cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ukrainas tautas armija
Vēsture
Vēlāk, pēc tam, kad Ukrainas armija nespēja ieņemt Kijivu saviem spēkiem, 1920. gada aprīlī tā parakstīja Varšavas līgumu ar Poliju. Saskaņā ar šo līgumu Ukrainas spēki cīnījās plecu pie pleca ar Polijas spēkiem pret Padomju Krieviju un citām Ukrainas kreisajām kustībām (Deņikina bruņotie spēki, Vācijas armija un Antantes spēki jau sen bija padzīti no Ukrainas). Pēc izšķirošās neveiksmes 1920. gada Kijivas ofensīvā, Ukrainas spēku klātbūtne Poļu—padomju karā samazinājās. Padomju Krievija un Polija 1921. gada 18. martā parakstīja Rīgas miera līgumu, kas izbeidza Poļu—padomju karu. Nelielās Ukrainas Tautas armijas atliekas vai nu sāka partizānu karu, vai pievienojās Polijas armijai.
Lielezeres pagasts
Lielezeres pagasts bija viena no Kuldīgas apriņķa pašvaldībām, ko 1922. gadā sadalīja Ezeres un Reņģu pagastos.
Vēsture
Pēc 1920. gada agrārreformas Lielezeres muižu (Groß-Essern) sadalīja 230 vienībās (no tām 2 bijušās rentes mājas) 4932 ha kopplatībā. Muižas centrs nonāca valsts īpašumā, bet bijušajā kungu mājā iekārtoja Ezeres pamatskolu. Griezes mācītājmuižu sadalīja 17 vienībās 318 ha kopplatībā, bet Reņģu muižas Šarlotes pusmuižu 15 vienībās 213 ha kopplatībā. Reņģes muižu (Rengenhof, Rengen) sadalīja 202 vienībās (no tām 7 bijušās rentes mājas) 2712 ha kopplatībā. Reņģes ciemu sadalīja 80 vienībās 108 ha kopplatībā, bet Reņģes mācītājmuižu 4 vienībās 89 ha kopplatībā. Savukārt Pampāļu muižu (Pampeln) sadalīja 326 vienībās (no tām 3 bijušās rentes mājas) 4424 ha kopplatībā.
1921. gadā no Lielezeres pagasta nodalīja Pampāļu pagastu. 1922. gadā Kuldīgas apriņķa Lielezeres pagastu sadalīja Ezeres un Reņģu pagastos. 1924. gadā Reņģu pagastu pievienoja Jelgavas apriņķim. . 1925. gadā Reņģu pagastu pārdēvēja par Rubas pagastu. 1926. gadā Ezeres pagastu pievienoja Liepājas apriņķim.
Gultas blakts
Gultas blakts (Cimex lectularius) ir asinsblakšu dzimtas (Cimicidae) ektoparazīts, kas pamatā barojas ar cilvēka asinīm, nereti arī sikspārņu vai putnu asinīm. Dzīvo nevis uz sava upura, bet tā tuvumā, piemēram, gultā, sienas spraugā. Tā ir aktīva galvenokārt naktī, bet ne tikai, turklāt cilvēks blakts barošanās brīdi parasti neievēro. Tās kodumi rada ādas kairinājumu un var izraisīt alerģiskas reakcijas. Gultas blakts visbiežāk novērojama vietās, kur pulcējas daudz cilvēku: jauniešu kopmītnēs, viesnīcās, restorānos, kuģos, vilcienos un lidmašīnās, bet tā var būt arī dzīvokļos un individuālās mājās. Nav pierādījumu, ka gultas blakts pārnēsātu slimības, tāpat kā nav pierādījumu par pretējo.
Gultas blaktis kā parazītus cilvēks pazīst jau tūkstošiem gadu, vienlaikus cenšoties no tām atbrīvoties. Tomēr blaktis ar laiku piemērojas dažādajām indēm, ko cilvēks pret tām izmanto, un līdzekļi, kas bijuši efektīvi pagātnē, mūsdienās vairs nav iedarbīgi.
Izplatība
Gultas blakts sastopama visā pasaulē. Blakšu invāzijai laikā no 1930. līdz 1980. gadiem bija tendence samazināties, toties 1980. gados invāzija sāka dramatiski pieaugt. Kādreiz gultas blakšu invāzija bija raksturīga attīstības valstīm, retāk attīstītajām valstīm, mūsdienās invāzijas pieaugums ir novērojams visā pasaulē. To, iespējams, iespaido intensīvā ceļošana, blakšu rezistence pret agrākajiem apkarošanas līdzekļiem un jaunu efektīvu līdzekļu trūkums cīņā ar kaitēkļiem.
Gultas blakšu invāzijas samazināšanos 1930. gados attīstītajās valstīs skaidro ar intensīvu DDT (dihlordifeniltrihloretāna) lietošanu, putekļsūcēja izgudrošanu, kā arī vienkāršāku mēbeļu konstrukciju izmantošana. Ir zinātnieki, kas uzskata, ka blaktīm ir raksturīgi cikliski vairošanās viļņi.
Bioloģija
Pieaugusi gultas blakts ir sarkanbrūna, tās ķermenis ir plakans, forma ovāla, apvalks hitinizēts. Aizmugurējo spārnu gultas blaktīm nav, bet priekšējo spārnu pāris ir rudimentārs, atgādinot divas nelielas plāksnītes. To vēders ir posmots, klāts ar mikroskopiskiem matiņiem. Pieaugusi mātīte ir 4—6,5 mm gara, tēviņš 4,5—8,5 mm, platums 1,5–3 mm. Visbiežāk mātītes ir lielākas nekā tēviņi. Abus dzimumus salīdzinot, tēviņi ir slaidāki, ar smailāku vēdera galu, bet mātītes apaļīgākas, platākas. Gultas blaktij kā visām blaktīm ir dūrējsūcējtipa mutes orgāns. Tas ir nepilnas pārvērtības kukainis, attīstības ciklā iztrūkstot kāpura un kūniņas fāzei. No oliņas izšķiļas caurspīdīga nimfa, kas izskatās kā miniatūra pieaugusi blakts. Augot tā sešas reizes nomaina ķermeņa ārējo apvalku un pamazām kļūst brūnāka un tumšāka. Katru reizi pirms apvalka nomaiņas nimfa barojas ar asinīm. Ja nimfa nav paēdusi, tā nespēj nomainīt ādu. Pēc barošanās tās ķermenis ir koši sarkans, bet pēc dažām stundām kļūst brūns, pēc divām dienām melns. Gultas blaktis bieži jauc ar ķērpjutīm, prusakiem un ādgraužiem, tomēr siltās telpās blakšu kustības atgādina skudras, turklāt, saspiežot tās, izdalās blaktīm specifiskā smaka.
Barošanās ieradumi
Gultas blakts barojas tikai ar siltasiņu dzīvnieku asinīm, galvenokārt ar cilvēku asinīm. Savus upurus tā atrod, uztverot siltumu, oglekļa dioksīdu un citus ķīmiskos izgarojumus. Vislabprātāk gultas blakts izvēlas atsegtās guļošā cilvēka ķermeņa daļas, piemēram, seju, kaklu un rokas. Kukaiņa siekalām ir pretsāpju iedarbība, tādēļ cilvēks košanas brīdi nejūt. Cilvēkiem var būt dažādas reakcijas uz blakšu kodumiem. Dažiem nav novērojama nekāda reakcija, citi cilvēki ir īpaši jutīgi un alerģiski.
Normālā istabas temperatūrā blakts barojas ik pēc 5—10 dienām. Bez barības pieaugušas blaktis var izturēt 12 mēnešus, bet nimfas mirst ātrāk, tās bez ēšanas nespēj dzīvot ilgāk par dažām nedēļām. Vēsākos klimatiskos apstākļos pieauguši īpatņi spēj izdzīvot pat ilgāk kā gadu. Tomēr, mainoties blakšu noturībai pret indi, mainās arī nepieciešamība pēc barības uzņemšanas biežuma — jaunās paaudzes gultas blaktis, kurām ir rezistence pret dažādām indēm, bez barības var nodzīvot tikai divus mēnešus.
