literātiem, tapa stāsti “Vasara”, “Kaukāzs“, ”Gredzens“, romāns “Nāves deja“, stāstu sērija “Kaukāza vēstules“, arī dzejolis “Kā sniegi kalnu galotnēs“.
1924. gadā par Kultūras fonda stipendiju devās uz Parīzi, Luksemburgu, Kapri 1933. gadā sarakstīja romānu “Jaunsaimnieks un velns“. 1935. gadā garstāstu “Uršulīte“.
1935. gadā izšķīrās ar otro sievu, atstāja savas mājas, devās ceļojumos un dzīvesvietas meklējumos pa Latviju. Dzīvoja Sabilē, Ilūkstē. Savus tā brīža pārdzīvojumus atklājis psiholoģiskajā romānā “Neskaties saulē“. 1937. gada pavasarī dzīvoja Mežaparkā un savu 60. dzimšanas dienu pavadīja klusi un vientuļi. Iepazinās ar trešo sievu Frīdu Balodi, nodibināja ģimeni un uzcēla māju Ropažos. Sarakstīja romānu “Augšzemnieki” Šajā laikā daudz laika rakstnieks, sevišķi vasarās, pavadīja un saviem darbiem ierosmi smēlās arī netālu no Annasmuižas (Juglas), Suntažu pagasta "Dēliņos". Sevišķi rakstniekam patika staigāt pa Ķoderu pilskalnu jeb Lielā Vīra gultu, no kuras lejup pavērās skats uz gleznaino Mazās Juglas upi. 1940. gadā Berta Pīpiņa uzrakstīja pretrakstu “Par sievām“ J. Jaunsudrabiņa rakstam “Sievas un sievas“. Tapa aprakstu krājums “Redzēts, dzirdēts, justs“.
1942. gadā sāka rakstīt “Zaļo grāmatu “ un romānu “Nauda“. 1943. gadā 93 gadu vecumā nomira rakstnieka māte, kuru apbedīja Garkalnes kapos. Sarakstīja stāstu krājumu ”Dzīves šūpoles”. Ilustrēja daudzas grāmatas. Tulkoja Hamsunu, Mopasāna “Mīluli“, Kostēra “Pūcesspieģeli“ un citus autorus.
Otrā pasaules kara beigās, nevēlēdamies sadarboties ar komunistisko režīmu, J. Jaunsudrabiņš devās bēgļu gaitās. No 1944.—1947. gadam dzīvoja Vācijā, DP nometnēs un dažādās vietās — Bīlefeldē, Bindē, Verfenē un citur. Sarakstīja “Piemini Latviju!“, “Kapri“, “Bez Dzimtenes”. 1946. gadā uzraksta atmiņas par bēgšanu no Latvijas un pirmajiem gadiem Vācijā “Es stāstu savai sievai” (papildināts variants iznāk 1951. gadā, šis darbs tika izdots arī Vācijā 2007. gadā). 1948. gadā pārcēlās uz Kērbeku Mēnes ezera krastā esošā mājā, kuru vēlāk nosauca par Mēnesnīcu. 1950. gadā iznāca “Zaļā grāmata”. 1957. gadā Zviedrijā izdeva autobiogrāfiju “Mana dzīve”. Bija iecere rakstīt “Raibo grāmatu”, kas neīstenojās.
Miris 1962. gada 28. augustā, apbedīts Kērbergas kapsētā. 1997. gadā 13. septembrī pārapbedīts Neretā Ķišķu kapos.
Jaunsudrabiņa mājās "Riekstiņos" iekārtots memoriālais muzejs.
Štefija Grāfa
Ranga līderes godā viņa bija 377 nedēļas, kas ir rekords starp sievietēm un vīriešiem. 2004. gadā tika uzņemta Starptautiskajā tenisa slavas zālē.
TRI
TRI var būt:
Roberts Rode
Roberts Rode (dzimis Rīgā) ir latviešu kalnu slēpotājs.
Karjera
2004. gada Pasaules junioru čempionātā viņš izcīnīja 45. vietu slalomā, 80. vietu milzu slalomā un 89. vietu supergigantā. 2009. gada Pasaules čempionātā milzu slalomā viņš izcīnīja 70. vietu. Tā paša gada Pasaules Universiādē viņš sasniedza 31. vietu nobraucienā un 44. vietu milzu slalomā.
