cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Devins Taunsends
Devins Garets Taunsends (Devin Garrett Townsend; dzimis ) ir Kanādas dziedātājs, ģitārists un mūzikas producents. Viņš bija ekstrēmā metāla grupas Strapping Young Lad dibinātājs, vokālists un ģitārists, darbojoties tajā no 1994. līdz 2007. gadam. Pēc tam vairāk pievērsies solokarjerai, izdodot albumus un uzstājoties kā Devin Townsend, The Devin Townsend Band un Devin Townsend Project.
Pēc spēlēšanas vairākās smagā metāla mūzikas grupās skolas gados 1993. gadā viņu atklāja ierakstu kompānija un piedāvāja kļūt par vokālistu Stīva Veja albumā Sex & Religion. Pēc albuma ierakstīšanas un tai sekojošās atbalsta tūres Taunsends jutās vīlies mūzikas nozarē un izpauda savas dusmas albumā, ko izlaida ar pseidonīmu Strapping Young Lad. Drīz ar šī nosaukumu tika savākts pilns sastāvs un 1997. gadā izlaists kritiķu augsti vērtētais albums City. Tam sekoja vēl trīs Strapping Young Lad albumi, kā arī vairāki soloalbumi, kurus izlaida Taunsenda paša neatkarīgā izdevējkompānija Hevy Devy.
2007. gadā Taunsends nolēma likvidēt Strapping Young Lad, kā arī savu soloalbumu pavadošo sastāvu The Devin Townsend Band, ņemot pārtraukumu no tūrēm un nolemjot vairāk laika veltīt ģimenei. Pēc divu gadu pārtraukuma Taunsends atgriezās, sākot darbu pie četru albumu sērijas ar nosaukumu Devin Townsend Project. Katrs no albumiem ir ieturēts atšķirīgā žanrā. Pirmie divi no albumiem (Ki un Addicted) tika izlaisti 2009. gadā. 2010. gads tika aizvadīts albumu atbalsta tūrēs, bet 2011. gadā tika izlaisti nākamie divi albumi — Deconstruction un Ghost. 2012. gadā ar nosaukumu DTP tika izlaists arī piektais albums — Epicloud.
Kārlis Štrauhs
Kārlis Štrauhs (dzimis 1890. gada 13. janvārī; miris 1944. gada 17. augustā), zināms arī kā Krūmājs, bija latviešu literāts un redaktors. Mākslinieku biedrības "Zaļā vārna" pirmais priekšsēdētājs.
Biogrāfija
Dzimis 1890. gada 13. janvārī Vārmes pagasta Mundiķu muižā. Dienējis Imantas pulkā un bijis kasieris. Piedalījās pirmā latviešu frontes laikraksta veidošanā un pirmās publikācijas Sibīrijas latviešu strēlnieku izdevumos. Periodikā publicējis feļetonus.
Miris 1944. gada 17. augustā, Rīgā, apglabāts Meža kapos.
Cepurīšu sēnes
Cepurīšu sēnes ir nosacīts nosaukums, ar kuru populārajā literatūrā apzīmē tādus sēņu valsts organismu augļķermeņus, kuri izveido cepurīti. Cepurīte sastāv no mīkstuma, kas klāts ar virsmiziņu, un sporas veidojošo slāni — himēniju tās apakšdaļā. Sēņu sistemātikā šāds termins vairs netiek lietots, bet sastopams sēņu noteicējos un rokasgrāmatās.
Veidi
Cepurīšu sēnes iedala pēc kātiņa izvietojuma attiecībā pret cepurīti. Iespējamie varianti ir:
Reizēm kā cepurīšu sēnes sēņu rokasgrāmatās tiek aprakstītas arī citādas uzbūves sēnes, kuru augļķermeņi (apotēciji) ārēji atgādina jaunas cepurīšu sēnes — daļa asku sēņu, kā lāčpurni un bisītes, un fallveidīgās zemestauku rindas sēnes. Šo sēņu augļķermeņi cepurītes vietā, kurai sporu veidojošais slānis atrodas apakšdaļā, veido kātiņa uzgali ar sporām tā ārpusē. Ir arī mikroskopiskas atšķirības: asku sēnes sporas veido iekšpusē speciālās somiņās - askos, kamēr bazīdiju sēnes, pie kurām pieder parastās cepurīšu sēnes, to veic cepurītes apakšā uz speciāliem izaugumiem — bazīdijām.
Vugars Hešimovs
Vugars Hešimovs (az; Baku —  Heidelberga) bija Azerbaidžānas starptautiskais lielmeistars šahā (2002).
Biogrāfija
Šahu iemācījies spēlēt sešu gadu vecumā. Kopš 1995. gada pārstāvējis Azerbaidžānu Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos, kuros izcīnījis vairākas medaļas:
Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmās vietas Aluštā (2002), Atēnās (2005), Stambulā (2005), Abū Dabī (2006), Francijas Cappelle-la-Grande (2007, 2008), Baku FIDE Grand Prix (2008), Redžo nell'Emīlijā (2011 - kopā ar Fransisko Valjeho Ponsu). 2002. gadā Batumi dalījis 6. vietu Eiropas individuālajā šaha čempionātā.
Pārstāvējis Azerbaidžānas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1998. gadā Hešimovam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2002. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Pāragri miris Vācijā, kur bija devies ārstēties no smadzeņu vēža.
Kopš 2014. gada Azerbaidžānā tiek rīkoti Vugara Hešimova atceres turnīri.
Starptautiskā Korespondencšaha federācija
Starptautiskā Korespondencšaha federācija (ICCF) ir starptautiska korespondencšaha organizācija, kas apvieno nacionālās organizācijas.
Struktūra
Starptautiskā Korespondencšaha federācijas locekļi ir pasaules valstu korespondencšaha organizācijas.
ICCF locekļi ir sadalīti četrās zonās:
Starptautiskā Korespondencšaha federācijā ir vairāk kā 60 locekļu.
Vēsture
ICCF izveidoja 1951. gadā, mainot nosaukumu 1945. gadā dibinātai Starptautiskai Korespondencšaha asociācija ICCA, kas bija 1928. gadā dibinātās Starptautiskās Korespondencšaha savienības IFSB pēctece.
ICCF rīkotie turnīri
ICCF rīko
ICCF tituli
ICCF piešķir šādus titulus:
Džeisons Speca
Džeisons Speca (Jason Anthony Rocco Spezza; dzimis ) ir profesionāls kanādiešu hokejists. Pašlaik (2019) pārstāv NHL klubu Toronto "Maple Leafs".
Spēlētāja karjera
2001. gada NHL draftā viņu Otavas "Senators" izraudzījās ar kopējo 2. kārtas numuru. Piedalījies 2008. gada NHL Visu zvaigžņu spēlē. Guvis labus panākumus, spēlēdams OHL un AHL. OHL vairākkārt ir ticis iekļauts līgas simboliskajās izlasēs. AHL ir bijis 2004.—2005. gada sezonas vērtīgākais un rezultatīvākais spēlētājs.
"Senators" rindās Speca spēlēja no 2002. līdz pat 2014. gadam. 2013.—14. gada sezonā Speca pildīja arī "Oilers" kapteiņa pienākumus. 2019. gadā Speca no Dalasas "Stars" pārgāja uz Toronto "Maple Leafs".
Kanādas izlases sastāva izcīnījis sudraba medaļu 2008. un 2009. gada Pasaules čempionātos.
Nogales pils
Nogales pils ir 19. gadsimta neorenesanses stila muiža Nogales ciemā, Ārlavas pagastā. Pašreizējā Nogales pils celta 1874. gadā Firksu dzimtai kā medību pils. Tā pabeigta 1880. gadā. Nogales pils līdz 1920. gadam piederējusi muižnieku Firksu, Tranzē un Nolkenu dzimtām.
