cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helita
1973. gadā stacija tika pamesta un tikai reizumis izmantota kā ārkārtas patvērums. No 1986. līdz 2010. gadam tika veikta stacijas likvidācija: ēkas tika sagrautas un sadedzinātas, pārējie atkritumi tika izvesti no Antarktīdas. Bijušajā stacijas vietā tika atjaunotas pingvīnu ligzdošanas vietas. Helita ragā netālu no bijušās stacijas ir ierīkota automatizētā meteoroloģiskā stacija un glābšanas patversme ārkārtas situācijām.
12 ha lielai teritorijai Helita ragā, iekļaujot bijušo stacijas teritoriju, ir piešķirts aizsargājamas teritorijas statuss.
Naras prefektūra
Nara prefektūra (ja) ir viena no Japānas prefektūrām, kas atrodas Kansai reģionā, Honsju salas centrālajā daļā. Tā robežojas ar Vakajamas prefektūru un ar Osakas prefektūru rietumos, ar Kioto prefektūru ziemeļos un ar Mie prefektūru austrumos.
Prefektūras kopējā platība ir 3691,09 km² un sīkāk sastāv no septiņiem rajoniem, 39 pašvaldībām un 12 pilsētām. Lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Nara. Pēc 2017. gada datiem prefektūrā dzīvo ap 1,35 miljoniem iedzīvotāju. Tā ir divdesmit devītā lielākā prefektūra Japānā pēc iedzīvotāju skaita un četrdesmitā lielākā pēc platības.
Lielākā daļa no prefektūras teritorijas jeb 77% aizņem meži un kalni, bet dzīvošanai ir derīgi tikai 851 km² jeb 23% no kopējās prefektūras teritorijas. 17% no prefetūras teritorijas aizņem nacionālie parki. Naras prefektūrā atrodas vairāk UNESCO aizsargājamo objektu kā citās Japānas prefektūrās.
Haralds Vasiļjevs
Haralds Vasiļjevs (dzimis 1952. gada 11. februārī Rīgā) ir bijušais latviešu hokejists, uzbrucējs, pēc sportista karjeras beigām — treneris. No 1999. līdz 2001. gadam, kā arī 2016. gadā bijis Latvijas hokeja izlases galvenais treneris. Pašlaik (2017) ir Latvijas čempionāta komandas HK Zemgale galvenais treneris.
Haralda dēls Herberts Vasiļjevs ir bijušais Latvijas izlases hokejists, ilggadējs Latvijas izlases spēlētājs, kurš savulaik spēlējis arī Nacionālajā hokeja līgā, kurš savas pēdējās spēles valstsvienības sastāvā aizvadīja 2014. gada pasaules čempionātā.
Trenera karjera
Pēc trenera izglītības iegūšanas, no 1985. līdz 1990. gadam, kad Haralds pārcēlās uz Vāciju, viņš bija Rīgas "RASMS" ("Dinamo" fārmkluba) galvenais treneris. Nākamās divas sezonas viņš bija spēlējošais treneris Dortmundē. Ar Dortmundes klubu Vasiļjevs strādāja līdz pat 1994. gadam, taču tad devās uz Krēfeldi, kuras sistēmā līdz pat 2004. gadam ieņēma dažādus posteņus, divus periodus strādājot arī par DEL līgas kluba Krēfeldes "Pinguine" galveno treneri. No 1999. līdz 2001. gadam Vasiļjevs bija arī Latvijas hokeja izlases treneris. Izlases stūri viņš pārņēma no Leonīda Beresņeva. 2016. gadā Vasiļjevs atkal pārņēma izlases vadīšanu no L. Beresņeva, taču rudenī par jauno izlases galveno treneri tika apstiprināts Bobs Hārtlijs.
Alehandro Valverde
Alehandro Valverde Belmonte (es; dzimis Las Lumbreras, Mursijas reģionā) ir bijušais Spānijas šosejas riteņbraucējs.
Valverdes lielākās uzvaras ir 2009. gada Vuelta a España kopvērtējums, Ljēža—Bastoņa—Ljēža (2006., 2008., 2015. un 2017. gadā) un 2006., 2008. gada UCI ProTour un 2014., 2015. gada UCI WorldTour sezonas kopvērtējumā.
Vairākas reizes ieguvis medaļas Pasaules čempionātā — sudrabu (2003, 2005), četrreiz bronzu, līdz visbeidzot arī zelta medaļu 2018. gada čempionātā. Valverde izceļas ar retu spēju apvienot vairākas specialitātes, būdams gan labs kalnu braucējs, gan sprinteris.
2010. gadā pēc ilgstošām tiesas prāvām viņš tika diskvalificēts uz diviem gadiem kā daļa no Operación Puerto asins dopinga izmeklēšanas, bet 2012. gadā pēc diskvalifikācijas izciešanas atgriezās sacensību apritē.
Žemaitijas valdnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Žemaitijas valdnieki (lt), kas bija Žemaitijas kunigaitijas valsts valdnieki. 1409. gadā pēc Žemaitijas iekļaušanas Lietuvas dižkunigaitijā tā saglabāja daļēju autonomiju un to pārvaldīja Žemaitijas vecākais. Savukārt pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts izveidošanās, visu Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieku pilnajā titulā tika iekļauts arī pārmantojams tituls "Žemaitijas lielhercogs", kas norādīja uz to kā būtisku kopvalsts sastāvdaļu. Uz vietas formālo valdnieku aizvietoja viņa pārstāvis — Žemaitijas ģenerālstārasts (pl).
160. gads
160. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Žemaitijas valdnieku uzskaitījums
Rezidēšanas vieta
13. gadsimta vidū žemaišu kunigaitis Vikints valdīja Tveru pilskalnā tagadējās Rietavas apkaimē, bet Tranaitis pie Telšiem. XV-XVI gadsimtā Žemaitijas valdnieki uzturējās Kražos (pie Ķelmes), no 1535. gada līdz XVI gs. beigām Ķēdaiņos, no XVII gadsimta Raseiņos.
Alehandro Valverde
Biogrāfija
Dzimis Laslumbrerasā, Mursijā, Valverde nāk no riteņbraucēju ģimenes. Viņa tēvs ar riteņbraukšanas sportu nodarbojās amatieru līmenī un sešu gadu vecumā uzdāvināja Alehandro viņa pirmo velosipēdu. Viņa brālis Huans Fransisko arī bija braucējs amatieru līmenī. Valverdes pirmās sacensības notika Humiljā, viņa dzimtajā Mursijas reģionā un viņš finišēja otrais. Pēc nedēļas viņš uzvarēja otrajās sacensībās Jeklā. Vecumā no 11 līdz 13 gadiem viņš uzvarēja vairāk kā piecdesmit jauniešu sacensībās pēc kārtas, nopelnot iesauku El Imbatido (nepārspētais).
Sheridan
Sheridan var būt:
Alehandro Valverde
Amatiera karjera
Valverdes daudzās uzvaras tika novērtētas un viņam iespēju piedāvāja augsta līmeņa amatieru komanda «Banesto» no Navarras, samērā patālu no viņa mājām Mursijā. Iespējams, katru nedēļas nogali veiktā tālā ceļa izraisītā noguruma dēļ viņa sniegums bija vājāks.
Viņš pārgāja uz profesionālo «Kelme» attīstības komandu, kur par treneri strādāja Fransisko Moja, kam Valverde piedēvē lielus nopelnus kļūšanā par labāku braucēju. «Kelme» apsolīja viņam iespēju nonākt profesionālajā komandā, ja tiks rādīts labs sniegums. Pirmās sezonas beigās «Kelme» amatieru komandā viņam tika piedāvāts pāriet uz profesionālo komandu.