2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēm R. Rode kvalificējās, iekļūstot pasaules ranga 500 labāko skaitā. Tajās viņš nobraucienā ieņēma 58. vietu, startēja arī kombinācijā (nobrauciens un slaloms), taču viņš nefinišēja pirmajā disciplīnā. 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs R. Rode ieņēma 47. vietu nobraucienā, sasniedzot augstāko vietu, kādu ieņēmis, taču viņš bija pēdējais starp finišējušajiem dalībniekiem, vairāk kā 11 sekundes zaudējot uzvarētājam.
VAN
VAN var būt:
2008. gada vasaras olimpiskās spēles (4. diena)
Ceturtajā Pekinas olimpisko spēļu dienā,, sacensības norisinājās 23 sporta veidos un tika sadalīti 19 medaļu komplekti.
Sacīkšu sākumu laiki doti pēc Latvijas laika
Airēšana
Sacīkstes sākās 11:00
Badmintons
Sacīkstes sākas 5:00 un 13:30
Basketbols
Spēles aizvada vīriešu komandas
Bokss
Sacīkstes sākas 8:30 un 14:00
Burāšana
Sacīkstes sākās 8:00
Cīņas sports
Sacīkstes sākās 4:30
Sacīkstes sākās 11:00
Daiļlēkšana
Sacīkstes sākās 9:30
Džudo
Sacīkstes sākās 7:00
Sacīkstes sākas 13:00
Futbols
Sacīkstes aizvada sieviešu komandas
Jāšana
Sacīkstes sākas 14:45
Kanoe airēšana
Sacīkstes sākās 10:40
Lauka hokejs
Spēles aizvada sieviešu komandas
Loka šaušana
Sacīkstes sākās 5:00 un 10:30
Paukošana
Sacīkstes sākās 5:00
Sacīkstes sākas 14:00
Peldēšana
Sacīkstes sākās 5:00
Sacīkstes sākas 13:30
Rokasbumba
Spēles aizvada vīriešu komandas
Svarcelšana
Sacīkstes sākās 5:00
Sacīkstes sākas 14:00
Šaušana
Sacīkstes sākās 4:00
Teniss
Sacīkstes sākās 5:30 un 10:00
Ūdenspolo
Spēles aizvada vīriešu komandas
Vingrošana
Sacīkstes sākās 5:00
Volejbols
Spēles aizvada vīriešu komandas
Pludmales volejbols
Sacīkstes sākās 4:00
Spēles sākas 13:00
Kohēzija
Kohēzija (la — 'saistīts') ir divu kontaktā esošu ķīmiski vienādu cietvielu vai šķidrumu saskarvirsmu saistīšanās, ko rada molekulārie spēki. Piemēram, ūdenim ir samērā liela kohēzija starpmolekulāro ūdeņraža saišu dēļ. Kohēzijas un adhēzijas parādības ir kapilārā efekta pamatā. Cietu vielu kohēzija ir būtiski lielāka nekā šķidrumu kohēzija.
Kauja pie Kalkas upes
Kauja pie Kalkas upes (uk, mn) notika 1223. gada 28.—31. maijā. Mongoļu karaspēks sagrāva apvienoto Kijivas Krievzemes kņazu un polovciešu karaspēku.
Kauja notika pie Kalkas (domājams — tagadējā Kaļčika) upes uz ziemeļiem no mūsdienu Mariupoles Doneckas apgabalā.
Priekšvēsture
1219. gadā Čingishans sūtīja savu jātnieku armiju karavadoņu Subedeja un Džebes vadībā pakļaut Horezmas šaha valsti, kas aizņēma tagadējās Uzbekistānas, Turkmenistānas, Afganistānas, Irānas un Azerbaidžānas daļas. Vajājot pretinieku, mongoļi 1222. gadā pāri Kaukāza kalniem nonāca polovciešiem pakļautajās stepēs. Pēc zaudējuma kaujā pret mongoļiem polovciešu valdnieks Kotjans vērsās pēc palīdzības pie sava znota Galīcijas kņaza Mstislava, kas sapulcināja lielu karaspēku no sabiedrotajām kņazistēm tagadējās Ukrainas teritorijā. Viņi lika nogalināt mongoļu sūtņus, kas prasīja izdot bēguļojošos polovciešus, un devās karagājienā uz mongoļu iekarotajām stepēm.