Vēsture
Nogales muižas pirmsākumi sākās ar pēdējo Kurzemes bīskapu Magnusu (1540—1583), kas to piešķīris savam padomniekam Brunovam. Drīz pēc tam Nogales muižā uzcelta balkoniem rotāta kungu māja. Ziemeļu kara laikā (1700—1721), zviedrus padzenot no Kurzemes, muižas pils gājusi bojā. Tās vietā uzcelta liela dzīvojamā ēka. Šajā laikā Nogalē valdījis Magnuss Ernests fon Firkss.
Firksu dzimta bija viena no slavenākajām Kurzemes un Zemgales hercogistes aristokrātu dzimtām. Ar viņu vārdu saistīta lielāka daļa Nogales muižas vēstures. Pils bija celta pamatīgi un ilgam laikam. Tai blakus atradās trīs Nogales ezeri, lieli, dekoratīvi akmeņu krāvumi, milzīgi ozoli un oši pils parkā. Siltumnīcas priekšā atradās liela rožu dobe. Mākslīgi raktu dīķu kaskāde nodalīja pili un parku no muižas saimniecības ēkas.
Tranzē dzimtas saimniekošanas laikā tika izstrādāts plāns uzcelt bāku, ar kanāliem savienot tuvējo Pilsezeru, Melnezeru, un Baltezeru, padarot tos kuģojamus. Tālāk ezerus bija plānots savienot ar jūru.
Nogales pils pēdējais īpašnieks bija Nolkens. 1920. gada zemes reformas laikā Nogales pils ar piederošo zemi un nepieciešamajām saimniecības ēkām piešķirta apriņķa pašvaldībai.
Nogales skola
1922. gada 1. oktobrī uz Nogales pili pārcēla 1840. gadā dibināto Nogales skolu. Pirmajos gados skolēnu skaits svārstījās ap pussimtu, bet 1925. gadā to jau bija astoņdesmit četri. Pirmais skolas izlaidums notika 1927. gadā. Trīsdesmitajos gados skolēnu skaits pieauga un 1936. gadā tas pārsniedza simtu. 1937. gadā pirmajā klasē mācījās 44 bērni. Otrā pasaules kara laikā skolu nosauca par tautskolu un pārvietoja uz Jaunciema veco skolu. Pēc kara skola atgriezās pilī. Jau pirmajā mācību gadā skolā mācījās 180 bērni. 1950. — 1951. gadā to skaits jau pārsniedza 200.
Restaurācija (1981—1991)
1981. gadā Nogales pilī sākās vērienīgi restaurācijas darbi un Nogales pils pakāpeniski kļuva par svarīgu kultūras centru. Tā pārgāja sovhoza "Lubezere” bilancē. Toreizējam sovhoza direktoram O. Dimantam un kaimiņu Ļeņina kolhoza priekšsēdētājam Imantam Braueram ēkas pielietojuma plāns bija saistīts ar plaša profila kultūras un atpūtas kompleksu ierīkošanu — jauno tradīciju zāles parādes pirmajā stāvā, pansijas tipa viesnīca otrajā stāvā. Speciālisti secināja, ka saglabājies pietiekami daudz vērtīgu interjera detaļu, lai būtu jēga sākt nopietnāku restaurāciju. Viena no labi saglabājušajāmies vērtībām ir pils kamīns, kurā redzamas tā laika raksturīgākās stila iezīmes. Ar padomu palīdzēja Kultūras ministrijas zinātniski metodiskā padome. Restaurācijas projektu izstrādāja arhitekte M. Meņģele. Lielu darba daļu apņēmās veikt Ļeņina kolhozs, finansiālās rūpes savā ziņā ņēma sovhozs "Lubezere”. Palīdzēja rajona agrorūpnieciskā apvienība”.
1981. gadā darbu sāka restauratori. Lielu daļu sarežģīto uzdevumu — griestu veidojumu un gleznojumu atjaunošanu — veica Juris un Ziedonis Spilneri. Fasādi atjaunoja A. Lazdukalna vadītā brigāde. Daudz padarīja abu saimniecību labākie amatnieki. Nogales pils restaurācijas darbus palīdzēja veikt ievērojami cilvēki: jumtu juma dziedātājs Haralds Sīmanis, dzejnieks Arvīds Ulme un viņa brālis, fiziķis Juris Putriņš. Fasādi atjaunoja mūziķis Andris Lazdukalns ar dzīvesbiedri Teiksmu Puriņu un arheologs Ģirts Krauls. Iekšējās telpas restaurēja mākslinieki Staņislavs Astičs, Juris Spilners un Nikolajs Petraškevics, Ziedonis Spilners un Imants Roze. Spriežot pēc uzskaitītajiem speciālistiem, pils tika gatavota nopietniem kultūras projektiem.
Restaurācija ilga 10 gadus, kuru laikā tika restaurētas 11 zāles un ziemas dārzs. Pēc tās Nogales pilī notika svinības — pili Talsu rajonā dēvēja par kultūras un atpūtas centru. Zālēs, kurās bija atjaunots parkets, sapostas greznās podiņu krāsnis, iedegtas lustras, atjaunoti griestu gleznojumi un sienu tapešu segumi, pulcējās ļaudis, lai noklausītos koncertus, apskatītu gleznu izstādes, piedalītos dzejas sarīkojumos, uzņemtu viesus no citiem rajoniem. Pils atjaunošana notika pamazām, papildinot to ar mēbelēm, kā bija iecerējusi arhitekte Maija Elizabete Meņģele, pēc kuras projekta tika veikta restaurācija. Rundāles pils saimnieks Imants Lancmanis apsolīja nokomplektēt gleznu kolekciju, kas raksturotu 19. gadsimta beigu mākslu. Liepājas lietišķās mākslas vidusskola pēc paraugiem izgatavoja pakaramos un citas mēbeles — galdus, krēslus.
Nogales pils uzraudzība tika uzticēta Ābolu ģimenei. Viņiem arī palīdzēja pieci štata darbinieki, jo vasarās sāka ierasties ekskursanti. Tālākajā plānā bija septiņpadsmit hektāru lielās teritorijas ap pili sakopšana. Pils parks un ezeri tika pamazām iztīrīti. Katru vasaru pils parka kopšanā strādāja studenti.
Privatizācija (1992—1999)
Visai drīz pēc valsts neatkarības atgūšanas Nogales pils tika nodota privatizācijai. 1992. gada septembrī SIA "Lubezere” noslēdza nomas līgumu uz 5 gadiem ar SIA "Nogales pils”. Nomas laikā pilī tika uzsākti apjomīgi remontdarbi, tika paredzēts iekārtot komunikācijas, attīrīšanas iekārtas, uzlabot pirmā stāva pārsedzes, nomainīt novecojušo un nolietoto apkures sistēmu, tāpat veikt pagrabstāva un citu telpu remontu, kopt pils parku, iegādāt interjeram atbilstošas mēbeles. Nesakārtoto īpašumu tiesību un 1994./1995. gada banku krīzes dēļ ieguldījumi pils remontā tika bremzēti. Līdzekļi bija, taču tos pilnībā neizmantoja, jo nebija skaidrības, kurš galu galā būs pils īpašnieks. SIA "Nogales pils” vēlējās turpināt apsaimniekot pili, to nopērkot.