Kelme (2002—2004)
Valverde par profesionāli kļuva 2002. gadā, kad parakstīja līgumu ar Spānijas komandu , kurā palika līdz 2004. gada sezonas beigām. Šajā laikā Kelme komandā straujāko izaugsmi viņš piedzīvoja 2003. gada Vuelta a España laikā, kad uzvarēja divos posmos un finišēja trešais kopvērtējumā. Šajā gadā viņš uzvarēja arī Vuelta a Mallorca un Basku Zemes tūres posmā, kā arī citās Spānijas sacensībās kā GP Primavera un GP Villafranca de Ordizia. Sezonu Valverde noslēdza ar otro vietu 2003. gada Pasaules čempionātā aiz Igora Astarloas, sprintā pārspējot Peteru Van Petegemu un Paolo Betīni.
2004. gada sezonas sākumā viņš izlēma palikt komandā par spīti tās finansiālajām problēmām un piedāvājumiem no citām komandām. Valverde uzvarēja Volta a la Comunitat Valenciana, Vuelta a Murcia, Basku Zemes tūres posmā, Vuelta a Burgos un ieņēma ceturto vietu 2004. gada Vuelta a España kopvērtējumā. Lai arī viņš uzvarēja vienā Vuelta posmā, augstākus mērķus kopvērtējumā sasniegt traucēja kritienā gūts savainojums. Viņš piedalījās arī 2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Movistar (2012—2022)
Valverde uzvarēja 2019. gada Vuelta a España sacensību 7. posmā, kā arī finišēja kopvērtējuma otrajā vietā.
Valverde karjeru noslēdza pēc Giro di Lombardia sacensībām 2022. gada oktobrī 42 gadu vecumā.
Sasniegumi lielajās tūrēs
Piezīme: IZST — izstājās
Vilnis Baltiņš
Vilnis Baltiņš (dzimis Ugāles pagastā) ir latviešu bijušais sportists un sabiedriskais darbinieks. Latvijas Olimpiskās komitejas (LOK) prezidents (1988—2004). Latvijas Kinofonda direktors (1988—1991), Latvijas Tautas frontes Domes loceklis.
Biogrāfija
Dzimis Ugāles pagastā. Kopā ar ģimeni ticis izsūtīts uz Sibīriju (1951—1955).
Pēc atgriešanās dzimtenē nodarbojies ar smaiļošanu, 1966. gadā izcīnīja uzvaru pasaules čempionātā 4 x 500 m smaiļošanas stafetē PSRS izlases sastāvā. Laikā no 1975. līdz 1981. gadam V. Baltiņš bija sporta biedrības "Darba rezerves" vadītājs, vēlāk kļuva par Latvijas PSR Ministru Padomes Fiziskās kultūras un sporta komitejas nodaļas vadītāju. Strādājis arī Rīgas Kinostudijā.
Atmodas kustības laikā V. Baltiņš aizsāka olimpiskās kustības atjaunošanu Latvijā. 1989. gadā bijis iekļauts izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā. No 1988. gada 19. novembra bija Latvijas Olimpiskās komitejas prezidents, amatā pavadīja četrus termiņus līdz 2004. gadam, pēc tam V. Baltiņš tika ievēlēts par LOK Goda prezidentu uz mūžu.
Lavīna
Lavīna ir straujš un pēkšņs sniega masu nobrukums, parasti kalnos, kas, virzoties pa kalnu nogāzēm, palielinās apjomā. Lavīnas ir bīstamas, jo tās negaidīti var aprakt, ievainot vai nogalināt cilvēkus. Katru gadu vairāk nekā 100 cilvēku iet bojā lavīnu dēļ, 80% no tiem ir kalnu slēpotāji un alpīnisti. Lavīnām ir liela nozīmē dabisko ekosistēmu attīstībā. Ikdienas sarunvalodā ar terminu ‘lavīna’ mēdz apzīmēt arī citu lielu masu, piemēram, dubļu, akmeņu vai augsnes, strauju pārvietošanos lejup pa nogāzi un tās pieņemšanos spēkā.
Lavīnu veidošanās
Lai rastos lavīna, jāsakrīt vairākiem faktoriem. Pirmais faktors ir tikko uzsnidzis sniegs. Jaunais sniegs palielina spiedienu uz veco sniegu. Tikko uzsniguša sniega svars atkarīgs no blīvuma, un 1 kubikmetra masa var būt no 30 līdz 250 kilogramiem. Protams, svars atkarīgs arī no uzsnigušā sniega daudzuma.
Stipras sniegavētras laikā pusmetru biezas sniega segas uzsnigšana uzkrāj 500 tonnas sniega uz vienu hektāru. Tiklīdz svaigi uzsnigušais sniegs iebrūk vecajā sniegā, mainās tā izturība. Līdz šim vecais sniegs noturēja vecā sniega svaru. Pārejas periods snigšanas laikā var ilgt vairākas dienas. Jo biezāka izveidojas svaigi uzsnigušā sniega sega, jo lielākas ir lavīnas briesmas. Aprēķini un pierādījumi rāda, ka līdz 30 centimetru bieza sniega kārta vēl neizraisa lavīnu. 50—80 centimetru bieza kārta jau ir bīstama, bet 80—120 centimetru tikko sasnigusī sniega sega draud ar lavīnu. Vislielākās lavīnas briesmas rodas tad, ja sniega sega sasniedz 120 centimetru biezumu.
Diseldorfa
Diseldorfa (de) ir pilsēta Vācijas rietumos pie Reinas. Ziemeļreinas-Vestfālenes federālās zemes galvaspilsēta.
Lavīna
Lavīnu veidošanās
Otrs lavīnu izraisītājs ir vējš. Izpētīts, ka vietām vējš rada 50% lavīnu. Vējš sapūš svaigo sniegu, izveidot ļoti bīstamas tā sauktās "sniega karnīzes", no kurām var sākt ceļu lavīnas.
Trešais lavīnu izraisītājs ir zemes slīpums. Nogāzes ar slīpumu, kas mazāks par 22 grādiem, ir pret lavīnām drošas, tāpat arī apvidi, kur aug biezi meži un augsti koki. Lielas lavīnas briesmas ir nogāzēs, kuru slīpums ir lielāks par 25 grādiem. Šajā gadījumā pat 30 centimetru bieza sniega sega var izraisīt lavīnu, jo 80% no visām lavīnām rodas spēcīgas snigšanas laikā vai tūlīt pēc tās. Kailās 50—60 grādu stāvās nogāzes nav lavīnbīstamas, jo tur uzkrājas neliels daudzums sniega.
Diseldorfa
Diseldorfa atrodas Reinas-Rūras reģiona centrā un tiek uzskatīta par vienu no pieciem Vācijas ekonomikas, tranzīta, politikas un kultūras centriem. Pilsētā atrodas arī dažādu koncernu, piemēram, E.ON SE, Henkel AG un Metro AG galvenās mītnes. Tā ir Vācijas reklāmas un modes "galvaspilsēta", kā arī svarīgs banku un finanšu centrs. Diseldorfā atrodas lidosta un divas ostas, kā arī vairākas augstskolas un muzeji. Tā ir mūzikas grupas Kraftwerk dzimtene. Pilsēta slavena ar alus paveidu Altbier (vecalu). 2011. gadā Diseldorfā notika Eirovīzijas dziesmu konkurss.
Lavīna
Lavīnu klasifikācija
Lavīnas klasificē pēc dažādiem kritērijiem, piemēram, pēc izcelsmes, lieluma, intensitātes. 1981. gadā UNESCO paspārnē esošā Starptautiskā sniega un ledus komisija (ICSI) mēģina ieviest vienotu lavīnu klasifikāciju. Tajā lavīnas tiek klasificētas pēc diviem kritērijiem, tas ir, pēc izcelsmes un lavīnu formas, kustības.
Nāvējošākās lavīnas
Visnāvējošākā lavīna bija, kad Peru zemestrīces laikā no Vaskarana kalna noslīdēja liels daudzums sniega, dubļu un akmeņu. Kopējais upuru skaits šajā lavīnā tiek lēsts ap 22 tūkstošiem. Līdz tam postošākā lavīna bija Itālijas ziemeļos, Dolomītu Alpos, kur upuru skaits tiek lēsts no 2 līdz 10 tūkstošiem. Trešā lielākā lavīna pēc mirušo skaita atkal bija Vaskarana kalna apkārtnē, kad 1962. gadā aizgāja bojā ap 4 tūkstošiem cilvēku.