Norise
Sabiedroto kņazu karaspēks devās lejup gar Dņepras upi un viegli uzvarēja mongoļu priekšposteni, kamēr mongoļu karaspēka pamatdaļa tēloja bēgšanu. Sabiedrotie dzinās pakaļ mongoļu jātniekiem deviņas dienas, līdz sasniedza viņu nometni Kalkas upes labajā krastā. Pirmie uzbrukumā devās polovcieši, viņiem sekoja Volīnijas un Galīcijas karavīri. Čerņigovas un Kijivas karaspēka vienības palika rezervē upes kreisajā krastā. Mongoļi vispirms sakāva polovciešus, kas bēgot iejuka volīniešu un galīciešu rindās. Pēc tam mongoļu pamatspēki devās jaunā pretuzbrukumā un piespieda viņus atkāpties pāri upei. Tad mongoļi uzbruka Kijivas un Čerņigovas karaspēkam, kas aizstāvējās trīs dienas, kaujās krita Čerņigovas kņazs Mstislavs un viņa dēls, bet Kijivas kņazu Mstislavu mongoļi sagūstīja un nogalināja. Volīnijas kņazam Danielam un Galīcijas kņazam Mstislavam izdevās sasniegt Dņepras krastu un izglābties.
Kaujas datējums
Latviešu Indriķa hronika ir senākais Kalkas kaujas laikabiedra vēstījums, kurā mongoļi dēvēti par tatāriem. Viņš kaujas laiku attiecina uz bīskapa Alberta valdīšanas 24. gadu no 1222. gada marta līdz 1223. gada februārim: "Tai pašā gadā [1222] tatāri bija pagānu polovciešu zemē, kurus daži sauc par partiešiem; tie neēd maizi, bet pārtiek no jēlas savu lopu gaļas. Un tatāri cīnījās ar viņiem, pieveica viņus un nāvēja visus ar zobena asmeni; citi aizbēga pie krieviem un lūdza tiem palīdzību. Un pa visu Krievzemi tika laista ziņa, ka jācīnās ar tatāriem, un kņazi no visas Krievzemes devās pret tatāriem, bet nespēja cīnīties ar viņiem un bēga viņu priekšā. Un krita Kijivas lielkņazs Mstislavs ar četrdesmit tūkstošiem vīru, kas bija ar viņu. Taču cits, Galičas kņazs Mstislavs, izglābās bēgot. No pārējiem kņaziem šajā kaujā krita ap piecdesmit. Un tatāri vajāja viņus sešas dienas un nogalināja vairāk nekā simttūkstoš vīru — īsto skaitu zina vienīgi Dievs -, un pārējie aizbēga. Un Smoļenskas kņazs, Polockas kņazs un daži citi Krievzemes kņazi norīkoja uz Rīgu savus sūtņus lūgt mieru. Un miers, kas bija noslēgts jau ilgi pirms tam, tika visā pilnībā atjaunots."
Pēc senkrievu avotiem, kauja notikusi 1223. gada maija beigās vai 1222. gadā. Atšķirībā no Indriķa hronikas senkrievu avoti kauju ar tatāriem pie Kalkas saistīja ar periodu no 1223. gada līdz 1226. gadam. Krievu autori noraidīja Latviešu Indriķa hronikas datējumu, jo pieņēma, ka Indriķis piemin polovciešu pirmo sakāvi 1222. gadā un Kalkas kauju 1223. gadā.
Sekas
Pēc uzvaras mongoļu karaspēks devās pret polovciešu sabiedrotajiem Volgas bulgāriem, kur tika sakauts un atgriezās Centrālāzijā. 1227. gadā pēc Čingishana nāves mongoļu lielvalsts sadalījās četrās daļās, ko pārvaldīja viņa dēli. 1235. gadā daļa polovciešu pārcēlās pāri Karpatiem, kur 1239. gadā ungāru karalis Bēla IV viņiem ierādīja zemi, viņi pieņēma kristīgo ticību un saplūda ar ungāriem. Nākamais mongoļu uzbrukums Volgas Bulgārijai un senkrievu kņaziem Batuhana vadībā notika tikai 1237. gadā.
Pečora (pilsēta)
Pečora (ru, kv) ir pilsēta Komi republikā Krievijas Federācijā. Tā atrodas Komi ziemeļaustrumu daļā Pečoras upes labajā krastā 588 km uz ziemeļaustrumiem no Siktivkaras. Lielākā upes osta Eiropas ziemeļaustrumos.
Pečoras klimats ir mēreni kontinentāls ar ilgu un mēreni bargu ziemu un īsu, siltu vasaru ar nelielu karsto dienu skaitu. Gada vidējā gaisa temperatūra ir -2,5 °C. Janvāra temperatūra ir -19,3 °C (absolūtais minimums -56 °C), bet jūlija +15,4 °C (absolūtais maksimums +35 °C). Sniega sega izveidojas ap 26. oktobri, bet izkūst 10. maijā (tā noturas 192 dienas). Bezsala periods ilgst 70 dienas, bet veģetācijas periods - 73 dienas. Aktīvo temperatūru (virs 10 °C) summa ir ap 1100 °C. Gada nokrišņu daudzums ir ap 580 mm. Pečorā baltās naktis vasarā ir 79 dienas no 12 maija līdz 30. jūlijam. Vidējais vēja ātrums - 3,7 m/s. Gaisa mitrums: 77%.