1996. gada nogalē pils tika reģistrēta Zemes grāmatā. Turpmāk tā bija Valdemārpils pašvaldības īpašums. Tomēr neatrisināmo problēmu dēļ par labāko risinājumu Valdemārpils dome uzskatīja priekšlikumu pili pārdot. Vēlāk domstarpības starp pils īpašnieku kandidātiem noveda līdz tiesas darbiem. Tika izteikti vēlējumi, lai pilī atrastos ambulance, feldšeru punkts, bibliotēka, tautas nams, varbūt arī sākumskola.
1998. gadā Nogales pili iekļāva valsts nozīmes kultūras pieminekļu sarakstā ar valsts aizsardzības numuru 6776. Tā paša gada 18. decembrī šo faktu publicēja "Latvijas Vēstnesī”.
Nogales pils kā Valdemārpils pašvaldības īpašums 1998. gada janvārī uz piecpadsmit gadiem par 1000 dolāriem gadā tika iznomāta SIA "Jesena porcelāns”, kas bija uzvarējusi nomnieku konkursā. No četrām firmām tā atbalstījusi domes prasību, lai pēc remonta pils būtu apskatāma apmeklētājiem, kā arī solījusi izremontēt Nogales tautas namu. 1999. gada maijā pilsētas dome izsludināja privatizāciju.
2014. gadā pili pārvaldīja Nikolajs Napolovs. Telpu stāvoklis esot apmierinošs, pils daļēji iekonservēta. Par apmeklējumu jāsazinās ar pils pārvaldnieku.
Raksturojums
Ne pārāk lielā, bet ērtā muižas pils bija iekārtota pēc 19. gasimta otrās puses modes prasībām. Tā celta pēc arhitekta Teodora Zeilera projekta. Pils ēka ir divstāvu, ar augstu cokolu un greznu joniskā ordera portiku pils parka fasādes centrā. Ēkas gala fasādēm piebūvēti asimetriski poligonāli vienstāva rizalīti. Pils pagalma fasādes ir plastiski atturīgas — stāvus vienu no otra atdala smalki profilēta dzega, virs logiem vienkāršas formas sandriki. Nogales pils brīnišķīgi iekļaujas ainavā un pieder pie labākajiem neorenesanses piļu paraugiem Kurzemē. Pilī samērā labi saglabājusies neorokoko un neobaroka stilam veidotie interjeri — ornamentāli un figurāli griestu greznojumi. H. Makarta darbu miniatūrās oleogrāfijas, papjēmašē karnīzes un firmas "Celms un Bēms” krāsnis un kamīni. Viens no greznākajiem ir neorenesanses stilā darinātais kamīns, kas imitēja majolikas tehniku. Pārējās krāsnis veidotas atbilstoši interjeram — krāšņās barokālās formās. Nogales pils ir viens no interesantākajiem 19. gadsimta otrās puses arhitektūras pieminekļiem Kurzemē.
Greznie majolikas kamīni un krāsnis nāca no keramikas uzņēmuma „Celms un Bēms”. Griestu veidojumi katrā stāvā bija ieturēti savā stilā. Guļamistabas un buduāra griestos atradās košas oleogrāfijas. Parketu veidoja ozola un oša finierējums. Pils īpašnieki bija izvairījušies no pārmērīgiem izdevumiem, bet panākuši maksimālu efektu. Otrajā stāvā atradās guļamistabas viesiem, pagrabstāvā — virtuve un kalpotāju istabiņas.
Salmāns el Faradžs
Salmāns el Faradžs (ar; dzimis ) ir Saūda Arābijas futbolists, pussargs, Saūda Arābijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2008. gada spēlē Saūda Arābijas profesionālās līgas kluba Al-Hilal FC sastāvā.
Viļakas pilsētas priekšsēdētāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Viļakas pilsētas priekšsēdētāji jeb Viļakas mēri kopš 1945. gada, kad Viļaka ieguva pilsētas tiesības. Līdz 2009. gadam Viļakas pilsētai bija atsevišķs pilsētas priekšsēdētājs, taču pēc 2009. gada pašvaldību reformas Viļakas pilsētas priekšsēdētāja amatu pilda Viļakas novada priekšsēdētājs.
Kaldabruņa (Rubenes pagasts)
Kaldabruņa ir ciems Rubenes pagastā, Jēkabpils novadā. Atrodas 175 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas piemineklis brīvības cīņu dalībniekiem.
Amplitūda (statistika)
Amplitūda (latīņu: amplitudo — ‘plašums’) ir statistisks raksturlielums, kas nosaka lielākās vērtības max un mazākās vērtības min starpību.
Piemēram: ( 23; 25; 30; 43; 47; 48; 59; 78; 93) Amplitūda ir 70, jo 93 - 23 = 70.
Lai skaitļu kopā noteiktu amplitūdu, skaitļi ir jāsakārto augošā secībā, šadu skaitļu kārtošanu statistikā sauc par ranžēšanu.
Džordžs Kramers
Džordžs Mortimers Kramers (en; dzimis Ņujorkā) ir ASV šahists.
Biogrāfija
Pēc Otrā pasaules kara bijis viens no daudzsološākajiem ASV jaunajiem šahistiem. 1945. gadā sešpadsmit gadu vecumā uzvarējis Ņujorkas štata šaha čempionātā. 1946. gadā debitējis ASV šaha čempionātā, kurā ierindojies 9. vietā. Pārstāvējis ASV komandu Pasaules šaha olimpiādē 1950. gadā. Komandu vērtējumā izcīnījis 4. vietu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu. 1952. gadā uzvarējis Manhatanas šaha kluba čempionātā.
Mannerheima īsspārnis
Mannerheima īsspārnis (la) ir vaboļu kārtas, īsspārņu dzimtas, Oxyporinae dzimtas kukainis.
Īsspārni pirmo reizi aprakstīja zviedru entomologs Leonards Jillenhāls (Leonard Gyllenhaal) 1827. gadā. Suga nosaukta par godu Somijas kukaiņu pētniekam Karlam Gustavam Mannerheimam (Carl Gustaf Mannerheim), maršala Karla Gustava Mannerheima vectēvam.
Mannerheima īsspārnis ir neliela, 7 līdz 9 mm gara, spoži melna vabole ar slaidu ķermeni un saīsinātiem segspārniem. Vabole pārtiek no sēņu augļķermeņiem. Sastopams Latvijā, Lietuvā, Polijā, Krievijā un Somijā.
Iekļauts Latvijas Sarkanajā grāmatā. 2014. gada kukainis Latvijā.
Bezdibenis (Kabiles pagasts)
Bezdibenis (arī Bezdibeņa ezers, Kalnansu Bezdibenis) ir purva ezers Kuldīgas novada Kabiles pagastā. Izvietojies pagasta dienviddaļā Kalnansu purvā. Ezera krastā ierīkota dabas taka, atpūtas vieta. Bezdibeņa dienvidrietumu krastā ir Polīšupes iztece uz Ēdu (Šķēdi).
Džuzepe Barēzi
Džuzepe Barēzi (it, dzimis ) ir Itālijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, bijis Itālijas futbola izlases dalībnieks.
Savu spēlētāja karjeras lielāko daļu, 18 gadus, pavadījis Itālijas komandā "Milānas "Internazionale". Ar Inter komandu Barēzi divas reizes uzvarēja Itālijas A sērijā un Itālijas kausā, kā arī 1991. gadā ieguva UEFA kausu. Bijis arī komandas kapteinis. Savu karjeru 1994. gadā beidzis Modena.
Itālijas futbola izlases sastāvā spēlējis no 1979. līdz 1986. gadam, kopumā piedaloties 18 mačos. Piedalījies 1980. gada Eiropas čempionātā un 1986. gada FIFA Pasaules kausā.
Viņa jaunākais brālis Franko Barēzi arī bija aizsargs, kā arī bijis otras Milānas komandas AC Milan kapteinis.