Ekstrēmi un nepiemēroti dzīves apstākļi gultas blaktīm
Gultas blaktis, savstarpēji komunicējot, izdala feromonus, tādējādi nododot informāciju par olu dēšanas, barošanās un pārošanās vietām. Gultas blakts ir aktīva pie noteiktas gaisa temperatūras. Kad temperatūra ir zemāka par 16,1 °C pieaugušie īpatņi ieslīgst hibernācijas miegā. Spēj izdzīvot 5 dienas pie −10 °C temperatūras, 15 minūtes pie −32 °C. Aukstums ir viens no veidiem, kā gultas blaktis iznīcināt. Pie −12 °C trīs dienu laikā izmirst 95% no visām telpā esošajām blaktīm. Gultas blakts ir ļoti izturīga pret karstumu un sausu gaisu. Tā spēj izdzīvot 35—40 °C temperatūrā, taču zaudējot vienu trešdaļu ķermeņa masas. Tomēr nimfas ir mazāk izturīgas pret sausumu kā pieaugušie īpatņi. Nāves punkts augstā temperatūrā ir 45 °C, 46 °C temperatūrā 7 minūšu laikā nomirst visi īpatņi (gan pieaugušie, gan nimfas). Gultas blakts nespēj ilgstoši izdzīvot apstākļos ar augstu oglekļa dioksīda koncentrāciju, toties tās dzīvības pazīmes praktiski nemainās, atrodoties tīrā slāpeklī 72 stundas.
Vairošanās
Gultas blakts pārojas, izmantojot traumatisko apsēklošanu — tēviņš caurdur mātītes vēdera apvalku un spermu ielaiž ķermeņa dobumā. Sperma ar hemolimfas palīdzību ceļo līdz spermas uzkrāšanas orgānam. Reizēm tēviņi cenšas sapāroties ar citiem tēviņiem, tiem caurdurot vēdera apvalku. Šādu ieradumu var izskaidrot ar faktu, ka galvenais seksuālais signāls ir paēdušas mātītes lielums, tādēļ tēviņš reizēm cenšas sapāroties ar tikko paēdušu tēviņu. Reģionos, kur gultas blakts izplatība pārklājas ar tropu gultas blakts izplatību, abas sugas savstarpēji mēdz sapāroties, tomēr izdētās olas parasti ir neauglīgas. Izdēto olu daudzums ir atkarīgs nevis no spermas, bet no tā, cik labi mātīte ir paēdusi. Dienā tiek izdētas 1—5 baltas olas, kuras ir 1 mm garas. Mātīte dēj visā savas dzīves laikā, apmēram 9 mēnešus siltos dzīves apstākļos. Kopumā savas dzīves laikā mātīte izdēj apmēram 200 - 500 olas. Nepieciešamā gaisa temperatūra dēšanas laikā ir 21—28 °C. Ja spermas uzkrāšanas orgānā izbeidzas sperma, izdētās olas ir neauglīgas.
No olām izšķilas nimfas, kuras sešas reizes nomaina ķermeņa apvalku, līdz sasniedz dzimumbriedumu. Nimfai labvēlīgos apstākļos (gaisa temperatūra un barības daudzums) katrai stadijai nepieciešama apmēram 1 nedēļa, tādējādi tās kopējā attīstība vislabvēlīgākajos apstākļos ilgst 2 mēnešus. Salīdzinot ar citiem ektoparazītiem, tas ir samērā ilgs attīstības periods, bet tas var ieilgt līdz pat 156 dienām. Katru reizi pirms apvalka nomaiņas nimfai ir jābarojas vismaz vienu reizi.
Gultas blakšu invāzija
Gultas blakts var būt inficēta ar vismaz 28 dažādiem cilvēka patogēniem, bet nevienā pētījumā nav pierādīts, ka blakts pārnestu patogēnus no viena cilvēka uz otru. Blakts, piemēram, var būt inficēta ar HIV, MRSA, hepatīta B, hepatīta C un hepatīta E vīrusiem. Vienīgais veids, kā ar gultas blaktīm var cīnīties, ir to dzīves vietas noteikšana un kukaiņu likvidēšana.
Dzīves vieta
Gultas blakts ir aktīva naktī vai aptumšotās telpās. Dienas gaismā tā slēpjas plaisās vai citās tumšās vietās, piemēram, matraču krokās, atsperēs, mēbeļu plaisās. Vislabprātāk blakts meklē patvērumu vietās, kur tā būtu tuvāk savai barotnei. Ļoti bieži šo kaitēkļu invāzija norisinās atklātās vietās: zem tapetēm, aiz gleznām, aiz spoguļiem, zem grīdas un sienas paklājiem, gaismas ķermeņos. Galvenie patvēruma nosacījumi ir tumsa, izolācija un drošība.
Jāņa Čakstes bulvāris
Driksas krastā atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes, vēlāk Kurzemes guberņas, bagātāko muižnieku pilsētas nami, taču 1944. gada augustā Otrā pasaules kara kaujā par Jelgavu ielas vēsturiskā apbūve tika gandrīz pilnībā iznīcināta un, izņemot viesnīcu „Jelgava”, nav atjaunota, tāpēc mūsdienās ielas apbūvi veido gandrīz vienīgi Latvijas PSR laikā celtas ēkas.
Gultas blakts
Cīņa ar gultas blaktīm
Visefektīvākais veids, kā atbrīvoties no gultas blaktīm, ir dažādu paņēmienu kombinācija. No mehāniskajiem paņēmieniem efektīvākie ir putekļsūcēja izmantošana, invāzijas vietas sildīšana un kaltēšana. Viena stunda virs 45 °C vai divas stundas zem −17 °C nogalina visas blaktis. Apģērbu un gultas veļu ieteicams izkarsēt drēbju žāvētājā vai apstrādāt ar tvaikiem. Blakšu badināšana nav efektīvs paņēmiens, tā kā blaktis bez ēšanas spēj izdzīvot ļoti ilgi. Ja blaktis iemitinājušās daudzdzīvokļu namā, vislabāk būtu uzaicināt speciālos dienestus.
Jāņa Čakstes bulvāris
Vēsture
Upes ielas (de) nosaukums atrodams jau 17. gadsimta Jelgavas kartēs. Iela sākās vietā, kur pilsētas vaļņi sasniedza Driksas krastu (pie tagadējā LLU Sporta nama), turpinājās gar upes krastu līdz Jaunajai sinagogai krustojumā ar Ūdens ielu, tālāk veda gar Mēdemu pili un citām greznām ēkām, aiz kurām atradās Jelgavas Svētās Trīsvienības baznīca. Krustojumā ar Pils ielu atradās Lindes viesnīca un lejup gar upes krastu — Kurzemes Bruņniecības nams Upes ielā 13, kurā no 1922. līdz 1938. gadam darbojās Zemgales Tautas konservatorija un Jelgavas Valsts ģimnāzija. Tālāk Driksas krastmalā atradās upes kuģu piestātne un kopš 1824. gada darbojās zivju un dārzeņu tirgus. Šķērsieliņā aiz tirgus laukuma 1898. gadā pēc arhitekta Vilhelma Neimaņa meta uzcēla Kurzemes Provinces muzeja ēku. Netālu atradās arī Jelgavas Reformātu baznīca. Upes ielas galā bija 1773. gadā pēc arhitekta Severina Jensena meta celtie hercogu zirgu staļļi, kuros 1824. gadā iekārtoja Sabiedriskās aizgādības kolēģijas slimnīcu.