Ser
Ser var būt:
Kortesi
Kortesi (es; Cortes Españolas) ir Spānijas likumdevēja vara. Tas ir divpalātu parlaments, kas sastāv no Deputātu palātas (apakšpalāta, Congreso de los Diputados) un Senāta (augšpalāta, Senado). Parlamentam pieder vara ieviest jebkādus likumus un veikt labojumus Spānijas konstitūcijā. Turklāt apakšpalātai pieder vara apstiprināt un atlaist Spānijas valdības prezidentu (ekvivalents premjerministram). Amatpersonu premjerministra krēslam izvēlas Spānijas karalis.
TIB
TIB var nozīmēt:
Burtnieki (nozīmju atdalīšana)
Burtnieki var būt:
Radikāls līdzskanis
Radikālie līdzskaņi tiek artikulēti ar mēles sakni rīkles atverē (žāvā). Radikāla artikulācija iekļauj faringālu un epiglotālu artikulācijas vietas. Dažkārt glotālie līdzskaņi arī tiek uzskatīti par radikālajiem, bet tie precīzāk tiek definēti kā līdzskaņi, kuriem nav artikulācijas vietas, bet ir tikai fonācija.
Termins "radikāls" tika ieviests lai precizētu terminu faringāls, kas apzīmēja visus rīklē artikulētos līdzskaņus, nešķirojot, vai artikulētājs ir mēles sakne ("augstie" faringālie) vai uzgāmurs ("zemie" faringālie). Tomēr termins radikāls vēl nav pilnībā ieviesies un faringāls joprojām tiek lietots šajā plašākajā nozīmē.
Džeimss Fenimors Kūpers
Džeimss Fenimors Kūpers (, dzimis, miris ) bija produktīvs un populārs ASV rakstnieks 19. gadsimta sākumā. Viņa populārākā romānu sērija bija par ceļotāju Natanielu Bumpo. Slavenākais viņa darbs ir romantisma romāns "Pēdējais mohikānis".
Burtnieki (Lestenes pagasts)
Burtnieki ir ciems Tukuma novada Lestenes pagastā. Izvietojies pagasta rietumu daļā 7 km no pagasta centra Lestenes, 25 km no novada centra Tukuma un 82 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies padomju gados pie bijušās Abavas pusmuižas (Abaushof).
Kaļmiusa
Kaļmiusa (uk) ir upe Ukrainā, Doneckas apgabalā. Sākas Jasinuvatas pilsētā Doņecas skrausta dienvidu nogāzē, tek pa Pieazovas zemieni dienvidu virzienā. Ietek Azovas jūrā Mariupoles pilsētā. Aizsalst no decembra līdz martam. Uz upes izbūvētas četras ūdenskrātuves, viena no tām ar kanālu savienota ar Siverskijdonecu. Lielākās pietekas ir Mokra Volnovaha, Kaļčika (labās), Hruzka (kreisā). Upes vidustecē 2008. gadā izveidots dabas rezervāts.
Krastos intensīva industriāla un lauksaimniecības ainava, upe stipri piesārņota. Lielākās pilsētas: Donecka, Kaļmiuske, Mariupole.
Smaržīgais sausserdis
Smaržīgais sausserdis jeb kaprifoliju vīteņsausserdis (la) ir vasarzaļš 4—5 m augsts kaprifoliju dzimtas krūms. Audzē kā krāšņumaugu. Stumbrs vijīgs. Zari kaili, brūngani dzelteni, dobi. Pumpuri gari, smaili. Lapas pretējas, vienkāršas, veselas, plati ovālas, plati eliptiskas 4—10 cm garas, 2,5—6 cm platas, virspuse tumši zaļa, apakšpuse zilgana, abas puses kailas (jaunas ar matiņiem), gals strups, reti īsi smails, mala gluda, kāts īss. Uz ziedošajiem zariem 2 vai 3 augšējo lapu pāri pie pamata saauguši. Pieziedlapas 2, mazas, ieapaļas vai arī pieziedlapu nav. Zied no maija līdz jūlijam. Ziedi zigomorfi, divdzimumu, parasti pa 6 mieturos, augšējo saaugušo lapu žāklēs, ļoti smaržīgi. Kauslapas 5, kauss daudz īsāks par vainagu. Vainaglapas 5, ārpusē baltas, rožainas vai aveņkrāsā, iekšpusē dzeltenīgas, 3—5 cm garas, vainaga stobriņš 2—3 cm garš, vainaga apmale izteikti divlūpaina, 1,5—2 cm gara, augšlūpa stāva, četrdaļīga, apakšlūpa vesela, atliekusies. Putekšņlapas 5, izkaras tālu no vainaga stobriņa. Auglis — koraļļsarkana oga. Tautas medicīnā izmanto augļus, lapas, stumbrus un ziedus, jo tiem piemīt urīndzenoša, antiseptiska, sāpes remdinoša iedarbība.