Sasniegumi
Internazionale
Bezdibenis
Bezdibenis var būt:
Alekss Grānts
Alekss Grānts (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Kopš 2018. gada Grānts pārstāv KHL klubu Helsinku "Jokerit". 2007. gada NHL draftā Grāntu ar kopējo 118. numuru 4. kārtā izvēlējās Pitsburgas "Penguins".
2013. gadā Grāntu aizmainīja uz Anahaimas "Ducks", kur viņš debitēja NHL. Vēlāk pārstāvējis arī Anahaimas "Ducks", bet pārsvarā spēlējis AHL komandās Norfolkas "Admirals", Bingemtonas "Senators", Springfīldas "Falcons", Providensas "Bruins" un Aiovas "Wild". 2018. gadā pievienojies KHL komandai Helsinku "Jokerit".
Grānts tika iekļauts Kanādas hokeja izlases sastāvā 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Kaijaks
Kaijaks var būt:
Antons Jeļčins
Antons Jeļčins (ru, en; dzimis, miris ) bija Krievijas ebreju izcelsmes ASV aktieris. Pazīstams ar Pāvela Čehova lomu trijās zinātniskās fantastikas filmu sērijas "Zvaigžņu ceļš" filmās: "Zvaigžņu ceļš", "Tumsā: Zvaigžņu ceļš" un "Zvaigžņu ceļš: Bezgalība".
Biogrāfija
Jeļčins dzimis Krievijas ebreju ģimenē Ļeņingradā. Viņa vecāki Irina Korina un Viktors Jeļčins bija daiļslidotāji, uzstājās Ļeņingradas ledus baletā. Ģimene ieguva bēgļu statusu un emigrēja uz ASV, kad viņu dēlam Antonam bija 6 mēneši. Antons daiļslidošanas nodarbībās neizrādīja lielus panākumus. Deviņu gadu vecumā vecāki Antonu sāka vest uz teātra klases nodarbībām. 10 gadu vecumā viņš jau piedalījās TV seriālā, bet pēc gada jau ieguva pirmo lomu filmā. Pēc tam viņa aktiera karjera sāka strauji attīstīties. Drīz jau viņš attēloja vienu no galvenajām lomām filmā "Sirds Atlantijā" (Hearts in Atlantis, 2001). Par šo lomu viņš saņēma Jaunā aktiera balvu (en). Vēl divas reizes tika nominēts šai balvai — par lomām TV miniseriālā Taken (2002) un TV filmā Jack (2004).
Jeļčins attēlojis lomas 65 TV seriālos un kinofilmās. Starp tām ir tādas plaši pazīstamas filmas kā "Terminators: Glābšana" (2009), "Baiļu nakts" (Fright Night, 2011), "Izdzīvo tikai mīlētāji" (2013) un trīs filmu sērijas "Zvaigžņu ceļš" filmas.
Pēdējās piecas filmas ar Jeļčina piedalīšanos plānots izlaist jau pēc aktiera nāves. Jeļčins gāja bojā autonegadījumā pie savas mājas. Viņa nogāzē novietotā mašīna sāka slīdēt atpakaļ un uztriecās aktierim, to nāvējoši saspiežot pret ķieģeļu sienu.
Tīreļu līdzenums
Tīreļu līdzenums ir dabas apvidus Viduslatvijas zemienes ziemeļrietumu daļā Daugavas kreisajā krastā. Stiepjas dienvidaustrumu—ziemeļrietumu virzienā 60 km garumā un līdz 30 km platumā no Kaņieras līdz Dimzukalnam. Platība ir 1552 km² (2,4% Latvijas teritorijas). Robežojas ziemeļos ar Rīgavas līdzenumu, rietumos un dienvidos — ar Zemgales līdzenumu, austrumos — ar Upmales paugurlīdzenumu.
Līdzenuma pamatiežu virsa atrodas galvenokārt zem jūras līmeņa un tikai rietumu un austrumu daļā paceļas 1—3 m vjl. Pamatiežus klāj 2—25 m bieza kvartāra nogulumu kārta.
Reljefs veidojies pēcleduslaikmetā, Baltijas ledus ezeram un Litorīnas jūrai pārskalojot vai noskalojot ledāja nogulumus. Līdzenuma virsa ir lēzeni viļņota, Rīgas līča virzienā tā nedaudz pazeminās. Reljefā ar kāpu grēdām labi izteikta ledus ezera krasta līnija, augstākās un lielākās kāpu kopas atrodas līdzenuma ziemeļos (Nordeķu-Kalnciema kāpu grēda) un vidusdaļā. Vairāk kā 20% teritorijas raksturīgs augsto un pārejas purvu mikroreljefs.
Klimats mēreni silts un mitrs ar izteiktu Atlantijas okeāna gaisa masu ietekmi.
Hidrogrāfisko tīklu veido Daugavas pietekas un Lielupe ar pietekām, kā arī nelielās Rīgas līča piekrastes upes. Upēm raksturīgs mazs kritums un rāms tecējums. Ezeri aizņem <1% teritorijas, lielākais ir Valguma ezers. Purvi aizņem >22% teritorijas, lielākie ir Cenas tīrelis, Ķemeru-Smārdes tīrelis, Kaigu purvs u.c.
Sālems ed Dausari
Sālems el Dausari (ar; dzimis ) ir Saūda Arābijas futbolists, pussargs, Saūda Arābijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2018. gada spēlē Saūda Arābijas kluba Al-Hilal sastāvā.
Kalinovka
Kalinovka ir ciems Kaunatas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 279 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Pārtovas ezers.
Anda Upīte
Anda Upīte (dzimusi ) ir latviešu kamaniņu braucēja. Startē divnieku sacensībās kopā ar Saniju Ozoliņu.
Karjera
Karjeras sākumā startēja vieninieku sacensībās. Starptautiskās sacensībās debitēja 2013.—2014. gada sezonā, piedaloties Pasaules kausa junioriem pēdējos trīs posmos jauniešu A kategorijā. 2014. gada Pasaules čempionātā junioriem ieņēma 39. vietu. Piedalījās 2016. gada ziemas jaunatnes olimpiskajās spēlēs Lillehammerē. Vieninieku sacensībās meitenēm ierindojās 9. vietā, bet komandu stafetē, kur startēja kopā ar Kristeru Aparjodu un divnieku ekipāžas braucējiem Akselu Tupi un Kasparu Šļahotu, ieņēma 5. vietu. 2017.—2018. gada sezonā piedalījās vairākos Nāciju kausa posmos pieaugušajiem.
2021.—2022. gada sezonā sāka piedalīties divnieku sacensībās kopā ar Saniju Ozoliņu. Pasaules kauss sieviešu divnieku ekipāžām risinājās Pasaules kausa junioriem ietvaros. Divnieks Upīte/Ozoliņa sezonas kopvērtējumā ieguva sesto vietu, divas reizes sezonas laikā izcīnot vietas uz goda pjedestāla. Laplaņas trasē Francijā tika iegūta trešā vieta, bet Īglsas trasē Austrijā — otrā vieta. Piedalījās pirmajā Pasaules čempionātā sieviešu divniekiem, kas notika Vinterbergā, ieņemot 7. vietu.
Zdravko Milevs
Biogrāfija
Pēc izglītības inženieris ķīmiķis. 1950. un 1960. gados bijis viens no vadošajiem Bulgārijas šahistiem. Bulgārijas šaha čempionātos izcīnījis 3 zelta (1952, 1960, 1961) un 2 bronzas (1954, 1958) medaļas. 1951. gadā uzvarējis starptautiskā šaha turnīrā Bukarestē un bijis pirmais no Bulgārijas šahistiem, kas guvis tādu panākumu. Par panākumiem turnīros FIDE 1952. gadā Milevam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Sekmīgi pārstāvējis Bulgārijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Ilgus gadus bijis viens no Bulgārijas šaha žurnāla Шахматна мисъл līdzstrādniekiem. Vairāku šaha grāmatu autors.