Diseldorfa
Pirmsākumi un viduslaiki
Pilsēta radās no maziem zvejnieku ciematiņiem ap 8. gadsimtu, bet 10. gadsimtā Diseldorfas (kā Düsseldorp) vārds pirmoreiz minēts rakstos. Tā atradās vietā, kur mazā Diseles upe ietek Reinā. 1186. gadā Diseldorfa nokļuva Bergas hercogistes (Herzogtum Berg) sastāvā, 1280. gadā kļuva par hercogistes centru, bet 1288. gada 14 augustā, pateicoties grāfam Ādolfam V, ieguva pilsētas tiesības. Toreiz pilsēta bija tikai 3,8 ha liela un atradās netālu no Bergas hercogistes rietumu robežas.
1380. gadā par hercogu kļuva Vilhelms II, viņš nolēma pārcelt hercogu rezidenci no Vuperas uz Diseldorfu. Jaunajā Bergas hercogistes galvaspilsētā tika uzbūvēta jauna pils, par kuras esamību var uzzināt 1382. gada dokumentā. Laikā no 1384. gada līdz 1394. gadam notika pilsētas paplašināšana. Savukārt laikā no 1538. gada līdz 1543. gadam Diseldorfa bija jaunās hercogistes, kurā ietilpa Julihas-Klēves-Berga un Geldernas hercogistes, Markas, Rāvensburgas un Cutfenas grāfistes, kā arī Rāvenšteinas zeme, galvaspilsēta. Hercoga Vilhelma laikā pilsēta kļuva par reģionālo zinātnes, humānisma un katolisma centru, Diseldorfas pils tika pārbūvēta atbilstoši renesanses laika būvniecības tradīcijām. 1609. gadā Julihas-Klēves-Bergas hercogistē nebija palicis neviens troņmantnieks, līdz ar to izcēlās strīds starp Brandenburgas markgrāfisti un Pfalcas-Neiburgas hercogisti par troņa mantošanas tiesībām. Rezultātā pilsēta nokļuva Pfalcas-Neiburgas hercogistes sastāvā.
Pfalcas-Neiburgas hercogu rezidence
Pēc Julihas-Klēves troņa mantošanas strīda atrisināšanas Diseldorfa nokļuva protestantiskās Pfalcas-Neiburgas hercogistes sastāvā. Pirmajos gados notika asi konflikti starp katoļiem, luterāņiem un citiem protestantiem. 1613. gadā Pfalcas-Neiburgas hercogs Volfgangs Vilhelms, sievas piespiests, pieņēma katoļticību. Tā rezultātā 1614. gadā hercogs savā pārvaldījumā esošajās teritorijās uzsāka represijas pret protestantiem un veicināja Romas katoļu baznīcas kultūras izplatīšanu. Represijās pret protestantiem aktīvi iesaistījās jezuīti.
1679. gadā ieceltais hercogs Johans Vilhelms, kopš 1690. gada Pfalcas kūrfirsts, kā galveno hercogu rezidenci vēlējās redzēt tieši Diseldorfu. Savas valdīšanas laikā viņš veicināja Diseldorfas attīstību, pilsēta kļuva atpazīstamāka zinātnes un kultūras jomās. Arī pēctecis, kūrfirsts Karls Teodors, turpināja iesākto pilsētas attīstības jomā. Neskatoties uz to Diseldorfa 1718. gadā zaudēja savu firstu rezidences statusu.
1732. gadā pilsētai apkārt tika uzbūvēti jauni nocietinājumi, kuri tomēr nespēja pienācīgi pasargāt pilsētu un 1757. gadā pilsētu ieņēma Francijas karaspēks. Pēc Francijas kapitulācijas pilsēta uz neilgu brīdi nokļuva hercoga Ferdinanda no Braunšveigas īpašumā. Lielās franču revolūcijas laikā pilsētu ieņēma franču revolūcijas armija, tas notika 1795. gadā. 1801. gadā pēc pamiera noslēgšanas Diseldorfa tika nodota Kūrfalcas-Bavārijas valstij. 1806. gadā pilsēta nokļuva Bergas lielhercogistes sastāvā, kura vēlāk nonāca Napoleona pakļautībā. Pilsēta piedzīvoja kārtējās sociālās un administratīvās reformas. Tāpat laikā, kad Diseldorfa atradās Francijas pakļautībā, daudzas pilsētas teritorijas tika pārvērstas par skaistām esplanādēm un dārziem. 1813. gadā francūži, pēc zaudējuma cīņās pie Leipcigas, lielhercogisti pameta.
Kļūšana par Prūsijas provinces pilsētu un industrializācija
1813. gadā franču pamesto Bergas lielhercogisti pārņēma Prūsijas Karaliste. Saskaņā ar Vīnes kongresa lēmumu par teritoriju sadali Eiropā Diseldorfa un tās apkārtne 1815. gada aprīlī tika nodota Frīdriha Vilhelma III Hohencollerna pārvaldījumā. Kopš 1815. gada 21. aprīļa teritorija juridiski piederēja Prūsijai. 1816. gadā Diseldorfa un tās apkārtne kļuva par lauku rajonu (Landeskreis Düsseldorf). Diseldorfas pilsēta, neskatoties uz tās iekļaušanu lauku rajonā, līdz 1820. gadam vēl saglabāja brīvpilsētas statusu. 1816. gada 22. aprīlī darbību uzsāka Diseldorfas pārvaldes rajons (Bezirksregierung Düsseldorf).
Pēc Diseldorfas iekļaušanas Prūsijas sastāvā tā zaudēja 400 gadus ilgo reģiona galvaspilsētas statusu un kļuva par vienkāršu Prūsijas provinces pilsētu. Tika nojaukti pilsētas nocietinājumi un notika pilsētas paplašināšanās. Kaut arī tā bija zaudējusi galvaspilsētas statusu, pilsētas politikā un administratīvajā jomā nebija vērojamas tik lielas izmaiņas kā kultūras jomā.
1872. gadā Diseldorfa atguva brīvpilsētas statusu. 1880. gadā Diseldorfa sastāvēja no 6 pilsētas daļām: Vecpilsētas, Karlštates, Noištates, Fridrihštates, Kēnigštates un Pempelfortas. 1880. gadā notikusī izstāde, kuru apmeklēja vairāk nekā miljons apmeklētāju, nodrošināja Diseldorfai kārtējo iedzīvotāju skaita pieaugumu. Pēc 1880. gadā notikušās tautas skaitīšanas tika noskaidrots, ka pilsētā dzīvo 95 458 cilvēki. Turpretī pilsētas platība bija tikai 49 km2. Vācijas Impērijas laikā pilsēta tika uzskatīta par industriālo centru. Laikā no 1880. gada līdz 1900. gadam iedzīvotāju skaits palielinājās vairāk nekā divas reizes, sasniedzot 215 000 iedzīvotāju.
Ekonomikas metropoles laiki un Pirmais pasaules karš
20. gadsimta sākumā Diseldorfa bija kļuvusi par industriālu pilsētu. 1902. gadā tika organizēta tirdzniecības, rūpniecības un mākslas izstāde, tajā piedalījās vairāk nekā 2500 dalībnieku. Tā notika Reinas krastā 70 ha platībā. Pateicoties pilsētas fiskālajai politikai un zemajiem nodokļiem, bagāti cilvēki un uzņēmumi pārcēlās uz Diseldorfu un tās apkārtni. 1909. gadā notika pirmā lielā tuvējo ciematu pievienošana Diseldorfas pilsētai. Pilsētas platība pieauga līdz 62,5 km2, bet iedzīvotāju skaits palielinājās līdz 345 000. Golcheimas rajonā tika ierīkots cepelīnu lidlauks. Pirmais pasaules karš skāra Diseldorfu nesagatavotu.
1914. gada 31. jūlijā varu pilsētā pārņēma militāristi, kuri nākamajā dienā izsludināja vispārēju mobilizāciju. Pilsētas dzīve pamatīgi izmainījās — rūpnīcās tika uzsākta ieroču ražošana, pilsētā tika ierīkoti vairāki kara hospitāļi utt. 1915. gadā pilsētā atradās 46 000 rezervistu. Pirmā pasaules kara laikā par 30% samazinājās ostas apgrozījums. Savukārt dzimstības līmenis kara laikā pilsētā samazinājās par 42%, bet mirstības līmenis vairākkārtīgi pieauga. No kara mājās neatgriezās vairāk nekā 10 000 karavīru. Tāpat pilsētā kara laikā bija problēmas ar pārtikas un apģērba piegādi, un tas izraisīja biežas protesta akcijas.
1918. gada 8. novembrī pilsētā ienāca Novembra revolūcija. Tika izveidota pagaidu strādnieku un armijnieku sapulce (Arbeiter- und Soldatenrat), kura sadarbojās ar pilsētas pārvaldi. Tās galvenais uzdevums bija nodrošināt tiesiskumu un sabiedrisko kārtību. Pēc Kompjeņas miera līguma noslēgšanas, Pirmā pasaules kara beigām, 1918. gada 4. decembrī beļģu karaspēks ieņēma pilsētas daļas, kuras atradās Reinas kreisajā krastā. Himmelgeistas un Benrātas (toreiz ciemats vēl nebija pievienots Diseldorfai) pilsētas daļas atradās britu karaspēka kontrolē. Savukārt pārējā pilsētas teritorija saskaņā ar Versaļas miera līguma nosacījumiem bija demilitarizētā zona. Strādnieku un armijnieku sapulce pārtapa par strādnieku sapulci.
Laikā no 1919. gada 7. janvāra līdz 9. janvārim notika plaši streiki un masu demonstrācijas, tika gāzta Filipa Šeidemaņa valdība, un pie varas nāca kreisi noskaņoti spēki, kuri vēlējās redzēt revolūciju pēc Krievijas parauga. Strādnieku sapulce kļuva par izpildu padomes strādnieku sapulci (Vollzugsrat des Arbeiterrates). Tika ieņemta centrālā dzelzceļa stacija, policijas galvenā mītne un sakaru centrāle, kā arī no cietuma tika atbrīvoti aptuveni 150 ieslodzīto. Pilsētas oberbirģermeistars Adalberts Oelers, valdības prezidents Francis Kruze un citas sabiedrībā pazīstamas personas aizbēga uz beļģu pakļautībā esošo Oberkaseles pilsētas daļu, savukārt cilvēki, kuri nepaspēja aizbēgt no Diseldorfas, tika saņemti par ķīlniekiem. 10. janvārī protesta akciju rezultātā pilsētas ierēdņi atkāpās no amatiem, par oberbirģermeistaru kļuva Karls Šmithens. Tikmēr pilsētā, Grāfa Ādolfa ielā, turpinājās streiki un asiņainas konfliktējošo pušu sadursmes. 1919. gada 28. februārī varu pilsētā pārņēma Freikorps Lichtschlag, kā rezultātā tika likvidēta izpildu padome. Neskatoties uz to, vēl līdz pat 1919. gada aprīļa vidum notika bruņotas sadursmes starp dažādu politisko uzskatu piekritējiem. Diseldorfa politiskajā kartē līdz 1933. gadam palika tik un tā "sarkanā" krāsā.
Nacionālsociālisma laiki un Otrais pasaules karš
Diseldorfā neilgi pēc nacionālsociālistu nākšanas pie varas notika pirmā grāmatu dedzināšana. Tā tika īstenota 1933. gada 5. aprīlī, kad tika sadedzināta "nevēlamā literatūra", it īpaši Heinriha Heines grāmatas. Pilsētas pārvalde piedzīvoja restrukturizāciju, līdzšinējais policijas priekšnieks Hans Langels tika atstādināts no amata, viņa vietu ieņēma SS grupas vadītājs (grupenfīrers) Fricis Veitzels. Daudzi režīma pretinieki tika apcietināti, spīdzināti un nereti arī nogalināti. Nacionālsociālisma laikos Diseldorfa bija mājvieta daudzām nacionālsociālistu apvienībām un drošības policijas institūcijām, piemēram, gestapo vadībai.
Kristāla naktī (1938. gada 10. novembrī) nacisti nodedzināja vairākas sinagogas, piemēram, sinagogu Kazarmu ielā (Kasernenstraße) un Benrātā un nogalināja vismaz 18 ebrejus. 1941. gada 27. oktobrī tika veikta pirmā ebreju deportācija uz koncentrācijas nometnēm Polijā. Todien pavisam kopā deportēja 1003 ebrejus no Diseldorfas un tuvējās apkārtnes. Kopsummā no Diseldorfas uz koncentrācijas nometnām tika izsūtīti 6000 ebreju, vairāk nekā 2200 Diseldorfā dzīvojošu ebreju tika nogalināti. 1944. gadā 400 pilsētas nometnēs dzīvoja aptuveni 35 000 ārzemju civilstrādnieku, vairāki tūkstoši kara gūstekņu un ieslodzīto, šiem cilvēkiem bija jāveic piespiedu darbs.
Nacisma upuru piemiņai pilsētā bijušajā policijas iecirknī kopš 1987. gada ir izvietots piemiņas memoriāls.
Pirmās bumbas Otrā pasaules karā uz Diseldorfu tika uzmestas 1940. gadā. Bumbu mešana turpinājās līdz pat 1945. gadam un prasīja vairāk nekā 5000 civiliedzīvotāju dzīvību. Puse ēku bija sagrautas; visi tilti pār Reinu, lielākā daļa ielu, plūdu dambji, kā arī pilsētas drenāžas tīkls bija lielākoties iznīcināti. Būvgružu daudzums, pēc aprēķiniem, sasniedza 10 miljonus m3. Sākot ar 1945. gada 28. februāri, Diseldorfa atradās frontes līnijas tuvumā, kā arī septiņas nedēļas tā atradās amerikāņu aplenkumā (regulāri tika atklāta uguns).
Tā paša gada aprīlī neliels skaits pilsētas iedzīvotāju (to skaitā advokāts Karls Augusts Vīdenhofens, policijas komandieris Francis Jirgens u.c.) mēģināja gāzt pastāvošo režīmu, apvērsums gandrīz izdevās. Noskaidrojot apvērsuma plānotājus, tika dota pavēle par viņu nošaušanu, dzīvi palika divi no pieciem pretkustības dalībniekiem: Karls Augusts Vīdenhofs un arhitekts Alojs Odentāls. Pateicoties šiem cilvēkiem, pilsēta tika paglābta no pilnīgas nopostīšanas, jo amerikāņi bija izplānojuši lielu gaisa uzbrukumu.
Kļūšana par Ziemeļreinas-Vestfālenes galvaspilsētu
1945. gada 17. aprīlī amerikāņu kaujas vienības bez cīņas okupēja Diseldorfu. Tobrīd sagrautajā pilsētā dzīvoja tikai puse no visiem tās iedzīvotājiem. Vēlāk pilsēta nokļuva angļu okupācijas zonā, un 1945. gadā angļi pilsētā izveidoja vācu pašvaldību. 1946. gada 23. augustā angļu okupācijas varasiestādes izveidoja Ziemeļreinas-Vestfālenes federālo zemi, kura bija balstīta uz agrāk pastāvējušo Prūsijas brīvvalsti. Tieši Diseldorfa tika izvēlēta par Ziemeļreinas-Vestfālenes galvaspilsētu. Šo lēmumu lielā mērā noteica pilsētas ģeogrāfiskais stāvoklis un agrākais svarīgā ekonomikas centra statuss. Sakarā ar dzīvokļu būvniecības programmas īstenošanu pilsētā līdz 1947. gadam ekspluatācijā tika nodoti aptuveni 70 000 dzīvokļu. Tāpat 1947. gadā Diseldorfā pēc ilgiem laikiem notika pirmā izstāde. Savukārt 1949. gadā, Vācijas federatīvās republikas dibināšanas gadā, Diseldorfas iedzīvotāju skaits jau bija sasniedzis gandrīz pirmskara līmeni. Masveidīga pilsētas atjaunošana tika uzsākta 1950. gadu sākumā.
1950. gadā tika pieņemts jauns pilsētas attīstības plāns. Pamatojoties uz to, daudzas ielas tika paplašinātas, kara laikā sagrautās ēkas tika uzbūvētas no jauna divus līdz trīs stāvus augstākas. Pirmie debesskrāpji Diseldorfā tika uzcelti 1950. gadu vidū. Diseldorfa pamazām kļuva par administratīvu pilsētu, bet, neskatoties uz to tā, līdz pat 1980. gadiem bija arī svarīgs rūpniecības centrs. Pilsētā izvietojās dažādas tērauda industrijas apvienības un nozares interešu pārstāvniecības, jo tā atradās netālu no Rūras reģiona un tā laika Vācijas galvaspilsētas Bonnas. 1960. un 1970. gados pilsētā notika lielas pārmaiņas: tajā bija lielākais iedzīvotāju skaits tās vēsturē, tika izveidota jauna pilsētas daļa (mikrorajons) Garāta. 1965. gadā Diseldorfa kļuva par "universitātes pilsētu". Vēlākajos gados tika atklāti vairāki kultūras objekti, piemēram, jaunais teātris (1970), jaunais izstāžu komplekss (1971), jaunā koncerthalle (1978). 1975. gadā notika lielākā pilsētas paplašināšanās kopš 1929. gada. Pa to laiku Diseldorfā jau bija uzbūvēti divi jauni tilti pār Reinu, tika sākts izbūvēt pirmo metro līniju, kura ekspluatācijā tika nodota 1981. gadā.
Pilsētas panorāma pilnībā izmainījās 1980. gados, kad tika uzbūvēta landtāga ēka, attīstījās Diseldorfas mediju ostas (Medienhafen) rajons un tika uzsākta Reinuferes tuneļa būvniecība. Reinuferes tunelis, kuru atklāja 1990. gados, savieno vecpilsētu ar krastmalas promenādi. 1990. gados Diseldorfas mediju ostas (Medienhafen) apkārtnē attīstījās jauns biroju, tirdzniecības centru un brīvā laika pavadīšanas rajons. 1996. gadā ugunsgrēks nopostīja vienu no Diseldorfas lidostas termināļiem. Līdz ar to tika veikta pamatīga lidostas pārbūve, un būvdarbi noslēdzās 2003. gadā. Kopš 2007. gada 12. septembra Diseldorfa un Drēzdene ir vienas no retajām Vācijas lielpilsētām, kurām nav parāda.
2009. gada 25. maijā Diseldorfa saņēma Vācijas valdības piešķirto apbalvojumu "Daudzveidības vieta" (Ort der Vielfalt).
Tuvējo ciemu pievienošana pilsētas teritorijai
Tālāk ir uzrādītas visas pilsētas, ciemati vai to daļas, kuras ir tikušas pievienotas Diseldorfai. Iekavās ir uzrādīts Diseldorfas platības pieaugums ar katru jaunpievienoto teritroiju.
Ģeogrāfija
Diseldorfa atrodas Lejasreinas zemienes centrālajā daļā, Reinas upes labajā krastā. Izņemot Oberkaseles, Nīderkaseles, Hērtas un Lorikas pilsētas daļas, kuras atrodas Reinas kreisajā krastā.
Pilsēta ir daļa no plaukstošā Reinas reģiona, dienvidos tā robežojas arī ar Rūras reģionu. Tāpēc var uzskatīt, ka pilsēta atrodas Reinas-Rūras metropoles centrā, kā arī uz robežas starp Lejasreinu un Bergišlandi. Reinas-Rūras metropole ir svarīgs Rietumvācijas ekonomikas centrs.
Ziemeļos pilsēta robežojas ar Dīsburgu un Rātingeni, austrumos — ar Metmanu, Erkrātu un Hildeni, dienvidos — ar Lāgenfeldi un Monhaimu pie Reinas, savukārt rietumos — ar Dormāgeni, Neisu un Mērbušu.
Atrašanās Vācijas ekonomikas centrā, iedzīvotāju skaita ziņā lielākās federālās zemes galvaspilsētas funkciju pildīšana, daudzie uzņēmumi, attīstītā infrastruktūra un dažādie piedāvājumi nodrošina pilsētai izaugsmi. Ņemot vērā, ka pilsēta ir apdzīvota policentriski, satiksmes problēmas, gaisa piesārņotība, augstas mājokļu cenas u. c. pilsētai izpaliek. Gaisa tīrību nodrošina arī Diseldorfas tuvumā esošās zaļās zonas un daudzie atpūtas parki.
Augstākais punkts pilsētas teritorijā atrodas Zandbergā, Hubelrātas pilsētas daļā, tas ir 165 m v.j.l. augsts. Savukārt zemākais punkts atrodas pie Švarcbahas ietekas Reinā, Vitlāeras pilsētas daļā, tas ir tikai 28 m v.j.l. augsts.
Diseldorfas ģeogrāfiskais viduspunkts atrodas Diseltālē, punkts ir iezīmēts ar bronzas plāksni.
Inesis
Inesis (arī Ineša ezers) ir ezers Cēsu novada Inešu pagastā. Ezers atrodas ledāja veidotā ieplakā, tam līčaini, daudzviet augsti krasti. Ainavisks. Septiņas salas ar kopējo platību 4,9 ha. Vairāki sēkļi, ko šeit sēvē par kalniem. Krasta līnijas garums 15,4 km, kopā ar salām — vairāk kā 18 km. Gultni daudzviet klāj dūņas, līčos sapropelis līdz 3,5 m biezumā. Ietek Pīle un Laskate. Izteka — Orisāre uz Sustalu. Konstatētas 12 zivju sugas. Dabas liegums "Sproģi" — iekļauj Sproģu pussalu un ezera salas.
Diseldorfa
Administratīvais iedalījums
Diseldorfā, atšķirībā no citām Ziemeļreinas-Vestfālenes pilsētām, rajoniem nav dots nosaukums, bet tie ir numurēti no 1 līdz 10. Visvairāk iedzīvotāju (aptuveni 109 000) dzīvo 3. pilsētas rajonā, tur atrodas arī visapdzīvotākā pilsētas daļa — Bilka (37 000 iedzīvotāju). Turpretī vismazāk iedzīvotāju (aptuveni 25 000) dzīvo 10. rajonā. Pilsētas daļa ar vismazāko iedzīvotāju skaitu ir Hāfene.
Iedzīvotāji
2009. gada 31. decembrī Diseldorfā dzīvoja 586 217 iedzīvotāju, no tiem 306 829 bija sievietes (52,34%) un 278 302 vīrieši (47,66%). Diseldorfā dzīvo 18,19% jeb 106 613 ārvalstnieku. Vislielākā minoritāte pilsētā ir turki (15 191 iedzīvotājs), tālāk seko grieķi (10 591 iedzīvotājs) un itāļi (6890 iedzīvotāji). Visvairāk iebraucēju ir no Āzijas (neskaitot Turciju). Tā, piemēram, Diseldorfā dzīvo 4951 japānis, 1419 irāņi, 1375 ķīnieši un 1003 korejieši.
Skaita izmaiņas
19. gadsimtā, sākoties industrializācijai, Diseldorfā pakāpeniski palielinājās iedzīvotāju skaits. 1834. gadā pilsētā dzīvoja 20 000 iedzīvotāju, savukārt 1882. gadā — jau 100 000 iedzīvotāju. Kopš tā laika Diseldorfa tiek uzskatīta par lielpilsētu. 1905. gadā pilsētā dzīvoja 250 000 cilvēku, bet līdz 1933. gadam iedzīvotāju skaits bija dubultojies. Vislielākais iedzīvotāju skaits (705 391 iedzīvotājs) pilsētā bija 1962. gadā. Turpmākajos gados iedzīvotāju skaits sāka samazināties, un laikā no 1980. gadiem līdz 1990. gadiem tas samazinājās līdz 570 000 cilvēkiem. 2005. gada 30. jūnijā pilsētā dzīvoja 573 443 iedzīvotāju. Salīdzinot 2005. gadu ar 1962. gadu, iedzīvotāju skaits bija samazinājies par 20% jeb 131 942 cilvēkiem.
Diseldorfā uz 2009. gada 30. jūniju dzīvoja 584 361 iedzīvotāju, un tā bija otra lielākā Ziemeļreinas-Vestfālenes pilsēta, kā arī septītā lielākā pilsēta Vācijā. Iedzīvotāju skaits līdz 2010. gada 30. jūnijam bija pieaudzis un sasniedza 586 564 cilvēkus. Tiek uzskatīts, ka dažu gadu laikā iedzīvotāju skaits varētu pārsniegt 600 000.
Dialekts
Diseldorfā tikai neliela daļa tās iedzīvotāju prot vietējo dialektu jeb Diseldorfas platu (Düsseldorfer Platt). Dialekts agrāk tika pieskaitīts pie Reinas-Māsas dialektu grupas, bet mūsdienās to pieskaita pie ripuāriešu dialektu grupas, jo tas daudzas valodas funkcijas ir pārņēmis tieši no ripuāriešu dialektiem.
Romas katoļi
Diseldorfas pilsēta jau kopš pirmsākumiem atrodas Ķelnes arhidiecēzes (Erzbistum Köln) sastāvā. Reformācijas laikā pilsētā ievērojami samazinājās katoļu skaits. Līdz 1627. gadam pilsētas katoļi atradās Neisas dekanāta sastāvā, pirms tam Diseldorfai pašai bija savs dekanāts. Bergas lielhercogistes pāragrais noriets 1813. gadā neļāva Napoleonam īstenot savus plānus un izveidot Diseldorfas bīskapiju. Mūsdienās visas pilsētas katoļu draudzes atrodas Diseldorfas pilsētdekanāta (Stadtdekanat Düsseldorf) pārraudzībā. Šobrīd pilsētā dzīvo 205 000 katoļu jeb 36% no visiem tās iedzīvotājiem. Kopš 2006. gada katoļu draudzes centrs atrodas Karlštates pilsētas daļā agrākā klosterī, kas ir ticis pārbūvēts par baznīcu.
Kārlis Mangulis
Kārlis Mangulis ( — ) bija Latvijas Bruņoto spēku virsnieks, pasniedzējs. Otrā pasaules kara laikā komandējis latviešu kārtības dienesta vienības, bet pēc kara bijis sabiedriskais darbinieks trimdā.
Diseldorfa
Romas katoļi
Katoļi kopš 1394. gada par pilsētas aizstāvi un reprezentantu uzskata Apollinari no Ravennas, kura pīšļi ir izvietoti Svētā Lamberta baznīcā. Par godu Apollinarim no Ravennas katru gadu pilsētā tiek organizēts īpašs pasākums — Lielās atrakcijas pie Reinas (Größte Kirmes am Rhein).
Kārlis Mangulis
Dzīvesgājums
Dzimis Limbažos. Mācījies Rīgas pilsētas 1. vidusskolā. Uzreiz pēc mācību pabeigšanas 1919. gada jūnijā brīvprātīgi iestājies Latvijas armijā. Latvijas atbrīvošanas kara laikā dienējis 1. latviešu atsevišķajā brigādē, vēlāk 9. Rēzeknes kājnieku pulkā. No 1919. gada 5. decembra mācījies Kara skolā, beidzis tās pirmo izlaidumu 1920. gada 20. maijā leitnanta dienesta pakāpē. Pēc tam dienestu turpinājis 6. Rīgas kājnieku pulkā.
Diseldorfa
Evaņģēliskie unitārieši
Diseldorfas apkaimē reformācija aizsākās 1527. gadā. Par luterāņu draudzes izveidošanās sākumu pilsētā var uzskatīt laiku, kad Svētā Lamberta baznīcā paralēli psalmu dziedāšanai tika ieviests arī svētais vakarēdiens (sakraments). 1571. gadā radās kārtējās nesaskaņas starp katoļiem un protestantiem, kā rezultātā tika uzsākta protestantu apspiešana, kura tika pārtraukta 1590. gadā. Laikā no 1573. gada līdz 1590. gadam luterāņi un reformāti satikās slepeni. Sākot ar 1609. gadu, protestantiem bija atļauts noturēt dievkalpojumus. 1614. gadā katoliski noskaņotā reihsfirsta Volfganga Vilhelma vadībā tika atsāktas represijas pret protestantiem. Līdz 17. gadsimta vidum, kad protestanti saņēma tiesības uz brīvu savas reliģijas izplatīšanu, viņi dievkalpojumus bija spiesti vadīt pilnīgā slepenībā. Pirmās ziņas par evaņģēliska satura sprediķa nolasīšanu baznīcā ir datējamas ar 1651. gadu. 1683. gadā reformātu draudze saņēma atļauju būvēt savu baznīcu, kuru atklāja četrus gadus vēlāk. 1916. gadā baznīca ieguva nosaukumu Neanderkirche. Sākotnēji Diseldorfas protestantu draudze bija iekļauta Ķelnes baznīcas vadības rajonā (klasē), pēc tam — bergiešu sinodē, bet no 1611. gada Diseldorfas protestanti tika iekļauti Diseldorfas baznīcas vadības rajonā (klasē).
Kārlis Mangulis
Dzīvesgājums
1925. gadā septembrī Mangulis ar I šķiru pabeidza virsnieku kursus, iegūstot virsleitnanta dienesta pakāpi. No 1931. līdz 1932. gadam studējis Latvijas Universitātē ķīmiju, savukārt no 1932. līdz 1935. gadam mācījies Augstākajos militārajos kursos (1933. gadā paaugstināts par kapteini—leitnantu). Pēc tam bijis virsnieks Armijas štābā (Apmācības daļas priekšnieka palīgs ). No 1938. līdz 1940. gadam piekomandēts Armijas štāba bataljonam, kur komandējis rotu, lai iegūtu komandēšanas cenzu. No 1939. gada Apmācības lektors Latvijas Universitātē. Virsnieks Kara skolā no 1940. gada janvāra.
Diseldorfa
Evaņģēliskie unitārieši
Diseldorfai nokļūstot Prūsijas sastāvā, abas protestantu draudzes 1825. gadā apvienojās vienā draudzē — Diseldorfas evaņģēliskajā draudzē. 1815. gadā Diseldorfa uz neilgu brīdi kļuva pat par Julihas-Klēves-Bergas provinces augškonsistorijas (Oberkonsistorium) galveno pilsētu, nākamajā gadā šo titulu pilsēta diemžēl zaudēja. Par jauno augškonsistorijas galveno pilsētu kļuva Ķelne. 1827. gadā Diseldorfā notika sinode (koncils).
Kārlis Mangulis
Dzīvesgājums
Pēc Latvijas okupācijas turpinājis dienestu no 1940. gada jūlija kā Apmācības daļas 1. nodaļas priekšnieks, paaugstināts par pulkvedi leitnantu. Septembrī ieskaitīts Sarkanās armijas 24. teritoriālajā korpusā, kur dienējis kā 183. divīzijas Operatīvās daļas priekšnieka palīgs. 1941. gada jūnijā dezertējis no dienesta Sarkanajā armijā. Pirmās padomju okupācijas laikā Manguļa vienīgais dēls Tālivaldis miris apcietinājumā, brālis, arī virsnieks, deportēts.
Diseldorfa
Evaņģēliskie unitārieši
Protestantu skaits pilsētā ik gadu pieauga, tika celtas aizvien jaunas baznīcas. Laika gaitā mazās protestantu draudzes apvienojās, izveidojot vairākus baznīcu pārvaldes rajonus. 1934. gada 1. oktobrī par jauno Reinzemes evaņģēliskās Baznīcas konsistorijas centru kļuva Diseldorfa. 1936. gadā visas pilsētas evaņģēliskās draudzes tika iekļautas kopējā baznīcu pārvaldes rajonā. Neskatoties uz to, 1948. gadā baznīcas pārvaldes struktūra tika iedalīta sīkāk. Arī ārpus pilsētas robežām esošajās draudzēs tika veiktas izmaiņas.
Kārlis Mangulis
Dzīvesgājums
Pēc vācu karaspēka ienākšanas Latvijā Mangulis 1941. gada septembrī no latviešu brīvprātīgajiem organizējis 1. atsevišķā kārtības dienesta bataljona (vēlāk — 16. Zemgales policijas bataljons) formēšanu, kļūstot par bataljona pirmo komandieri. Pēc bataljona izbraukšanas uz dienesta dislokācijas vietu 1941. gada 12. decembrī nesaskaņas ar vācu sakaru virsnieku spieda Manguli pamest amatu, par bataljona nākamo komandieri kļuva kapteinis Rūdolfs Kociņš. No Rīgas apkaimes brīvprātīgajiem 1942. gada 1. jūlijā Bolderājā saformējis 272. Daugavgrīvas policijas bataljonu, bataljona komandēšanu neilgi pirms tā izbraukšanas uz dienesta dislokāciju 22. jūlijā nodevis pulkvedim leitnantam Jurim Taubem. Pēc tam no 1942. gada 21. oktobra pildījis dienesta pienākumus kā Latviešu kārtības dienesta vienību štāba IV (pensiju un pabalstu) daļas priekšnieks.
Diseldorfa
Evaņģēliskie unitārieši
1964. gadā Diseldorfas baznīcu pārvaldes rajons tika iedalīts sīkāk. Tika izveidoti šādi baznīcu pārvaldes rajoni: Diseldorfa-Metmana, Diseldorfa-Ziemeļi, Diseldorfa-Austrumi un Diseldorfa-Dienvidi. Diseldorfas-Metmanas baznīcas pārvaldes rajons sniedzās arī ārpus pilsētas robežām. 2007. gada 16. jūnijā tika apstiprināts jauns baznīcas administratīvais iedalījums pilsētā. Atbilstoši jaunajam iedalījumam Diseldorfas Ziemeļu, Austrumu un Dienvidu baznīcu pārvaldes rajoni ir apvienoti vienā. Pilsētā darbojas 24 evaņģēliskās draudzes (baznīcas), un saskaņā ar jaunākajiem datiem pilsētā dzīvo 123 000 protestantu.
Kārlis Mangulis
Dzīvesgājums
Pēc Otrā pasaules kara bēgļu gaitās Vācijā. 1947. gadā Mangulis kopā ar sievu pārcēlies uz Apvienoto Karalisti. Trimdā iesaistījies latviešu sabiedriskajā dzīvē, darbojies Daugavas vanagos. Miris Notingemā 1959. gadā, apglabāts Vilforda Kalna kapsētā.
Diseldorfa
Evaņģēliskie luterāņi
Laikā no 1817. gada līdz 1831. gadam reģionā tika izveidota Prūsijas evaņģēliski luteriskā (vecluteriskā) baznīca. Tā varēja attīstīties, jo daudzas Prūsijas evaņģēliski luteriskās baznīcas bija nolēmušas apvienoties, kā arī reģionā tika dibinātas pirmās unitāristu baznīcas. Vecluterāņi neatšķīrās no luterāņiem, jo atzina vispārzināmas luterāņu vērtības. Viņi pieprasīja atļauju noturēt luterāņu dievkalpojumus neierobežotā daudzumā, luterāņu vērtību un luterāņu mācības atzīšanu. Luterāņi smagi cieta neskaitāmo vajāšanu laikā, tikai 1841. gadā Prūsijas karalis Fridrihs Vilhelms III atzina luterāņu tiesības. Sākot ar 1846. gadu pilsētā tika atsākts rīkot luterāņu dievkalpojumus. 1882. gadā pilsētā tika atklāta pirmā jaunuzbūvētā luterāņu baznīca, kura 1943. gada 12. jūnijā uzlidojumu laikā tika sabombardēta. 1884. gadā Prūsija atzina Diseldorfas luterāņu draudzi par juridisku iestādi. Beidzoties Otrajam pasaules karam tika nolemts, ka jauna baznīca nopostītā dievnama vietā netiks celta, līdz ar to luterāņu draudze sāka meklēt jaunu baznīcas celšanas vietu. 1956. gada 2. aprīlī tika atklāta jaunuzceltā baznīca Stokumas pilsētas daļā. Diseldorfas luterāņu draudze mūsdienās pieder pie Vācijas evaņģēliski luteriskās Baznīcas Reinzemes baznīcu rajona.
Pareizticīgie
Diseldorfā atrodas vairākas pareizticīgo baznīcas. Pilsētā ir izvietota arī pareizticīgo baznīcu komiteja, kuras pakļautībā atrodas šādas draudzes: Grieķijas Pareizticīgā Baznīca, Gruzijas Pareizticīgā Baznīca, Krievijas Pareizticīgā Baznīca, Rumānijas Pareizticīgā Baznīca, Serbijas Pareizticīgā Baznīca, Ukrainas Pareizticīgā Baznīca, kā arī Koptu Pareizticīgā Baznīca.
Anglikāņi un veckatoļi
Anglikāņu Baznīcai, kura ir noslēgusi vienošanos ar veckatoļu Baznīcu par abu baznīcu savstarpēju atzīšanu, pilsētā pieder viens draudzes nams. Arī veckatoļu draudzei pieder tikai viens draudzes nams, kurš ir izvietots agrākajā Klārenbaha kapellā.
Brīvbaznīcas
Diseldorfā atrodas ne tikai tradicionālo kristiešu konfesiju dievnami, bet arī vairāki brīvbaznīcu dievnami. Tā, piemēram, Diseldorfā atrodas divi Apustuliskās Baznīcas dievnami, vairāki baptistu dievnami, viens metodistu dievnams un citi mazāk pazīstamu konfesiju dievnami. Interesanti, ka Vācijas Apustuliskās Baznīcas galvenā mītne atrodas tieši Diseldorfā. 1990. gadā un 2001. gadā visas pilsētas brīvbaznīcas sarīkoja brīvbaznīcu dienu.
Pārējās baznīcas
Tāpat Diseldorfā atrodas mormoņu kopienas tikšanās vietas, pieci jaunapustuliskās baznīcas dievnami, kā arī vairākas Jehovas liecinieku pulcēšanās vietas.
Jūdaisti
Par jūdaistiem sevi uzskata aptuveni 7500 Diseldorfas iedzīvotāju, līdz ar to pilsētā ir vislielākā jūdaisma kopiena Ziemeļreinā Vestfālenē un trešā lielākā Vācijā. 1958. gadā Golcheimas pilsētas daļā tika uzbūvēta jauna sinagoga. Lai izvairītos no ļaunprātīgām darbībām, to patstāvīgi apsargā policija. Vecā sinagoga, kura atradās Karlštates pilsētas daļā, 1938. gada novembrī, Kristāla nakts laikā, tika nodedzināta.
Musulmaņi
Pilsētā ir arī dažas musulmaņu kopienas, kuras organizējas atbilstoši etniskajai izcelsmei, piemēram, turku, bosniešu vai marokāņu musulmaņi. Pavisam Diseldorfā ir 20 mošejas, no kurām lielākajās vienlaicīgi var uzturēties līdz pat 1000 cilvēkiem. Piektdienas lūgšanas, pēc reliģisko organizāciju datiem, apmeklē līdz pat 4000 ticīgo. Lūgšanas notiek turku, arābu, berberu, albāņu, čigānu un vācu valodā.
Budisti
Vienīgais budistu templis pilsētā atrodas Reinas kreisā krasta Nīderkaseles pilsētas daļā. Tas ir uzbūvēts, izmantojot betona konstrukcijas, apkārt tam atrodas plaši japāņu stila dārzi. Turpat blakus atrodas arī māja, kas paredzēta japāņu tējas ceremonijām, bibliotēka un bērnudārzs. Līdztekus templim pilsētā darbojas arī vairāki mazāki budistu centri.
Politika
Diseldorfā laikā no 13. gadsimta līdz 1806. gadam vara piederēja tiesnešiem (Schöffen). Sākot ar 1303. gadu pilsētā tika iecelts birģermeistars, kurš sākotnēji arī piederēja pie tiesnešu kārtas. Bez tam kopš 1358. gada pastāvēja arī padome, kura iedalījās vecajā (Alten Rat) un jaunajā padomē (Jungen Rat). Vecajā padomē amatvīrs tika ievēlēts uz mužu, bet jaunajā padomē katru gadu tika rīkotas vēlēšanas. Pilsētas pārvaldē kā hercoga pārstāvis tika iecelts Schultheiß. Sākot ar 15. gadsimtu, līdzās jau nosauktajām padomēm pastāvēja arī pašvaldības komitejas (Gemeindeausschuss) 12 cilvēku sastāvā. Šīs komitejas piedalījās birģermeistara vēlēšanās un dažādu rezolūciju pieņemšanā, iedzīvotāju intereses netika aizstāvētas. Tikai franču varas laikos, izveidojot municipālo padomi (Munizipalrat), sākās pilsētnieku interešu aizstāvība. Kopš 1856. gada pilsētnieku intereses sāka pārstāvēt arī rātskungi, un to skaits gadu gaitā mainījās. Franču laikos par pilsētas galvu kļuva mērs, kuram palīdzēja trīs sekretāri. Laikā, kad Diseldorfa atradās Prūsijas sastāvā, pilsētas galva bija oberbirģermeistars.
Nacionālsociālisma laikos oberbirģermeistarus iecēla nacistiskā partija. Britu okupācijas karaspēks, beidzoties Otrajam pasaules karam, iecēla jaunu oberbirģermeistaru. 1946. gadā tika apstiprināta pašvaldības konstitūcija pēc britu parauga. Atbilstoši jaunajai Diseldorfas konstitūcijai tās iedzīvotāji vēlēja pilsētas padomi — rāti, kura bija tiesīga ievēlēt oberbirģermeistaru — pilsētas priekšsēdētāju un reprezentantu. Tāpat rāte ievēlēja arī oberštatsdirektoru, kurš bija atbildīgs par pilsētas pārvaldi. 1999. gadā tika likvidēts divu amatu princips, kopš tā laika par visu atbildīgs ir oberbirģermeistars. 1999. gadā oberbirģermeistaru pirmo reizi tiešās vēlēšanās ievēlēja pilsētas iedzīvotāji.
Vietu sadalījums pilsētas rātē (no 2009. gada 21. oktobra)
Šādi ir sadalītas vietas pilsētas rātē kopš 2009. gada 21. oktobra. Pašvaldību vēlēšanas Diseldorfā notika 2009. gada 30. augustā. Vēlēšanās uzvarēja Kristīgi demokrātiskā savienība (CDU), kura kopā ar Brīvo demokrātisko partiju (FDP) izveidoja koalīciju.
Sadraudzības pilsētas
Diseldorfai ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Sports
Diseldorfas futbola komanda Diseldorfas "Fortuna" 1933. gadā uzvarēja Vācijas čempionātā, bet 1979. un 1980. gadā ieguva Vācijas kausu. 1979. gadā komanda spēlēja Eiropas Kausu ieguvēju kausa finālā. 2011.—2012. gada sezonā komanda spēlēja otrajā spēcīgākajā Vācijas līgā (2. Bundeslīga) un pēc 15 gadu pārtraukuma atgriezās Bundeslīgā, uzvarot izslēgšanas spēlēs pret Berlīnes "Hertha". 2005. gada janvārī tika atklāts jaunais komandas stadions Esprit Arena, tā ietilpība ir 54 500 skatītāju. Diseldorfa bija viena no pilsētām, kurā notika 1974. gada Pasaules kausa finālturnīrs. Rochusclub Düsseldorf ir rīkojis tenisa komandu Pasaules kausu kopš 1978. gada.
Diseldorfu pārstāv arī hokeja komanda DEG Metro Stars (iepriekš DEG — Düsseldorfer Eislauf Gemeinschaft), kas spēlē ISS-Dome arēnā, un amerikāņu futbola komanda Diseldorfas "Panther", kas ir viena no veiksmīgākajām komandām Vācijā un 1995. gadā ieguvusi arī Eurobowl titulu. Iepriekš pilsētu pārstāvēja arī Rhine Fire Düsseldorf, kas spēlēja NFL Europe līgā un 1998. un 2000. gadā ieguva World Bowl titulu. Tāpat pilsētā ir panākumiem bagāta regbija komanda Diseldrofas "Dragons", kas spēlē reģionālajā NRW līgā.
Pilsētā ir arī galda tenisa komanda (Borussia Düsseldorf, panākumiem bagātākā komanda Vācijā ar Timo Bollu sastāvā), kā arī handbola (HSG Düsseldorf), basketbola (Diseldorfas "Giants"), beisbola (Diseldorfas "Senators") un deju (Rot-Weiß Düsseldorf) klubi.
Ievērojamas personības
Diseldorfā dzimuši:
Pulkvedis
Pulkvedis ir viena no vecāko virsnieku dienesta pakāpēm daudzu valstu bruņoto spēku sauszemes un gaisa spēkos, kā arī militarizētajās valsts institūcijās, organizācijās, piemēram, policijā. Jūras spēkos pulkveža pakāpei atbilst jūras kapteinis.
Vēsture
Latviešu strēlnieku pulku komandieri latviešu valodā tika saukti par palkavniekiem (no ru). Pulkveža kā pulka komandiera nosaukumu saglabāja arī Latvijas bruņotajos spēkos pēc tam, kad 1919. gada 28. februārī ieviesa jaunu dienesta pakāpju sistēmu.
Lietošana mūsdienās
Saskaņā ar NATO Standartizācijas līgumu (STANAG 2116), šai pakāpei ir NATO OF-5 kods. Mūsdienu bruņotajos spēkos pulkvedis parasti ir otra augstākā virsnieka dienesta pakāpe aiz ģenerāļa virsnieka dienesta pakāpes. Ja valstij ir mazi bruņotie spēki, tad pulkvedis var būt arī pati augstākā dienesta pakāpe, kuru var iegūt tās dienestā. Tāpat pulkvedis parasti ir augstākā vecāko virsnieku dienesta pakāpe virsnieku sastāvā, jo augstākas pakāpes ietilpst jau augstāko virsnieku dienesta pakāpēs. Parasti zemāka pakāpe par pulkvedi ir pulkvežleitnants. Pulkvedis bruņotajos spēkos lielākoties komandē pulku. Kā visām dienesta pakāpēm ir noteikts izglītības un izdienas cenzs, lai varētu iegūt šo virsnieka dienesta pakāpi.
Cibulis
Cibulis var būt:
Frīdrihs Augusts
Frīdrihs Augusts var būt:
Dienvidamerikas Futbola konfederācija
CONMEBOL jeb CSF (CONfederación sudaMEricana de FútBOL — 'Dienvidamerikas Futbola konfederācija') ir galvenā ar futbolu saistītā organizācija Dienvidamerikā.
Šo organizāciju 1916. gada 9. jūlijā nodibināja urugvajietis Ektors Rivadavija Gomess. Argentīna, Urugvaja, Brazīlija un Čīle pēc veiksmīga Buenosairesā notikuša futbola turnīra kļuva par pirmajām tās dalībniecēm. Vēlāk organizācijā iestājās arī Paragvaja (1921), Peru (1925), Bolīvija (1926), Ekvadora (1927), Kolumbija (1936) un Venecuēla (1952). CONMEBOL ir FIFA locekle un atbild par visām ar profesionālo futbolu saistītajām lietām šajās valstīs. Organizācijas galvenā mītne atrodas Asunsjonā, Paragvajā. Pašreizējais izpildkomitejas prezidents ir Dr. Nikolass Leoss.
Gajāna, Surinama un Franču Gviāna nav CONMEBOL locekles — šo valstu federācijas ir iestājušās CONCACAF.