Stalkers_(filma)
Kritika
Scenārija pirmajos variantos bija kodolsprādziens, laika cilpa un zelta lode (kā Strugacku stāstā) Vēlēšanos istabas vietā. Ilgi strādājot pie scenārija, Tarkovskis pakāpeniski izskauda no tā jebkādu zinātniskās fantastikas garu, kāds bija stāstā "Pikniks ceļa malā". Filmas varoņu gājiens pa Zonu no piedzīvojuma tapa par filozofisku diskusiju, kas pāriet apokaliptiskā izmisumā. Pāreja no parastās pasaules uz Zonas metaforu pasauli, no reālā uz ideālo un, galu galā, nonākšana pie mērķa — Istabas, kurā piepildās vēlēšanās — tā ir filmas jēga. Filmas varoņu ceļa identificēšana ar ceļa meklēšanu uz sevi — viens no filmas galvenajiem filozofiskajiem solījumiem. Brauciens ar drezīnu filmas sākumdaļā uzņemts kā pāreja uz citādu, sirreālu pasauli. Zonā visi parastie orientieri zaudē jēgu: tas, kas parastajā dzīvē ir bīstams, šeit ir bezjēdzīgu metāllūžņu kaudze. Zonas ļaunās lamatas filmā ir mazāk fiziskas, vairāk garīgas un psiholoģiskas. Tarkovska daiļrades pētnieki izceļ savdabīgu triloģiju: "Solāris", "Spogulis" un "Stalkers". Visas šīs filmas ir par iekšējā ceļa un sevis meklēšanu. To varoņi tā vai citādi saskaras ar iespēju piepildīt slepenas vēlēšanās. Tās visas risina konfliktu starp racionālismu un ticību. Sartoriusa tēls filmā "Solāris" šai ziņā ir ļoti tuvs Profesoram no "Stalkera", kurš meklē racionālu izskaidrojumu fenomeniem, kurus ir spiests novērot. Kristietības simbolika un garīgie motīvi, kurus Tarkovskis vairākkārt izmantojis, skaidri izpaužas arī filmā "Stalkers". Ainā pēc ūdenskrituma pārvarēšanas kino pētnieki Džonsons un Petrī saskata tiešu norādi uz Lūkas evaņģēliju, notikumiem ceļā uz Emavu (Emausu), kur apustuļi Lūka un Kleops nepazina Jēzu, to satikuši. Ne vienu reizi vien filmas varoņi vai balss aiz kadra citē bībeles tekstus. Kadros, kur kamera lēni slīd pāri stāvoša ūdens klajam, skatītājs var ieraudzīt Jana van Eika "Gentes altāra" fragmentu. Starp citu, pats Tarkovskis nemaz neuzskatīja, ka kristietības simbolika filmā ir tik ļoti svarīga. Daudz svarīgāk viņam šķita attēlot pretstatu starp racionālo un iracionālo, materiālo un dvēselisko, šis pretstats spilgti izpaužas Stalkera un viņa ceļabiedru konfliktā. Filmas sižets galvenokārt ir koncentrēts ap trim varoņiem, viņu darbībām un diskusijām. Katram no varoņu tēliem ir savs filozofisks pirmsākums. Profesoram tas ir zinātniskais materiālisms, Rakstniekam — mākslinieciska pasaules uztvere, kas deformējusies par cinismu, pašam Stalkeram tā ir ticība. Filmas galveno varoņu ticība tiek pakļauta nopietnam pārbaudījumam. Nokļuvuši pie Istabas sliekšņa, viņi šo pārbaudījumu neiztur. Stalkers atgriežas no Zonas pie sievas un slimās meitiņas, vīlies cilvēkos. Aktieru darbs filmā nav tik pamanāms un vairāk ir otrajā plānā. Skatītāju auditorijas uzmanību vairāk piesaista filmas vizuālā komponente. Filmā Tarkovskis izmantoja savus iemīļotos aktierus — Griņko un Soloņicinu, taču kritiķi atsevišķi atzīmēja Aleksandra Kaidanovska sniegumu — viņa pārliecinošo iejušanos dīvaiņa Stalkera tēlā. Režisora asistents Jevgeņijs Cimbals mēdza atcerēties, ka praktiski visiem aktieriem nācās atrast sev pilnīgi neraksturīgu pieeju lomas apgūšanai, piespiest sevi kļūt savādākiem. It īpaši tas bija attiecināms uz Kaidanovski, kurš sevi uzskatīja par pilnīgu Stalkera tēla pretstatu.