Sergejs Plotņikovs
Sergejs Plotņikovs (dzimis ) ir krievu hokejists, malējais uzbrucējs. Pašlaik (2020) Plotņikovs spēlē Kontinentālās hokeja līgas kluba Habarovskas "Amur" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Pēc vairākās Krievijas Pirmajā līgā aizvadītām sezonām, profesionāļa karjeru Plotņikovs sāka 2008.—09. gada sezonā Krievijas Augstākās līgas klubā Angarskas "Yermak". Jau nākamajā sezonā uzbrucējs atgriezās Habarovskas "Amur", aizvadot savu debijas sezonu KHL.
2012. gada vasarā uzbrucējs pārcēlās uz Jaroslavļas "Lokomotiv". Gan 2012.—13., gan 2013.—14. gada sezonas noslēdzot kā komandas rezultatīvākais spēlētājs. 2015. gada 1. jūlijā noslēdza viena gada līgumu ar NHL klubu Pitsburgas "Penguins". Tās rindās aizvadīja 32 spēles, līdz tika aizmainīts uz Arizonas "Coyotes".
Vasarā atgriezās KHL, pievienojoties Sanktpēterburgas SKA. 2017. gadā kopā ar komandu izcīnīja Gagarina kausu. SKA sastāvā aizvadīja turpmākās četras sezonas, 2019.—20. gada sezonā pildīja tās kapteiņa funkcijas. 2020. gada maijā tika aizmainīts uz Habarovskas "Amur".
Krievijas hokeja izlases rindās kļuvis par 2014. gada Pasaules čempionu.
1682. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1682. gada notikumi pašreizējās Latvijas''' teritorijā, kuras Kurzemes un Zemgales novadi atradās Kurzemes hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš atradās Kurzemes hercogistē ar autonomijas tiesībām. Vidzemes novads ietilpa zviedru Vidzemes sastāvā, kas bija Zviedrijas domīnija, bet Latgales novads poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā, kas bija Žečpospolitas province.
Imants Vecozols
Biogrāfija
Imants Vecozols dzimis Madonas apriņķa (tagad Madonas novads) Liezeres pagasta "Žīviņu" mājās zemnieku ģimenē. 1949. gadā pabeidzis Kārzdabas sešgadīgo skolu, 1954. gadā — J. Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolu, 1960. gadā ar izcilību absolvējis Latvijas Mākslas akadēmijas Glezniecības nodaļu, kur mācījies pie Konrāda Ubāna. Izstrādājis diplomdarbu “Uz dzelzceļa uzbēruma” Eduarda Kalniņa vadībā. 1992. gadā LMA ieguvis mākslas maģistra grādu.
Gleznotāja meita Dace Vecozola ir tekstilmāksliniece un pedagoģe.
Izstāžu dalība
Izstādēs I. Vecozols sāka piedalīties kopš 1958. gada LPSR 2. jauno mākslinieku darbu izstādes. Nozīmīgākās grupu izstādes notikušas Parīzē, Bordo, Strasbūrā, Bristolē, Vinčestrā, Londonā (visas 1993. gadā), Romā (1999. gadā). Personālizstādes notikušas tādās vietās kā Tartu (kopā ar Līviju Endzelīnu), Madona, Rīga, Kauņa, Mainca un Edinburga.
1987. gadā iestājies Latvijas Mākslinieku savienībā.
Stils un tehnika
I. Vecozolu uzskata par izcilu latviešu tonālās glezniecības skolas pārstāvis. Uzreiz pēc LMA absolvēšanas aizrāvies ar t.s. “skarbo stilu” ar atbilstošu tematiku, gleznojot lielizmēra figurālas kompozīcijas. Gleznojis arī ainavas, lauku žanrus, pilsētu skatus, arī ļoti individualizētus portretus. Gleznotāja lielākais ieguldījums ir klusās dabas žanra attīstībā, kur izcēlies ar ārkārtīgi smalkiem tonāli niansētiem uzstādījumiem, kur parasti gaišie laukumi pretstatīti tumšam fonam vai līdzīgas gaišuma pakāpes priekšmeti grupēti vienkopus. Nodarbojies ar materiāla un gaismas mijiedarbes procesu studēšanu. Gleznojis eļļas, temperas, akvareļa un pasteļa tehnikā.
Darbi
Mākslinieka darbi atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja, Latvijas Mākslinieku savienības muzeja, Kauņas Mākslas muzeja, Tretjakova galerijas un Krievijas Kultūras ministrijas kolekcijā, kā arī privātkolekcijās Latvijā un ārvalstīs.
Ilustrēšana
Strādājis arī ilustrācijas laukā, piemēram, veidojot Andreja Upīša romāna “Sūnu ciema zēni” (1980. gada izdevums), Valda romāna “Staburaga bērni” (1983. gada izdevums), žurnālu “Padomju Latvijas sieviete” un “Zvaigzne” ilustrācijas.
Pedagoģiskā darbība
Pedagoga karjeru I. Vecozols sāka kā Rīgas lietišķās mākslas vidusskolas pasniedzējs (1963—1967), vēlāk pasniedza Latvijas Mākslas akadēmijas sagatavošanas kursos (1967—1973) un bija Glezniecības katedras vecākais pasniedzējs (1967—1973). Vēlāk bijis docents (no 1982. gada), Stājglezniecības meistardarbnīcas vadītājs (no 1982. gada) un profesors (no 1989. gada).
Atzinības
1981. gadā ieguvis LPSR Nopelniem bagātais mākslas darbinieka nosaukumu un 1. prēmija LPSR Kultūras ministrijas rīkotajā konkursā. 1983. gadā ieguva Mākslinieku savienības medaļu un diplomu. No 1999. gada Kulturkapitāla fonda Mūža stipendiāts.
Hanss Lamberts
Hanss Lamberts (de; dzimis, miris ) bija Austrijas šahists.
Biogrāfija
Pēc Otrā pasaules kara bijis viens no vadošajiem Austrijas šahistiem. 1948. gada Austrijas šaha čempionātā ierindojies 6. vietā, bet pēc gada dalījis 2.-4. vietu, taču sliktāka papildu koeficienta dēļ palicis 4. vietā. Piedalījies Austrijas šaha izlases mačos ar Itāliju (1951), Rietumvāciju (1953) un PSRS (1953). Šaha klubu sacensībās sekmīgi pārstāvējis Vīnes klubu Hietzing Wien, kura sastāvā 1953. gadā ieņēmis 2. vietu Mitropas kausa izcīņā.
Pārstāvējis Austrijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Šaha turnīros piedalījies līdz 1980. gadu sākumam.
Fomina
Fomina (ru; vīriešu dzimtē Fomins (Фоми́н)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Lāčplēša iela (Jūrmala)
Lāčplēša iela ir iela Jūrmalā, Kauguru apkaimē. Lāčplēša iela sākas krustojumā ar Vangažu ielu un beidzas krustojumā ar Rūpniecības ielu. Kopējais ielas garums ir 800 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Lāčplēša ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Lāčplēša iela ir savienota ar šādām ielām:
Vladimirs Kaijaks
Vladimirs Kaijaks (dzimis Cēsīs, miris ) bija latviešu rakstnieks. Rakstīja stāstus, noveles, romānus, kriminālstāstus, kinoscenārijus.