Karls Šukers
Karls P. N. Šukers (Karl P. N. Shuker; dzimis 1959. gadā) ir britu zoologs un rakstnieks. Līdztekus rakstīšanai strādā arī par mediju konsultantu un līdzstrādnieku zooloģijas jautājumos – uzstājas gan radio, gan televīzijā, un ceļo pa visu pasauli. Viņa specializācija ir kriptozooloģija, un šinī nozarē viņu uzskata par vienu no mūsdienu izcilākajiem speciālistiem.
Normunds Pūpols
Normunds Pūpols (dzimis Ventspilī) ir latviešu vieglatlēts, augstlēcējs. Viņa personīgais rekords ir 2,28 m. N. Pūpols piedalījies divos Eiropas čempionātos. 2006. gada Eiropas čempionātā, kur, pārlēcot 2,23 m, viņam pietrūka pavisam nedaudz, lai kvalificētos finālam, un ierindojās dalītā 15./16. vietā. 2010. gada Eiropas čempionātā viņš ar rezultātu 2,19 m nepārvarēja kvalifikāciju un ierindojās 18. vietā.
Kaļčika
Kaļčika (uk), vēstures avotos arī Kalka (uk), ir upe Ukrainā, Doneckas un Zaporižjas apgabalos. Sākas Pieazovas augstienē uz Zaporižjas un Doneckas apgabalu robežas, tek pa Pieazovas zemieni dienvidaustrumu virzienā. Ietek Kaļmiusas upē Mariupoles pilsētā 5 km pirms tās ietekas Azovas jūrā.
Pēc vispārpieņemtās vēsturnieku versijas Kaļčikas upes augštecē tagadējā Kamjaņi Mohilu rezervāta teritorijā 1223. gada maijā notika kauja pie Kalkas upes, kurā mongoļu karaspēks Dzeva (Džebes) un Subedeja vadībā sakāva apvienoto Kijevas Krievzemes un polovciešu karaspēku. 1380. gadā pie Kaļčikas upes notika kauja starp divu Zelta Ordas hana Tohtamiša un karavadoņa Mamaja vadītajiem karaspēkiem, kuras laikā lielākā Mamaja karaspēka daļa pārgāja Tohtamiša pusē.
Phe
Phe var būt:
Gerhards Bergers
Gerhards Bergers (, dzimis, Vērglā, Austrijā) ir Austrijas autosportists, bijušais Formula 1 pilots.
Silnieki
Silnieki var būt:
Men
Men (no angļu valodas - 'vīri') var būt:
Prolog
Prolog ir loģiskās programmēšanas valoda. Vārds Prolog ir ņemts no franču valodas programmation en logique, kas nozīmē „loģiskā programmēšana”. Šo valodu radīja A. Kolmeauers un R. Kovalskis apmēram 1972. gadā kā alternatīvu Lisp programmēšanas valodām. Tas bija mēģinājums radīt programmēšanas valodu, kura darbotos ar loģiskām izteiksmēm tā vietā, lai pildītu detalizētas instrukcijas.
Mariņmuiža
Mariņmuiža (agrāk arī Silnieki) ir ciems Tukuma novada Lestenes pagastā. Izvietojies pagasta austrumu daļā Lestenes upes labajā krastā 1,5 km no pagasta centra Lestenes, 26 km no novada centra Tukuma un 71 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Mariņas (Mariņu) muižas (Marienhof) un mežniecības. Pie Mariņmuižas uz Lestenes uzpludināts Mariņmuižas dīķis.
Hipnoze
Hipnoze (, hypnos — ‘miegs’) ir mākslīgi izraisīts izmainītas apziņas stāvoklis, kas uzskatāms par stāvokli starp nomodu un miegu. Hipnoze tiek uzskatīta kā par medicīniskas terapijas veidu, tā arī par īpašu, līdz galam neizpētītu psihisku fenomenu. Tai ir daudzi skaidrojumi, piemēram, tā tiek uzskatīta par iztēles formu, par lomu izspēles fenomenu, par transa paveidu, dziļas relaksācijas stāvokli.