Gultas blakts
Cīņa ar gultas blaktīm
Mūsdienās pret blaktīm nav pieejami efektīvi pesticīdi, tā kā blakšu jaunās paaudzes ir izveidojušas ievērojamu noturību pret agrāk lietotajiem līdzekļiem. Turklāt ķīmiskie līdzekļi ir kaitīgi arī pašiem cilvēkiem. Ir ķīmiskie līdzekļi, kas, lai gan efektīvi iznīcina parazītus, ir aizliegti lietošanai cilvēku mājokļos, tā kā tie ir arī ļoti kaitīgi cilvēkiem, īpaši bērniem. Viens no drošākajiem un cilvēkam mazāk kaitīgiem līdzekļiem, kurus mēdz izmantot cīņā ar dažādiem kaitēkļiem, ir borskābe, kura diemžēl nav piemērojama gultas blaktīm, tā kā šie kukaiņi sevi netīra un nelaiza. Mūsdienās notiek dažādi pētījumi, lai atrastu efektīvu līdzekli pret gultas blaktīm, piemēram, tiek veikti pētījumi ar patogēno sēnīti Beauveria bassiana.
Dabīgie ienaidnieki
Gultas blakts dabīgie ienaidnieki ir laupītājblaktis (Reduvius personatus), prusaki, skudras, zirnekļi (īpaši Thanatus flavidus), akarīdērces un simtkāji (īpaši garkāju simtkājis (Scutigera coleoptrata)). Tomēr realizēt bioloģisko gultas blakšu kontroli, lai likvidētu blakšu invāziju, ir praktiski neiespējami.
Jāņa Čakstes bulvāris
Vēsture
1944. gada augustā Otrā pasaules kara kaujā par Jelgavu bulvāra apbūve tika gandrīz pilnībā iznīcināta, un pēc kara no iepriekšējām ēkām atjaunota vienīgi viesnīca „Jelgava”. 1948. gadā bulvāri pārdēvēja Imanta Sudmaļa vārdā, bet 1989. gada 13. septembrī, Trešās atmodas laikā, bulvārim atjaunoja Jāņa Čakstes bulvāra nosaukumu.
Projekta „Ielu infrastruktūras attīstība un Driksas upes krastmalas sakārtošana” ietvaros 2010. gadā uzsāka divu līmeņu promenādes un 152 metrus gara gājēju vanšu tilta jeb Mītavas tilta izbūvi pār Driksas upei uz Pasta salu, ko pabeidza 2012. gadā. Jāņa Čakstes bulvāra rekonstrukcijas laikā veica arī pontona tilta izbūvi zem Driksas tilta un rekonstruēja Pasta salas tiltu pāri kanālam. 2013. gada 2. septembrī Jāņa Čakstes bulvārī pie Mītavas tilta atklāja tēlnieka Kārļa Īles veidoto bronzas skulptūru-strūklaku „Jelgavas students”.
Ielu savienojumi
Jāņa Čakstes bulvāris ir savienots ar šādām ielām:
Mūsu zvaigžņu vaina
"Mūsu zvaigžņu vaina" (en) ir amerikāņu rakstnieka Džona Grīna pusaudžu romāns. Šis ir rakstnieka ceturtais paša romāns un kopumā sestais romāns. Tas publicēts. Nosaukums iedvesmots no Šekspīra lugas "Jūlijs Cēzars" pirmā cēliena, otrās ainas. Stāsta galvenā varone ir Heizela Greisa Lankastere, 16 gadus veca meitene ar vairogdziedzera vēzi, kas skāris viņas plaušas. Vecāki Heizelai liek apmeklēt atbalsta grupu, kurā viņa satiek un vēlāk iemīlas 17 gadus vecajā Augustā Votersā, bijušajā basketbolistā, kas pārdzīvojis osteosarkomu.
Inkini
Inkini ir ciems Ņukšu pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 280 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Antoslavas ezers.
Čārlijs Padoks
Čārlzs "Čārlijs" Viljams Padoks (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu vieglatlēts, startējis 100 m un 200 m sprinta distancēs.
Piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs. 1920. gadā Antverpenē izcīnījis zeltu 100 m individuālajā distancē un 4x100 m stafetē ASV komandas sastāvā, kā arī sudrabu 200 m distancē. 1924. gadā Parīzē atkārtoja panākumu 200 m distancē, 100 m ierindojās 5. vietā. 1928. gadā neguva lielus panākumus, startējot vienīgi 200 m distancē.
Kāpelētājķauķi
Kāpelētājķauķi (Acrocephalus) ir lielākā kāpelētājķauķu dzimtas (Acrocephalidae) ģints, kas apvieno 43 sugas. Vairākas no tām mūsdienās ir izmirušas. Ligzdo Eiropā, Āzijā, Āfrikā, Austrālijā un salās (gan Atlantijas, gan Indijas, gan Klusajā okeānā). Palearktikas sugas ir gājputni, ziemo Āfrikā, Dienvidāzijā un Dienvidaustrumāzijā. Tropu populācijas ir nometnieki.
Latvijā
Latvijā sastopamas 7 kāpelētājķauķu ģints sugas: ceru ķauķis (Acrocephalus schoenobaenus), ezeru ķauķis (Acrocephalus scirpaceus), grīšļu ķauķis (Acrocephalus paludicola), krūmu ķauķis (Acrocephalus dumetorum), niedru strazds (Acrocephalus arundinaceus), palieņu ķauķis (Acrocephalus agricola) un purva ķauķis (Acrocephalus palustris).
Kopīgās īpašības
Kāpelētājķauķi ir vidēja un liela auguma ķauķi. Šīs ģints sugām raksturīgs taisna galvas virsma (bez liektas pieres) un samērā garš knābis ar platu pamatni. Ķermenis, kājas un nagi spēcīgi. Pēdas anatomija (ar garu ārējo pirkstu, īsu iekšējo pirkstu un lielu aizmugurējā pirksta spilventiņu) piemērota, lai pieķertos, piemēram, pie niedrēm un pārvietotos arī pa zemi, parasti ar lēcieniem. Aste noapaļota vai pakāpeniska ar 12 lidspalvām. Apspalvojums lielākajai daļai sugu olīvbrūns vai rudibrūns uz muguras, gaišs pavēderē. Dažām sugām mugura svītrota, bet dažām Klusā okeāna salu sugām apspalvojums veido sarežģītus un košus rakstus.
Tukuma 3. pamatskola
'''Tukuma 3. pamatskola''' ir skola, kas atrodas Lielajā ielā 18 Tukumā, kur tiek īstenotas dažādas pamatizglītības programmas, kā arī Lielajā ielā 31, kur tiek īstenota pirmsskolas izglītības programma.
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara beigām 1945. gadā skolas ēkā Raiņa ielā atvēra Tukuma 2. septiņgadīgo skola, bet jau pēc gada Tukuma 2. vidusskolu, kurā mācības skolā notika divās maiņās – vienā maiņā mācījās latviešu skolēni, otrā – krievu skolēni. 1951. gadā skola kļuva par pilno vidusskolu, kurā mācības sāka 347 skolēni.
1952./1953. mācību gadā Tukuma 2. vidusskola pārcēlās uz jaunu ēku 1905. gada ielā 21 (tagad Lielajā ielā 18). No 1970. līdz 1990. gadam šajā ēkā atradās Tukuma 2. astoņgadīgā skola, savukārt vidusskolēni mācījās Tukuma 2. divplūsmu vidusskolā, ko 1991. gadā pārdēvēja par Tukuma 2. pamatskolu. 1993. gada 1. jūnijā tika izveidota Tukuma 3. vidusskola ar krievu mācību valodu, ko vēlāk pārveidoja par Tukuma 3. pamatskolu.
Veins Simondss
Veins Simondss (dzimis 1988. gada 26. augustā) ir kanādiešu hokejists, malējais uzbrucējs. Pašlaik (2021) Simondss pārstāv Nacionālās hokeja līgas klubu Toronto "Maple Leafs".
Tukuma 3. pamatskola
Interešu izglītība
Tukuma 3. pamatskolā tiek īstenota daudzpusīga interešu izglītība, kas sniedz iespēju jebkuram skolēnam izvēlēties sev vēlamāko pulciņu, kurā attīstīt savas prasmes un iemaņas. Skolā darbojas šādi pulciņi:
Tradīcijas
Tukuma 3.pamatskolai ir savas tradīcijas, kas tiek īstenotas katru gadu:
Veins Simondss
Spēlētāja karjera
Pēc vairākām Ontārio hokeja līgā aizvadītām sezonām, Simondss profesionāļa karjeru uzsāka 2008.—09. gada sezonā, kurā spēlēja NHL kluba Losandželosas "Kings" sastāvā. "Kings" rindās viņš aizvadīja nākamās trīs sezonas, 2011. gada vasarā tiekot aizmainīts uz Filadelfijas "Flyers" vienību.