Muses nams
Muses biedrības nams, dibināts kā Rīgas pilsētas teātris (de), bija 1782. gadā izveidots Rīgas pilsētas teātris. Muses biedrības namu Riharda Vāgnera ielā 4 plānots atjaunot līdz 2026. gadam. Nama atjaunošanas patrons ir Latvijas Valsts prezidens Egils Levits.
Vladimirs Kaijaks
Dzīvesgājums
Dzimis 1930. gadā Cēsīs kā Kārlis Laimonis Lazdovskis. 1946. gadā beidza mācības Liepas septiņgadīgajā skolā, viņa pirmā literārā publikācija bija dzejolis "Kolhoza tirgus", kas tika publicēts laikraksta "Padomju Jaunatne" literatūras un mākslas pielikumā. 1950. gadā absolvēja Rīgas 50. strādnieku jaunatnes vakara skolu. Darbojās Rīgas 28. septiņgadīgajā skolā kā pionieru vadītājs, no 1950. līdz 1954. gadam bija Latvijas PSR Radiokomitejas redaktors un ārštata korespondents.
Muses nams
Vēsture
Rīgas pilsētas teātra pirmsākumi meklējami 1782. gadā, kad atklāja pēc Hāberlanda projekta celto Rīgas pilsētas teātra namu ar 500 skatītāju vietām. Tā direktors Oto Hermanis fon Fītinghofs-Šēls par saviem līdzekļiem uzturēja 24 mūziķu lielo simfonisko orķestri. Repertuārā bija arī operas izrādes un koncerti. Par koncertu un operu koncertmeistaru un diriģentu tika uzaicināts Konrāds Feige, kurš iestudēja izrādes ne tikai Rīgā, bet arī Pēterburgā, Rēvelē un Tērbatā. Kad 1788. gadā Fītinghofs pārcēlās uz Pēterburgu, par teātra direktoru kļuva aktieris Meierers. Izrāžu scenofrāfiju veidoja gleznotājs Kārlis Traugots Fehhelms. 1815. gadā brīvmūrnieku pēc Pēterburgas Angļu kluba izveidotā Muses biedrība (die Gesellschaft der Musse) ēku atpirka no Fītinghofu dzimtas. 1837.-1839. gadā teātra kapelmeistars bija Rihards Vāgners, koncertēja Ferencs Lists (1842), Klāra Vīka-Šūmane (1844), Antons Rubinšteins (1844) un Ektors Berliozs (1847).
Vladimirs Kaijaks
Dzīvesgājums
Pēc laulībām ar Mirdzu Bendrupi 1959. gadā sāka publicēties ar pseidonīmu Kārlis Bendrups, līdz 1962. gadam vasarās strādāja dažādās mežniecībās, no 1978. līdz 1981. gadam bija Latvijas Rakstnieku savienības literārais konsultants un referents.
Muses nams
Vēsture
1863. gadā Rīgas 1. pilsētas teātris pārcēlās uz jaunuzcelto namu pie pilsētas kanāla, bet ēka palika Muses biedrībai. 20. gadsimta pirmajā pusē ēkā bija autosalons, pēc Otrā pasaules kara bibliotēka. No 1988. līdz 2006. gadam Muses zāli izmantoja kā koncertzāli.
Vladimirs Kaijaks
Dzīvesgājums
Par stāstu "Cilda" saņēma Eduarda Veidenbauma prēmiju 1990. gadā. Pēc Kaijaka romāna četrām daļām ("Enijas bize", "Zem Marsa debesīm", "Nārbuļu dēli", "Mantinieki") uzņemts seriāls "Likteņa līdumnieki".
Muses nams
Vēsture
2014. gadā nodibināja "Rīgas Riharda Vāgnera biedrību", Muses nama atjaunošanas projekta “Rīgas Vāgnera teātra renesanse” vadītājs Māris Gailis plāno namu atjaunot līdz 2026. gadam. Pēc atjaunošanas ēkā darbosies Pirmais vācu teātris, kamermūzikas zāle un Vāgnera muzejs. 2021. gada maijā par nama patronu piekrita būt Vācijas prezidents Franks Valters Šteinmeiers.
Parastā jūraszīle
Parastā jūraszīle (la) ir sprogkājvēžu apakšklases suga. Sastopama gandrīz visu pasaules jūru un okeānu piekrastēs, tomēr par jūraszīļu dzimteni tiek uzskatīta Amerika, no kurienes, attīstoties kuģniecībai, tās ir izplatījušās pa visu pasauli, piestiprinoties pie kuģiem.
Parastā jūraszīle ir 2014. gada bezmugurkaulnieks Latvijā.
Jūraszīles čaula ir veidota no sešām baltām vai bēšām kaļķa plāksnēm, kas veido konusam līdzīgu izskatu. Ķermeņa izmērs vidēji ir 0,6 līdz 1 cm, izmērs ir atkarīgs no jūras sāļuma, jo sāļāks ūdens, lielāks jūraszīles izmērs. Pieaugusi jūraszīle visu mūžu dzīvo jūrā līdz 6 metru dziļumam.
Urdaneta-ArmSat-1
Urdaneta-ArmSat-1 ir Armēnijas pirmais Zemes mākslīgais pavadonis. Zemes tāizpētes pavadoni izgatavoja Spānijas uzņēmums Satlantis. Tas orbītā tika palaists 2022. gada 25. maijā.
No pavadoņa saņemtos datus Armēnijas valsts organizācija Geocosmos plāno izmantot robežkontroles nodrošināšanai, ārkārtas situāciju novēršanai un pārvaldīšanai, vides aizsardzībai, pilsētplānošanai, ceļu būvniecībai, ģeoloģijai un citās jomās. Šī projekta izmaksas bija aptuveni 250 miljoni dolāru.
Uzbūve
Urdaneta-ArmSat-1 ir veidots CubeSat 16U formātā. Tā masa ir 17,9 kilogrami. Pavadonī tika uzstādīta Satlantis iSIM-90 optiskā sistēma. Attēlveidotāja teritoriālā izšķirtspēja ir 1,8 metri, uztveršanas zonas platums ir 14,3 kilometri. ArmSat-1 darbojas četrās spektrālajās joslās: PAN, RGB, NIR un SWIR. Tas lido pa 500 km solārsinhrono orbītu. Minimālais pavadoņa darbības ilgums ir 4 gadi.
Armēnijā līdz 2023. gada beigām plānots izveidot pavadoņu vadības centru un uztveršanas staciju, kuras galvenās funkcijas ir pavadoņu vadība un kosmosa fotogrāfiju iegūšana.
Lidojuma gaita
Urdaneta-ArmSat-1 tika palaists 18:35:00 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 Block 5 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-40. Kopā ar to orbītā tika nogādāti vairāki desmiti pavadoņu.
Sākotnēji pavadonis tika nosaukts par Urdaneta, un Satlantis veica tā testēšanu, kalibrēšanu un Armēnijas speciālistu apmācību. Vēlāk to pārdēvēja par ArmSat-1.
Baškortostānas nacionālais parks
Baškortostānas nacionālais parks (ru, ba) ir nacionālais parks, kas atrodas mežainā apvidū Baškortostānā, Krievijā, Urālu kalnu dienvidu daļā. Parks ir buferzona starp saimnieciski attīstītajām zemienēm rietumos un kalnaino un mazapdzīvoto Šūlgentašas dabas rezervātu un Altinsolokas ("Zelta bišukoka") entomoloģisko rezervātu austrumos un ziemeļos. Baškīrijas nacionālais parks atrodas starp Nugušas upi (un populāro Nugušas ūdenskrātuves atpūtas zonu) un Belajas upes dienvidu līkumu. Parkā ir dziļi upju ieleju iegrauzumi karsta reljefā. Tas ir pazīstams ar dabisku tiltu pāri Kuperļas upei. Parks atrodas trīs Baškortostānas Republikas (vēsturiski pazīstama kā "Baškīrija") rajonos (Meleuzas, Kurgačinskas un Burzjanskas).
Topogrāfija
Parks paceļas no līdzenumiem rietumos līdz vidēja augstuma kaļķakmens augstienēm austrumos. Ziemeļu robeža ir gar Nugušas upi, kas plūst pa dziļām mežainām ielejām ar kaļķakmens veidojumiem nogāzēs. Nugušas ūdenskrātuve (25 km²), kur upe iztek no kalniem uz rietumiem, ir iecienīts vietējo iedzīvotāju galamērķis vasarā; industriālā pilsēta Meleuza atrodas tikai 30 km uz rietumiem, padarot Baškīrijas nacionālo parku par svarīgu atpūtas vietu, kā arī ekoloģisko buferi aizsargājamajām teritorijām austrumos no tā.
Dienvidu robeža ir aiz Belajas upes, kas apliecas ap Urālu kalnu dienvidu galu. Austrumos parks robežojas ar Šulgentašas rezervātu. Vairāk nekā 92% parka teritorijas ir meži. Parka centrālajam reģionam ir salīdzinoši grūti piekļūt, jo tajā praktiski nav satiksmes ceļu, toties ir vecāki un miruši koki, kas devuši mājvietu daudzveidīgai faunai.
Visspilgtākās reljefa formas ir dažādi kaļķakmens veidojumi: atsegumi, alas, grotas un pazemes upes. Nugušas un Belajas akmeņainie krasti sasniedz 150 metru augstumu. "Kuperļas dabiskais tilts" ir karsta veidojums, kas atrodas 20 metrus virs zemes un 10 metrus garš; tā ir bijušās pazemes upes palieka. Parkā ir zināmas 30 alas ar 8,2 km garām galvenajām ejām. Viena no tām, Sumganas ala, ir lielākā Urālos ar lielām un mazākām ejām, kuru kopgarums ir līdz 10 km un sasniedz 126 metru dziļumu. Sumganas ala atrodas īpašā izolētā vietā, kas pazīstams kā "Kutuksumgana" ("kutuk" — "aka", "sumgan" — "nirt").
Klimats un ekoreģions
Reģionā valda mitrs kontinentāls klimats ar siltu vasaru (Kepena klimata klasifikācijā Dfb). Šim klimatam raksturīgas lielas temperatūras svārstības gan diennaktī, gan sezonāli, ar maigām vasarām un aukstām, sniegotām ziemām.
Baškortostāna atrodas Urālu kalnu tundras un taigas ekoreģionā. Urāli parasti tiek atzīti par robežu starp Eiropu un Āziju, un dienvidu Urāli apvieno abas ar stepju ekoreģioniem. Urālu kalnu taigas ekoreģiona biežākie koki ir Sibīrijas egle, Sibīrijas lapegle, Krievijas lapegle un Sibīrijas baltegle.
Flora
Parkam ir augsts bioloģiskās daudzveidības līmenis, jo tas atrodas vairāku bioģeogrāfisku provinču satikšanās vietā: boreālie skujkoku meži (taiga), platlapju meži un stepe. Tā kā vairāk nekā 90% parka ir klāti ar mežu, tā ir meža augu kopienu aizsardzības zona. Taigas gaišie skujkoki (priedes un lapegles) aug jaukti ar platlapju (liepu, ozolu, gobu, kļavu) un šaurlapju (bērzu un apšu) kokiem. Parkā ir reģistrētas vairāk nekā 800 ziedošu augu sugas, no kurām 117 ir uzskaitītas kā retas vai ievainojamas. Parkā ir arī dažas bezmeža teritorijas kā stepju zonas relikti, tostarp "Lāču pļava", kurā aug savvaļas sīpolu suga Allium obliquum.
Fauna
Tā kā mežs atrodas dažādu ekoreģionu (Eiropas/Āzijas un Ziemeļu/Dienvidu) galos, daudzas mītošās sugas arī šeit atrodas sava areāla galos. Parka aizsargājamās teritorijas nodrošina dzīvotni vairāk nekā 60 zīdītāju sugām. Biežas sugas ir brūnais lācis, alnis, vilks, lūsis un bebrs. Ir reģistrētas 11 abinieku sugas, 30 zivju sugas un 150 putnu sugas. Pie plēsīgajiem putniem pieder ievainojamā statusā esošais karaliskais ērglis un jūras ērglis (lielākais no ērgļiem ar spārnu plētumu līdz 2,5 metriem). Nugušas un Belajas augštecē sastopams Sibīrijas taimiņš.
Vēsture
Parka reģions ir bijis apdzīvots jau sen: paleolīta kultūras alu gleznojumi pierobežas Šulgentašas rezervātā radioķīmiskās analīzes rezultātā ir datēti pirms 13 000-14 000 gadiem.
Apkārtne bija plaši pazīstama ar savvaļas biškopību, kurā medus tika vākts no koku dobumiem un bišu spieti tika mākslīgi ievietoti dobumos. Blakus esošais Altinsolokas entomoloģiskais rezervāts aizsargā šo vēsturisko rūpalu, kas varētu sniegties 1500 gadu senā pagātnē.
1996. gadā teritorija tika izvirzīta iekļaušanai Pasaules dabas mantojuma sarakstā pēc “dabas” kritērijiem. 1998. gadā pēc Pasaules mantojuma komitejas sesijas lēmuma šī vieta tika noraidīta, jo tā netika atzīta par unikālu dabas teritoriju.
Kališkas
Kališkas ir ciems Skaistas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 285 km attālumā no Rīgas.
Haruki Murakami
Viņa daiļliteratūras darbi ir guvuši kritiķu atzinību gan Japānā, gan ārzemēs, kā arī vairākas balvas, tai skaitā Franca Kafkas balvu un Jeruzalemes balvu. Pārtulkojis vairākus angļu valodas darbus japāņu valodā. Sarakstījis tādus darbus kā “Dejo, dejo, dejo", "Kafka liedagā", "Skarbā brīnumzeme un pasaules gals", "1Q84" triloģija, "Aitas medīšanas piedzīvojumi". Darbi tulkoti arī latviešu valodā.
Jaunību pavadījis Kobē. Studējis dramaturģiju Vasedas Universitātē Tokijā. No 1974. līdz 1981. gadam bijis džeza bāra īpašnieks.
Murakami tiek uzskatīts par nozīmīgu personu postmodernisma literatūrā. The Guardian žurnālists ir slavējis rakstnieku kā vienu no pasaulē labākajiem dzīvajiem romānu rakstītājiem.
Zoja Sadovska-Sinota
Zoja Sadovska-Sinota (en; dzimusi ) ir Austrālijā dzimusi Jaunzēlandes snovbordiste. Specializējas sloupstaila un big air disciplīnās. Uzvarējusi sloupstailā 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs, iegūstot Jaunzēlandes vēsturē pirmo zelta medaļu ziemas olimpiskajās spēlēs. Savukārt Big Air disciplīnā ieņēma otro vietu.
16 gadu vecumā Z. Sadovska-Sinota izcīnīja bronzas medaļu 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs snovborda big air disciplīnā. Ir ieguvusi divas zelta un divas sudraba medaļas pasaules čempionātos.
Sanija Ozoliņa
Karjera
2022. gadā absolvējusi Murjāņu Sporta ģimnāziju.