2012.—2013. gada NHL lokauta laikā spēlēja Čehijas Ekstralīgas kluba Liberecas "Bílí Tygři" sastāvā. Turpmākajās sezonās Simondss nostiprinājās kā viens no vadošajiem "Flyers" uzbrucējiem. 2019. gada februārī tika aizmainīts uz Našvilas "Predators", savukārt vasarā pievienojās Ņūdžersijas "Devils". Nākamā gada februārī uzbrucējs nonāca jau Bufalo "Sabres" sastāvā. Oktobrī noslēdza līgumu ar Toronto "Maple Leafs".
Kanādas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2017. gada Pasaules čempionātā.
Noderīgais idiots
Šis termins tika izmantots Padomju Savienības piekritēju apzīmēšanai Rietumu valstīs. Plašākā lietošanā tas attiecināms uz propagandistiem, kuri neviļus atbalsta ļaunumu, naivi domājot, ka pārstāv labo spēku.
Termins tiek lietots vismaz kopš 1940. gadiem. Kaut arī to bieži piedēvē Ļeņinam,  1987. gadā ASV Kongresa bibliotēkas vecākais referents Grants Harriss paziņoja "Mēs neesam spējuši identificēt šo frāzi publicētos [Ļeņina] darbos".
Zemnieku kāzas
Zemnieku kāzas ir nīderlandiešu un flāmu renesanses gleznotāja Pītera Brēgela Vecākā eļļas krāsas žanra glezna uz koka paneļa, tapusi 1567. gadā Tā ir viena no viņa daudzajām gleznām, kur attēlota zemnieku dzīve. Glezna pašlaik atrodas Mākslas vēstures muzejā, Vīnē. Brēgelam patika gleznot zemniekus un dažādus viņu dzīves aspektus, tādēļ viņš ticis pat nosaukts par zemnieku Brēgelu, bet patiesībā viņš bija izsmalcināts intelektuālis un daudzām viņa gleznām ir simboliska nozīme un morāls aspekts.
Aina
Līgava atrodas pie zaļās sienas segas, virs galvas tai ir pakārts papīra kronis. Viņai galvā ir vainags, viņa sēž pasīvi, nepiedaloties ēšanā un dzeršanā. Līgavainis saskaņā ar flāmu paražu nepiedalās kāzu mielastā. Svētki notiek šķūnī vasaras laikā; divi labības kūļi un grābeklis atgādina par darbu, smago zemnieku dzīvi. Izvietoti uz no eņģēm izņemtām durvīm telpā tiek ienesti šķīvji. Galvenais ēdiens ir maize, putra un zupa. Citās ainās parādās divi muzikanti, kuri spēlē dūdu variāciju, jaunu zēnu priekšplānā, kas laiza šķīvi, bagātu vīru labajā pusē pašā malā barojot suni, noliekot maizi uz sola un noslēpumainu lieku kāju, kas redzama zem ēdienu kravas, ko nes abi vīrieši priekšplānā. Tiek apgalvots, ka aina atspoguļo precīzu 16. gadsimta attēlojumu, kā notika zemnieku kāzas.
Līgavainis
Bijuši daudz pieņēmumu par līgavaiņa identitāti šajā gleznā. Gilberts Haiets apgalvojis, ka līgavainis ir cilvēks gleznas centrā, valkājot tumšu mēteli un redzams profilā, vai bagātā pāra neaudzinātais dēls, kas redzams pie tālākās sienas pa labi no līgavas, ēdot ar karoti, tāpat uzskata Gustavs Gliks. Ir arī ierosināts, ka saskaņā ar mūsdienu paražu līgavainis nesēž pie galda, bet varētu būt cilvēks, kas lej alu. Vai arī viņš saskaņā ar šo paražu varētu būt kāds, kas pasniedz ēdienu. Saskaņā ar šo teoriju, līgavainis ir jaunais vīrietis ar sarkano cepuri, kurš pasniedz saviem viesiem ēdienu, izdalot šķīvjus saviem viesiem.
Rūdijs Rukers Freida stilā prāto: "... līgavainis ir cilvēks sarkanajā cepurē, nododot ēdienu līgavas virzienā. Tā ir vīra kustība, lai iegūtu sievu. Ņemiet vērā, ka viņa tuvumā ir ne mazāk kā trīs falliski simboli, kas vērsti uz sievu: vīrieša roka, nazis uz galda un sālstrauks uz galda. Ņemiet vērā arī to, ka vīrieša rokas galā ir sašķiebts elipses forma trauks, kas orientēts un atrodas īstajā vietā, lai attēlotu līgavas vagīnu."
Daži autori pat ir ierosinājuši, ka līgavainis nav iekļauts gleznā. Van der Elsts prāto, ka tas varētu būt veca flāmu sakāmvārda attēlojums, piemēram, "Tas ir nabags cilvēks, kurš nevar būt pats savās kāzās." Tas, šķiet, attēlots šajā gadījumā. Citi prāto, ka tas ir mistisko "Kāzu Kanā" attēlojums. Tiek uzskatīts, ka glezna varētu būt kristiešu alegorija, kas simbolizē korupciju, attēlojot samaitāto baznīcu, kam bija jābūt Kristus līgavai, bet līgavainis nav ieradies, lai apņemtu savu samaitāto līgavu.
Masu kultūrā
Glezna tika parodēta komisku grāmatā Asterikss Beļģijā. To parodēja arī pastkartē par godu Beļģijas dalībniekiem 1979. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā.
Pearl (filma)
Pearl ir 2022. gada ASV šausmu filma, kuras režisors ir Tajs Vests. Filmā galvenās lomas atveido Mija Gota, Deivids Korensvets, Tandi Raita, Metjū Sanderlends, Emma Dženkinsa-Puro un Elisters Sjūvels.
Pearl ir prīkvels 2022. gada filmai X un tā stāsta par to, kā pirmās filmas galvenās ļaundares vēlme jaunībā kļūt par kinozvaigzni lika viņai pastrādāt vardarbīgus noziegumus Teksasas lauku sētā 1918. gadā.
Davids Krejči
Davids Krejči (dzimis 1986. gada 28. aprīlī) ir čehu hokejists, centra uzbrucējs, Čehijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2023) Krejči pārstāv NHL klubu Bostonas "Bruins".
Spēlētāja karjera
Pēc Čehijā iesāktās juniora karjeras, 2004. gada vasarā Krejči pārcēlās uz Ziemeļameriku, pievienojoties QMJHL klubam Gatino "Olympiques". 2006.—07. gada sezonā Krejči debitēja NHL, aizvadot sešas spēles Bostonas "Bruins" sastāvā, atlikušos sezonas daļu aizvadot tās AHL fārmklubā Providensas "Bruins".
2008.—09. gada sezonā Krejči jau bija nostiprinājies Bostonas "Bruins" sastāvā. Sezonu viņš noslēdza ar augstāko lietderības koeficientu (+37) visā līgā. 2010.—11. gada sezonā Krejči kopā ar "Bruins" izcīnīja Stenlija kausu, čehu uzbrucējam esot izslēgšanas kārtas rezultatīvākajam spēlētājam un labākajam vārtu guvējam. 2013.—14. gada sezonu Krejči noslēdza ar labāko lietderības koeficientu visā NHL. 2018.—19. gada sezonu Krejči noslēdza ar 73 rezultativitātes punktiem, kas bija atkārtots karjeras rekords, iepriekšējo reizi uzbrucējam to paveicot 2008.—09. gada sezonā.
Pēc vienas sezonas Čehijas Ekstralīgas kluba HK Olomouca rindās Krejči, 2022. gada 8. augustā parakstīja viena gada līgumu ar NHL klubu Bostonas "Bruins", kurā aizvadīs savu 16. sezonu.
Čehijas hokeja izlases sastāvā Krejči spēlējis 2010. un 2014. gada olimpisko spēļu turnīros, kā arī 2008., 2012, un 2018, 2022 Pasaules čempionāta turnīros. 2012 un 2022. gadā kopā ar izlasi izcīnot bronzas medaļas.
Portlendas "Pirates"
Portlendas "Pirates" bija hokeja komanda, kas atradās Portlendā, ASV, un spēlēja Amerikas hokeja līgā.
Hermanis Ponstēns
Hermanis Ponstēns (dzimis Helendornā) ir bijušais nīderlandiešu treka riteņbraucējs. Viņš ir piedalījies 1972. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Minhenē un 1976. gada vasaras olimpiskajās spēlēs ieguva sudraba medaļu individuālajā 4000 m iedzīšanā.
Žils Delēzs
Žils Delēzs (fr; dzimis, miris ) bija franču filozofs, kurš no 1960. gadiem ir darbojies filozofijā, literatūrā, kino, tēlotājmākslā. Viņa populārākie darbi tapuši sadarbībā ar psihoanalītiķi Fēliksu Gvatari — tā ir diloģija "Kapitālisms un šizofrēnija" (Capitalisme et Schizophrénie), kas sastāv no 1972. gadā publicētā darba "Kapitālisms un šizofrēnija: Pretedips" (L'Anti-Œdipe) un 1980. gada "Tūkstoš plato" (Mille Plateaux). Par viņa meistardarbu daudzi akadēmiķi uzskata metafizikas traktātu "Atšķirība un atkārtojums" (Différence et Répétition, 1968).
Isačenki
Isačenki ir ciems Pildas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 295 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V516.
Nils Hiļevičs
Nils Hiļevičs (be, ru; dzimis, miris ) bija baltkrievu dzejnieks, Baltkrievijas Valsts universitātes profesors, vairāk nekā 80 dzejas, publikāciju un tulkojumu grāmatu autors. Viens no Franciska Skarinas baltkrievu valodas biedrības dibinātājiem.
Biogrāfija
Nils Hiļevičs dzimis Minskas apgabala Slabadas ciemā. 1951. gadā absolvēja koledžu Minskā. Strādāja par skolotāju vienā no Minskas skolām. 1956. gadā absolvēja Baltkrievijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultāti. No 1960. līdz 1986. gadam strādāja universitātē un vēlāk kļuva par tās profesoru. 1958. gadā sāka strādāt laikrakstā Звязда ("Zvaigzne"). 1978. gadā iestājās Komunistiskajā partijā. 1980. gadā kļuva par Baltkrievijas PSR Rakstnieku savienības izpildsekretāru, nostrādāja šajā amatā 9 gadus. 1989. gadā kļuva par Franciska Skarinas baltkrievu valodas biedrības priekšsēdētāju. Strādāja arī laikrakstā Наша слова ("Mūsu vārds"). 1991. gadā viņam piešķīra Baltkrievijas tautas rakstnieka goda nosaukumu. Ieguva arī citas balvas literatūrā.
Darbi
Hiļeviča literārā debija notika 1946. gadā, bet savu pirmo dzejoļu krājumu Песьня ў дарогу ("Dziesma ceļā") viņš izdeva tikai pēc 11 gadiem. Pēc tam tika izdoti krājumi Прадвесьне ідзе па зямлі ("Pavasara sajūta pāri Zemei", 1959), Неспакой ("Nemiers", 1961), Бальшак ("Lielceļš" 1965), Перазовы ("Pārbaudes" 1967), А дзе ж тая крынічанька? ("Un kur ir tas mazais pavasaris?", 1972), Актавы ("Oktāvas" 1976), У добрай згодзе (1979) un Повязь ("Apsēja", 1987). Hiļevičs publicēja arī tādas satīristiskās grāmatas kā: Nils Hiļevičs tulkoja baltkrievu valodā bulgāru, slovēņu, poļu, lietuviešu, ukraiņu un krievu prozu un dzeju. Sarakstīja arī vairākas bērnu grāmatas, piemēram: Bija arī vairāku lugu autors, kuras tika publicētas 1980. gada grāmatā Начлег на бусьлянцы. 1998. gadā tika publicēts viņa romāns Перажыўшы вайну ("Pārdzīvojot karu") Bija arī literatūras kritikas, tulkojumu un folklora pētījumu grāmatu Наша родная песня ("Mūsu dzimtā dziesma", 1968) un Вусная народная творчасць і сучасная лірычная паэзія ўсходніх і паўднёвых славян ("Austrumslāvu un dienvidslāvu tautu mutvārdu folklora un dzeja", 1978) autors.
2009. gadā tika publicēta 600 lappušu grāmata, kurā iekļauti Hiļeviča nozīmīgākie darbi.
Aizkraukles novada vidusskola
Aizkraukles novada vidusskola ir Aizkraukles izglītības iestāde, kas izveidota 2016. gadā, apvienojoties Aizkraukles novada ģimnāzijai, Aizkraukles 1. vidusskolai un Aizkraukles pamatskolai.
Skolas administrācija atrodas Lāčplēša ielā 21 Aizkrauklē, nodarbības notiek arī skolas ēkā Draudzības krastmalā 5, Aizkrauklē.
Sprinduļi
Sprinduļi ir apdzīvota vieta Alūksnes novada Liepnas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 4 km no pagasta centra Liepnas, 38 km no novada centra Alūksnes un 240 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa P42.
Horsšūailenda
1995. gadā stacija un tās apkārtne tika sakopta un tai tika piešķirts vēstures pieminekļa un speciāli aizsargājamas vietas (Nr. 63) statuss. Stacija regulāri tiek izmantota kā viens no antarktiskā tūrisma pieturas punktiem.
Ukrainas Gaisa spēki
Ukrainas Gaisa spēki (uk) ir Ukrainas gaisa karaspēks un viens no sešiem Ukrainas bruņoto spēku atzariem. Tā štābs atrodas Vinnicā. Kad 1991. gadā sabruka Padomju Savienība, Ukrainas teritorijā palika daudz kara lidmašīnu. Kopš tā laika Ukrainas Gaisa spēki ir samazinājuši un modernizējuši savus spēkus. Gaisa spēku galveno inventāru joprojām veido padomju ražojuma lidmašīnas. Kopš 2007. gada Ukrainas Gaisa spēki un pretgaisa aizsardzības spēki sastāvēja no 36 300 personālsastāva un 225 lidmašīnām.
Kopš Ukrainas neatkarības atgūšanas 1991. gadā, Gaisa spēki ir cietuši no hroniski nepietiekamām investīcijām, kā rezultātā lielākā daļa to inventāra ir iekonservēta vai citādi kļuvusi nederīga. Neraugoties uz to, Ukrainai joprojām ir 27. lielākie gaisa spēki pasaulē un 7. lielākie gaisa spēki Eiropā, lielā mērā pateicoties vietējās aizsardzības nozares "Ukroboronprom" un tās meitasuzņēmuma "Antonov" spējai uzturēt vecākos gaisa kuģus.
Ukrainas Gaisa spēki piedalījās Donbasa karā. Pēc 2014. gada 5. septembra pamiera noslēgšanas gaisa spēki tika atstādināti no misiju veikšanas Donbasa apgabalos. Kopš 2022. gada februāra Gaisa spēki ir iesaistīti pastāvīgās kaujas operācijās, saskaroties ar 2022. gada Krievijas iebrukumu Ukrainā.
Pienākumi
Gaisa spēku uzdevums ir aizsargāt Ukrainas gaisa telpu. Mērķi ir šādi: iegūt operatīvu pārsvaru gaisā, veikt gaisa triecienus pret ienaidnieka vienībām un objektiem, nosegt karaspēku pret ienaidnieka gaisa triecieniem, sniegt gaisa atbalstu Ukrainas Sauszemes spēkiem un Jūras spēkiem, izjaukt ienaidnieka militāro un valsts pārvaldi, pārtraukt ienaidnieka sakarus, kā arī sniegt gaisa atbalstu, veicot izlūkošanu, gaisa desantus, kā arī karaspēka un kravu transportēšanu.
Miera laikā tas tiek īstenots, veicot gaisa telpas kontroles misijas pār visu Ukrainas teritoriju (603 700 kvadrātkilometru) un novēršot gaisa telpas iejaukšanos gar gaisa robežām (kopā gandrīz 7000 km, tostarp 5600 km sauszemē un 1400 km jūrā). Aizsardzības uzdevumu veikšanai ik dienas tiek izsaukti vairāk nekā 2200 gaisa spēku militārpersonu un civilo darbinieku, kuri izmanto 400 ieroču un aprīkojuma vienības.
Vidēji Ukrainas radara spēki katru dienu atklāj un izseko vairāk nekā 1000 mērķus. Tā rezultātā 2006. gadā tika novērsti divi nelikumīgi valsts robežas šķērsošanas gadījumi un 28 Ukrainas gaisa telpas pārkāpumi. Pateicoties šādai gaisa telpas kontroles pastiprināšanai, gaisa telpas pārkāpumu skaits salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu samazinājās par 35%, lai gan gaisa satiksmes apjoms palielinājās par 30%.
Spēks un slava
Grāmatas nosaukums ir atsauce uz Tēvreizes pēdējo teikumu: "Jo Tev pieder Valstība un spēks un godība mūžīgi. Āmen."
Kameņeca (Baltkrievija)
Kameņeca ir pilsēta un rajona centrs Baltkrievijas rietumos pie Rietumu Bugas pietekas Ļasnajas netālu no Belovežas gāršas. Pazīstama pēc 13. gadsimta arhitektūras pieminekļa, donžona Kameņecas torņa (Камянецкая вежа/Каменецкая башня).
Spēks un slava
2005. gadā žurnāls Time nosauca šo romānu starp simts labākajiem angļu valodā uzrakstītajiem darbiem, kas iznākuši kopš 1923. gada.
Kameņeca (Baltkrievija)
Rakstos pirmoreiz minēta 1276. gadā Galīcijas-Volīnijas hronikā kā nocietinājums. 1366. gadā iekļāvās Lietuvas lielkņazistē, vēlāk Rečas Pospoļitas sastāvā. Pēc Trešās Polijas dalīšanas 1795. gadā Kameņeca iekļāvās Krievijā un līdz 1917. gadam tika saukta par Kameņecu-Ļitovsku (Каменец-Литовск). No 1921. līdz 1939. gadam tā atradās Polijas sastāvā. 1939. gadā Kameņecu ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Otrā pasaules kara - Baltkrievijas PSR sastāvā, no 1991. gada - Baltkrievijā.
Spēks un slava
Vēsturiskais fons
Grāmatas darbība norisinās Tabasko štatā, Meksikā, divdesmitā gadsimta 30. gados, kad Meksikas valdība ar vardarbīgām metodēm centās apspiest katoļu baznīcu. Meksikas revolucionārie līderi to pamatoja ar nepieciešamību atbrīvoties no feodālisma un atņemt katoļu baznīcai lielos zemes īpašumus. Tabasko štatā baznīcas tika slēgtas, katoļu priesterus piespieda atteikties no savas ticības. Bija izveidoti militārie grupējumi "Sarkankrekli", kas īpaši vajāja nepakļāvīgos priesterus.
Sižets
Galvenais varonis ir vārdā nenosaukts katoļu priesteris. Viņš cenšas patverties no vajātājiem, ko vada policijas leitnants, kas ir nežēlīgs savās vajāšanas metodēs. Viņš pielieto ķīlnieku nošaušanu, ja ciema iedzīvotāji neizpauž priestera atrašanās vietu. Katoļticība vēl joprojām ir tik spēcīga iedzīvotāju vidū, ka viņi neuzņemas grēku un nekļūst par nodevējiem. Kādu laiku priesterim izdodas paglābties.
Priesteris ir nemierā ar sevi. Viņš pārdzīvo un kaunas par saviem grēkiem. Viņam jau agrāk ir izveidojusies atkarība no viskija. Bez tam viņam ir arī meita, ko viņš sastop kāda ciemā, iegriežoties pie savas kādreizējās draudzes cerībā uz patvērumu. Viņš savus grēkus cenšas izpirkt ar patiesu kalpošanu cilvēkiem, kas ir izslāpuši pēc ticības, ar ko viņi vienmēr ir dzīvojuši. Priesteris notur slepenas mesas, pieņem grēksūdzes, lai gan viņa fiziskais stāvoklis ir kritisks un spēki ir izsīkuši.
Pēc ilgas bēguļošanas un badošanās priesteris nonāk salīdzinoši drošā rajonā, kuru represijas vēl neskar. Viņš nedaudz atkopjas un alkal ir spējīgs noturēt dievkalpojumus. Viņš plāno doties tālāk, uz vietu, kur drošībā varētu turpināt savu dzīvi. Bet tad pie viņa ierodas kāds ziņnesis, agrāk sastapts cilvēks. Viņš priesteri lūdz iet atpakaļ, jo tur, pusceļā uz vietu, no kuras priesteris izglābās, ir ievainots, mirstošs cilvēks. Tas ir kāds noziedznieks, ko arī vajā tas pats policijas leitnants. Priesteris neuzticas ziņnesim, bet nespēj atteikt pieņemt pēdējo grēksūdzi no mirstoša cilvēka. Kad priesteris ierodas pie mirstošā, viņš uzzina, ka tas viņu nav aicinājis. Priesterim sarīkots slazds, un viņš tiek apcietināts.
Policijas leitnantam priesteris liekas redzēts. Priesteris arī atklāj, kur viņi ir tikušies. Viņiem izraisās saruna, kas skar arī ticības jautājumus. Leitnants, būdams nelokāmi pārliecināts par nepieciešamību iznīcināt katoļu baznīcu un tās priesterus, tomēr izjūt cieņu pret savu gūstekni. Nogādājis viņu pilsētas cietumā, leitnants pat jūt pienākumu pirms nošaušanas izpildīt priestera vēlēšanos. Priesteris vēlas izsūdzēt grēkus pirms nāves. Leitnants apņemas atvest pilsētas bijušo garīdznieku Padre José, kas, baidoties no represijām, ir atteicies no savas ticības un, pakļaujoties norādījumiem, ir apprecējies. Viņš zina, ka pilsētas iedzīvotāji viņu nicina, bet toties viņam ļauts dzīvot. Kad leitnants ierodas pie viņa, lai vestu pie apcietinātā priestera pieņemt grēksūdzi, viņš kategoriski atsakās.
Grāmatas tapšana
Grāmatu Greiems Grīns sarakstīja pēc sava ceļojuma pa Meksiku 1938. gadā. Vēlāk Grīns rakstīja, ka redzot Tabasko iedzīvotāju pašaizliedzīgo uzticību katoļu ticībai, viņš nevarēja palikt vienaldzīgs. Tas veicināja viņa paša pievēršanos kristīgajai ticībai.
Lai gan Grīns savā romānā pauž simpātijas katoļticīgajiem, tomēr 13 gadus pēc grāmatas publicēšanas, 1953. gadā Grīns saņēma paziņojumu no Romas pāvesta biroja, ka grāmata kaitē katoļu priesteru reputācijai. Grīna varonis bija attēlots pārāk grēcīgs, lai baznīca to varētu pieņemt. Tika pat izteikts lūgums grāmatu pārstrādāt. Tomēr vēlāk, jau pēc daudziem gadiem, privātā audiencē Romas pāvests Pāvils VI izteicās, ka, lai gan atsevišķas romāna nodaļas varētu katoļticīgos aizvainot, tomēr Grīnam nevajag piešķirt šai kritikai īpašu vērību.
Peleliu kauja
Peleliu kauja (en) bija kauja starp ASV un Japānas bruņotajiem spēkiem Otrā pasaules kara laikā no 1944. gada 15. septembra līdz 27. novembrim mūsdienu Palau teritorijā.
Otrā pasaules kara gados Peleliu bija Japānas mandāta teritorijas sastāvā, tajā atradās neliels aerodroms un japāņu garnizons. Pēc Māršala salu un Marianas salu ieņemšanas ASV spēki uzbruka Palau salām. Peleliu kauja faktiski notika vienlaicīgi ar netālo Angauras kauju. ASV spēku komandieris prognozēja ka salas ieņemšana tiks pabeigta četru dienu laikā, tā ievilkās vairāk nekā divu mēnešu garumā. Ņemot vērā iepriekšējo kauju pieredzi, japāņu karaspēks bija radījis spēcīgu aizsardzības līniju ar daudziem tuneļiem. ASV šī kauja tiek vērtēja neviennozīmīgi ņemot vērā relatīvi lielo ASV karavīru kritušo skaitu un salas apbšaubāmo stratēģisko nozīmību.
Vilhelms Ernsts
Vilhelms Ernsts (de; Gelzenkirhene —  Gelzenkirhene) bija Vācijas šahists.
Biogrāfija
1930. gadu otrajā pusē bijis viens no vadošajiem Vācijas šahistiem. 1934. gadā uzvarējis Vestfālenes šaha čempionātā. 1935. gadā Vācijas šaha čempionāta atlases turnīrā Ķelnē ieņēmis 3. vietu aiz Ludviga Relštāba un Ludviga Engelsa. Tajā pašā gadā Āhenē Vācijas šaha čempionāta finālā dalījis 2.-4. vietu aiz Kurta Rihtera. Pārstāvējis Vācijas komandu neoficiālajā Pasaules šaha olimpiādē 1936. gadā. Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis sudraba medaļu. 1937. gadā uzvarējis šaha turnīrā Zīgenē.
Rūne Djurhūss
Rūne Djurhūss (no; dzimis, Elveruma, Norvēģija) ir Norvēģijas starptautiskais lielmeistars šahā (1996).
Šahista karjera
1985. gadā kļuvis par Norvēģijas junioru čempionu šahā, pēc trim gadiem par FIDE starptautisko meistaru (1989). Piedalījies 1990. gadā Latvijas 1. atklātajā šaha čempionātā, kur bijis labākais no ārzemju dalībniekiem. 1991. gadā izcīnījis uzvaru Eiropas junioru čempionātā šahā, apsteidzot nākamo Pasaules čempionu šahā Vladimiru Kramņiku. 1996. gadā viņam pieškirts FIDE starptautiskā lielmeistara nosaukums. Deviņas reizes izcīnījis medaļas Norvēģijas čempionātā šahā - 4 sudraba (1990, 1994, 2000, 2003) un 5 bronzas (1988, 1995, 1996, 1998, 1999). Norvēģijas izlases sastāvā septiņas reizes piedalījies Pasaules šaha olimpiādēs (1988—1996, 2006, 2014), kā arī Eiropas komandu šaha čempionātā (1989). Ir pazīstams kā šaha žurnālists lielākajos Norvēģijas laikrakstos.
Viļa Plūdoņa muzejs
Muzeju atklāja 1968. gada 20.martā. Lejenieku mājās ierīkota ekspozīcija par dzejnieka darbu un daiļradi. Ratnīcā var apskatīt ratu kolekciju, bet klētī — lauksaimniecības darba rīkus un tehniku. Bērniem iekārtots spēļu laukums un "Zaķīšu pirtiņa".
FK Minsk
FK Minsk ir Baltkrievijas futbola klubs no Minskas, kas spēlē Baltkrievijas augstākajā futbola līgā. Dibināts 2006. gadā.
Dienvidsotu valoda
Dienvidsotu valoda, arī sesoto (Sesotho, ), ir bantu valoda. Tā ir viena no Dienvidāfrikas 11 oficiālajām valodām, kā arī valsts valoda Lesoto. Līdzīgi kā citas bantu valodas, arī dienvidsotu valoda ir aglutinējoša valoda. No valodniecības viedokļa dienvidsotu valodai vistuvākās ir ziemeļsotu valoda un cvanu valoda (dažreiz tiek saukta par rietumsotu valodu).
Zuleiha Eivazova
Zuleiha Eivazova (az; dzimusi ) ir azerbaidžāņu, agrāk padomju, šaha problēmiste.
Pēc profesijas: inženiere. Azerbaidžānas Valsts naftas un rūpniecības universitātes docente, tehnisko zinātņu kandidāte.
Šaha kompozīcija
Publicējusi vairāk nekā 200 dažāda žanra šaha kompozīcijas. Azerbaidžānas nacionālā meistare šaha kompozīcijā no 1992. gada. 1982. gadā atklājusi "dāmu" tēmu (the Ladies theme). Uzrakstījusi un 1986. gadā publicējusi grāmatu "Šaha kompozīcijas karalienes".
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Andrievs Ezergailis
Andrievs jeb Endrū Ezergailis (en; dzimis Jēkabpils apriņķī, miris  ) bija ASV latviešu vēsturnieks, viens no atpazīstamākajiem un ietekmīgākajiem latviešu vēsturniekiem pasaulē. Ievērojamākais Ezergaiļa darbs ir fundamentālais pētījums par holokaustu Latvijā (The Holocaust in Latvia, 1941—1944).
Dzīvesgājums
Dzimis 1930. gadā Jēkabpils apriņķa Rites pagastā pienotavas vadītāju Jāņa Ezergaiļa un viņa sievas Bertas, dzimušas Gailes, ģimenē. Viņa tēvs bija agrākais latviešu strēlnieks.
Mācījās pagasta skolā, Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Vāciju, dzīvoja pārvietoto personu (DP) nometnē Ansbahā, Bavārijā. 1949. gadā emigrēja uz ASV. Līdzīgi daudziem latviešu trimdiniekiem, viņš sākumā strādāja nekvalificētu darbu zemnieku saimniecībā kā trauku mazgātājs.
1950. gados Ezergailis iestājās Mičiganas Universitātē un 1964. gadā beidzis to, bet maģistra grādu ieguvis Ņujorkas Universitātē. Turpat 1968. gadā kļuva par zinātņu doktoru.
No 1964. gada Ezergailis pasniedza vēsturi privātajā Itakas koledžā, no 1971. gada bija profesors. Sākotnēji viņš specializējās Krievijas un modernās Eiropas, kā arī Otrā pasaules kara vēsturē, bet 1980. gados pievērsās nacistu aizsāktā un organizētā holokausta norisēm Latvijā.
1988. gadā Ezergailis pirmoreiz Latvijas medijos publicēja zinātnisku pētījumu par holokaustu un īpaši Arāja komandu “Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas Vēstīs”. Sākot ar 1989. gada 17. maiju, viņa pētījumu vairākos turpinājumos pārpublicēja laikrakstā “Cīņa”. Šis raksts iepazīstināja vietējos lasītājus ar Arāja komandas organizāciju, lēmumu pieņemšanu, slepkavību veikšanu, kā arī ar holokausta notikumiem Latvijā vispār.
A. Ezergailis bija vienīgais latviešu vēsturnieks, uz kura viedokli jau 1980. gadu beigās Atmodas laikā sāka atsaukties ASV laikraksti. Balstoties Vācijas arhīvu dokumentos, A. Ezergailis konstatēja, ka nacisti Latvijā ieveduši ne vairāk kā 22 tūkstošus ārzemju ebreju, nevis 300 tūkstošus, kā apgalvoja PSRS vēsturnieki. Viņi tika nogalināti 1941. gada nogales Rumbulas un Biķernieku meža akcijās.
Profesora dzīvesbiedre Inta Ezergailis (1932—2005) bija pazīstama literatūrzinātniece. Pēc sievas nāves Ezergailis sarakstījis grāmatu “Lapu agonija”, balstoties uz viņas dienasgrāmatām un dzejoļiem.
2006. gadā Ezergailis apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni (IV šķira). 2012. gadā saņēmis Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielo medaļu.
Miris.
Bibliogrāfija
Ezergailis sarakstījis 10 grāmatas un vairāk nekā 150 rakstus un recenzijas.
Latgaliešu karogs
Latgaliešu karogs (ltg) ir viens no galvenajiem simboliem, kurus latgalieši izmanto pašidentifikācijai Latgalē, citur Latvijā un visā pasaulē.
Apraksts
Karoga pamatni veido tumšzila, balta un tumšzila svītra attiecībā 2:1:2, un tā centrā ir izvietots vēsturiskais (no 16. līdz 20. gadsimtam lietotais) Latgales ģerbonis - balts grifs uz sarkana fona, kas heraldiski un kultūrvēsturiski sasaucas ar Latvijas valsts ģerbonī un Rēzeknes karogā redzamo grifu.
Tumši zilā krāsa simbolizē seno latgaļu mākslu (mēļu villaines) un Latgales dabu (ezerus, rudzupuķu un linu ziedus). Svītru proporcijas latgaliešu karogā ir veidotas, sekojot Latvijas valsts, lībiešu, sēļu un Rēzeknes pilsētas karogu tradīcijām, tā simbolizējot Latvijas mantotās kultūridentitātes reģionu vienotību.
Latgaliešu karogs prezentēts Arendolē 2010. gada 22. februārī, svinīgi apstiprināts latgaliešu pārstāvniecības organizācijā "Latgolys Saeima" Rēzeknē 2010. gada 6. aprīlī un iesvētīts Aglonā 2011. gada 23. jūlijā. .
Saistība ar Latgales karogu
Līdzās latgaliešu karogam, kurš apvieno latgaliešus gan Latgalē, gan ārpus tās, tiek izmantots arī latviešu vēsturiskās zemes Latgales karogs, kuru 2023. gada 19. aprīlī apstiprināja Valsts prezidents Egils Levits, ņemot vērā Valsts heraldikas komisijas atzinumu.
Latgales karoga pamatne saskan ar latgaliešu karogu (tumši zila, balta un tumši zila svītra attiecībā 2:1:2), bet tā centrā nav Latgales vēsturiskā (no 16. līdz 20. gadsimtam lietotā) ģerboņa, kurš redzams latgaliešu karogā.
Bromēliju dzimta
Visplašāk pazīstamākais dzimtas pārstāvis ir cekulainais ananass, kas ir vienīgā pārtikā lietojamā bromēlija.
Kultivēšanas vēsture
Ananasi bija vieni no Amerikas pamatiedzīvotāju audzētajiem kultūraugiem vēl ilgi pirms eiropiešu ierašanās. Kristofors Kolumbs 1493. gadā tos pārveda uz Spāniju no Gvadelupas savā otrajā Amerikas braucienā. Pusgadsimta laikā šo tropu augli jau sāka kultivēt Indijā un citās Vecās pasaules valstīs.
Līdz citu bromēliju sugu kultivēšanas sākumam pagāja gandrīz trīs gadsimti. 1776. gadā uz Eiropu tika pārvesta Guzmania lingulata, 1828. gadā sekoja Aechmea fasciata, 1840. gadā — Vriesea splendens. Mūsdienās bromēlijas kļuvušas par vienu no iecienītākajām kultūraugu grupām. Sākotnēji tās audzēja karaliskajos botāniskajos dārzos un turīgo iedzīvotāju siltumnīcās, bet no turienes tās izplatījās ļaužu masās.
Apraksts
Lapas gaļīgas vai ādainas, visbiežāk lineāras vai lāpstveida, sēdošas, pamīšus, rozetē vai blīvā, spirāliskā pušķī pie stublāja pamata.
Istra (Istras pagasts)
Istra ir ciems Istras pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 318 km attālumā no Rīgas.
Bromēliju dzimta
Apraksts
Bromēlijaugu ziedkopām raksturīga liela dažādība. Lielākā dzimtas pārstāve Raimonda milžbromēlija Peru un Bolīvijā ir līdz 12 m augsta, ziedu vārpa ir 7–9 m gara, un tajā ir līdz 8000 ziedu. Savukārt usneju tilandsijas ziedkopa ir ļoti sīka, tikai 2–3 mm apkārtmērā. Šī gar Atlantijas okeāna piekrasti plaši izplatītā epifītu suga uz koku zariem veido garas, nokarenas, ķērpjiem līdzīgas audzes, kas labos apstākļos sasniedz pat 4—6,5 m garumu.
Izplatība
Sastopamas Amerikā no Savienoto Valstu dienvidiem līdz Patagonijas vidienei. Daudzveidības centri ir Brazīlijas austrumu — dienvidaustrumu Atlantijas piekraste, kā arī Andu kalni ap dienvidu tropu loku iekļaujot tuksnešus Klusā okeāna tuvumā.
Viena suga aug Āfrikā, Gvinejas centrālajā daļā.
Veģetācija
Pēc izplatības biotopos bromēlijaugi dalāmi divās grupās — sausieņu un lietus mežu. Sausās, atklātās un klinšainās vietās bromēlijaugu loma augājā ir vislielākā. Šādos apgabalos dažas sugas vienatnē klāj desmitiem kvadrātmetrus lielas platības. Dažas sugas (dikijas Dyckia, Hechita un Navia) ir ļoti sausumizturīgas, — tuksnešos Savienoto Valstu un Meksikas pierobežā un Atakamas tuksnesī Čīlē tās spēj izturēt ekstrēmu sausumu un karstumu. Atsevišķas tilandsijas Tillandsia aug ļoti īpatnēji — tās ir "smiltāju epifīti", kas sastopamas uz smilts, bet neveido sakņojumu un neieaug. Iecienītu kultūraugu starpā izplatītās Billbergia un Aechmea ieņem pārejas posmu starp tipiskiem mežu un mēreni sausu vietu bromēlijaugiem un sastopamas līdz 1700 m v.j.l.
Lietus mežos augošās bromēlijas pārsvarā ir epifīti, kas aug uz citu augu stumbriem un zariem. Tās spēj pat augt uz elektrības vai telefona pārvades vadiem. Lietus mežos bromēliju lapu rozetēs veidoto sīko, miniatūro lietus ūdens baseiniņu un "ezeriņu" blīvums var būt neparasti liels. Kādā no pētījumiem viena ha platībā tika konstatētas 175 000 bromēlijas, kuras ietilpināja vairāk nekā 50 000 litru ūdens. Izpētot 209 augus no Ekvadoras, tajos tika atrasti 11 219 dzīvnieki, kas pārstāvēja vairāk nekā 300 sugas. Daudzas no tām bija konstatētas tikai bromēlijaugos, starp kurām bija baktērijas, plakantārpi, dzēlējodu kāpuri, lēcējzirnekļi, kurkuļi, gliemeņvēži vai sīciņas salamandras. Jamaikas bromēliju ūdeņiem pildītajās iedobēs mājo sarkani brūns sauszemes krabītis Metopaulias depressus, kuru garums ir ap 2 cm. Bromēliju dīķīšos dzīvo pat citu sugu bromēlijas.
Atsevišķas Catopsis un Brocchinia ģinšu sugas ir gaļēdājas. Šo neparasto augu lapu iekšpuse klāta ar slidenu, vaskainu vielu.
Visokaje
Visokaje (be) jeb Visokoje (ru), vēsturiski arī Visokaļitovska (be), ir pilsēta Brestas apgabala Kamjaņecas rajonā Baltkrievijas rietumos. Baltkrievijas pilsēta, kas atrodas vistālāk rietumos.
Rakstos pirmoreiz minēta 14. gadsimtā kā Visokigorada (Высокі Горад) Lietuvas lielkņazistē, vēlāk Rečas Pospoļitas sastāvā. 1647. gadā pilsētu nopirka augstmanis Pāvels Sapeha, un uzcēla šeit pili. Pēc Trešās Polijas dalīšanas 1795. gadā Visokaje iekļāvās Prūsijā, no 1807. gada — Krievijā. No 1921. līdz 1939. gadam tā atradās Polijas sastāvā. 1939. gadā Visokaji ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Otrā pasaules kara — Baltkrievijas PSR sastāvā, no 1991. gada — Baltkrievijā.