Divnieku sacensībās sāka piedalīties 2021.—2022. gada sezonā kopā ar Andu Upīti, kas pirms tam startēja sieviešu vieniniekos. Pasaules kauss sieviešu divnieku ekipāžām risinājās Pasaules kausa junioriem ietvaros. Divnieks Upīte/Ozoliņa sezonas kopvērtējumā ieguva sesto vietu, divas reizes sezonas laikā izcīnot vietas uz goda pjedestāla. Laplaņas trasē Francijā tika iegūta trešā vieta, bet Īglsas trasē Austrijā — otrā vieta. Piedalījās pirmajā Pasaules čempionātā sieviešu divnieku ekipāžām, kas notika Vinterbergā, ieņemot 7. vietu.
2022.—2023. gada sezonā sieviešu divnieki pirmoreiz tika iekļauti Pasaules kausā kopā ar pārējām disciplīnām. Pirmajā posmā Īglsas trasē Upīte/Ozoliņa ieguva ceturto vietu. Tajā pašā posmā sprinta sacesībās izcīnīja bronzas godalgu. Nākamos posmus, kas risinājās Ziemeļamerikas trasēs, izlaida. Siguldas trasē izcīnīja pirmo uzvaru Pasaules kausa posmos. Nākamajā posmā, kas arī norisinājās Siguldas trasē un vienlaikus bija Eiropas čempionāts, divnieks Upīte/Ozoliņa izcīnīja sudraba medaļas.
Preiļu katoļu baznīca
Preiļu Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Aglonas ielā 1a, Preiļos.
Vēsture
Pēc reformācijas Preiļu apvidū sākās aktīva jezuītu darbība, kas sniedza apkārtnes ļaudīm garīgu aprūpi. Pirmā baznīca Preiļos bija būvēta 1676. gadā, tā bija neliela koka celtne, ko uzcēla par muižkunga Borha līdzekļiem. Dievnamu aprūpēja jezuīti, kas Preiļos veica darbību līdz 1775. gadam.
1886. gada 27. jūnijā prāvesta Kazimira Baturas darbības laikā Mogiļevas sufragans Simons Preiļu baznīcu konsekrēja Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas godam. 1900. gada jubilejas piemiņai pie ieejas baznīcā un sakristejā novietoja apaļus metāla krustus. 1922. gadā pāvesta nuncijs Antonijs Cekini, apmeklējot Preiļu baznīcu, tās lielajam altārim piešķīra privilēģijas "altare privilegatum". Otrreiz nuncijs baznīcu vizitēja 1929. gada 8. septembrī, 40 stundu atlaidu laikā vadot draudzes intronizāciju Jēzus Sirds godam. Prāvesta Pētera Apšinieka darbības laikā (1930. — 1936.) norisinājās dievnama pārbūves darbi — paplašināja kora telpas, pārbūvēja griestus un altārus. Viņa laikā Preiļu baznīca kļuva par dekanātu.
Eksterjers
Baznīca ir celta no laukakmeņiem un sarkanajiem ķieģeļiem, tai ir cinka skārda jumts. Tā ir 37 metrus gara un 24 metrus plata ēka ar vienu 30 metrus augstu torni, kurā atrodas trīs zvani: " Svētais Pēteris " - lielais zvans, "Svētais Francisks" - vidējais un "Svētā Terēze" - mazais zvans. Dievnamu ieskauj dārzs, ko noslēdz laukakmeņu mūra žogs ar skārda jumtu. Pie ieejas ir sarkanu ķieģeļu vārtu stabi un veidojums, bet vārti ir no dzelzs. Ieejas durvis ir galā, no sāniem un sakristejas, pie durvīm sānos un galā ir tēstu akmeņu kāpnes. Dārza divos stūros ieejas pusē atrodas divas nelielas kapličas, kas saglabājušās no vecās baznīcas laikiem. Baznīcas dārza teritorijā atrodas arī plebānija, ko uzbūvēja prāvests Aloizs Kaļve savas darbības laikā (1951. —1959.) Baznīcas dārzā ir priesteru Mečislava Didaleviča un Staņislava Žabas kapu pieminekļi, kurus tur no 1970. gadā slēgtās Preiļu vecās kapsētas pārveda dekāns A. Budže, izveidodams simboliskas kapu vietas. Baznīcas dārzā apskatāma skulptūra "Latgales māte" (tēlnieks B. Buls) un piemineklis politiski represēto piemiņai (tēlniece V. Dzintare).
Interjers
Dievnams ir trīs navu celtne ar flīžu grīdu un lēzeniem koka griestiem, kas balstās uz četriem pīlāriem, sadalot telpu trijās navās. Kora telpās atrodas Rīgā Kolbes firmā darinātas ērģeles ar 1414 stabulēm, 2 manuāliem un 24 reģistriem.
Dievnamā ir četri altāri. Galvenais jeb centrālais altāris ir veidots ar balustrādi, lai augšā ierīkotu ceturto altāri, kur ir Kristus Karaļa glezna, bet zem tās Jaunavas Marijas sudraba glezna ar 7 votām. Kreisajā pusē ir Dievmātes altāris, bet labajā pusē — Svētā Krusta altāris. Aplūkojami vairāki nozīmīgi mākslas pieminekļi — gleznas un 18. gadsimta krucifikss.
Dievnamā redzama arī Svētā Antona glezna, kas atrodas pie pīlāra, pretī ambonam.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jānis Stepiņš. Draudzes dibināšanas laiks nav zināms, bet jau pirms reformācijas Preiļi bija misiju punkts. 1472. gadā Livonijas ordeņa mestrs Bernards fon der Borhs Preiļus izraudzīja par savu rezidenci un šajā laikā varēja būt garīga aprūpe. Droši zināms, ka 1676. gadā, uzceļot pirmo baznīcu Preiļos, draudze jau eksistējusi.
Draudzei ir septiņpadsmit kapsētas — Preiļu pilsētas kapi, Sila (Ondzuļu-Miera), Sprindžu, Rībuļu (Gavarščiku), Šoldru, Dzeņu (Gavaru, Anspoceņas), Rutkovsku (Kažu), Mazo Priekuļu (Augustovas), Kokoriešu (Lielo Rumpu), Pupoju, Pauniņu un Ļudvigovas — Žagatu kapsētas, Petrausku (Utinānu), Gaļmuižas (Gailīšu), Eisāgu, Ivdreišu un Lielie Priekuļu kapi.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidas ir Zvaigznes diena, Sveču diena, Kunga pasludināšanas svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas dzimšanas diena, Kristus Karaļa svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas Bezvainīgās ieņemšanas svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas — debesu un zemes Karalienes diena.
La mažors
Vēsture
Lai gan la mažors ir sastopams simfoniskajos darbos biežāk nekā tonalitātes, kurās ir vairāk par trīs diēziem pie atslēgas, simfonijas la mažorā ir ievērojami mazāk nekā tādās diēzu tonalitātēs kā re mažors un sol mažors. Ludviga van Bēthovena Septītā simfonija, Antona Bruknera Sestā simfonija un Fēliksa Mendelszona Ceturtā simfonija ir gandrīz vienīgie skaņdarbi la minorā romantisma periodā.
La mažora tonalitāte ir bieži sastopama darbos stīgu instrumentiem un stīgu kameransambļiem, jo diēzu tonalitātes uz stīgu instrumentiem ir viegli izspēlējamas. Franča Šūberta Foreļkvinteta un Antonīna Dvoržāka Otrā klavierkvinteta tonalitāte ir la mažors.
Fransisko Valjeho Ponss
Fransisko Valjeho Ponss (es; dzimis Menorkā) ir Spānijas starptautiskais lielmeistars šahā (1999).
Biogrāfija
Šahu iemācījies spēlēt piecu gadu vecumā. Kopš 1991. gada pārstāvējis Spāniju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos, kuros izcīnījis vairākas medaļas: