cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hruščovka
Pamatmodelis
Padomju būvstandarti paredzēja, ka piecstāvu ēkās lifts nav nepieciešams, tāpēc šajās ēkās liftu nav. Tikai retās sērijās ir iebūvēts atkritumu vads. Plānās paneļu vai ķieģeļu starpsienas nenodrošina labu skaņas izolāciju.
Lai daļēji kompensētu mazo dzīvokļu izmēru, hruščovku pagrabos atrodas no dēļiem sanagloti kambarīši – šķūnīši iedzīvotājiem, kur uzglabāt nevajadzīgās mantas. Tika būvētas arī hruščovkas bez pagrabiem (visbiežāk, ja ēkā atradās veikals), kurās visas kanalizācijas un ūdens caurules remonta gadījumā bija pieejamas, tikai uzlaužot pirmā stāva grīdu.
Virtuve
Parastā virtuve ir ap 6 m2 liela, kas dažu sēriju vienistabas dzīvokļos ir samazināta līdz pat 3,8 m2. Virtuvē parasti ir izveidots aukstuma skapis ar plānāku ārsienu vai perforētu ķieģeli ventilācijai, lai dabīgais aukstums palīdzētu pārtikas uzglabāšanai. Šāda sistēma bija iespējama tikai padomju laikos, kad siltumenerģija tika piegādāta gandrīz par velti. Tāpat fasādē zem logiem dažreiz tika izbūvēti metāla plaukti, uz kuriem aukstajos mēnešos varēja glabāt pārtiku. Virtuves plāno sienu, kā arī ārsienu paneļu vājās siltumizolācijas dēļ hruščovkas mēdz saukt arī par Hruščova ledusskapjiem.
Baltijas valstīs
Visās trijās republikās pārsvarā celtas diezgan līdzīgas balto silīcija ķieģeļu hruščovkas. Lai arī parastais ēku augstums ir pieci stāvi, sastopamas arī 2, 3, 4 vai 6 stāvu pamatmodeļa versijas. Parasti ēkā ir trīs līdz četras kāpņutelpas. Būvētas arī sešstāvu hruščovkas, kur sestajā stāvā atrodas paplašinātas mākslinieku studijas telpas.
Lietuvā un Latvijā celtas arī 1-464 un 1-464A sērijas paneļu ēkas. Katrā republikā uz pamata hruščovku bāzes sāka izstrādāt jaunas blokmāju sērijas.
Paneļu hruščovkas
Ņemot vērā celtniecības programmas grandiozos apmērus, svarīgas bija arī transporta izmaksas un celtniecības ātrums. Padomju aprēķini uzrādīja, ka paneļu hruščovkas celtniecībai nepieciešamie būvmateriāli bija vieglāki nekā ķieģeļu hruščovkai. Paneļi uz celtniecības laukumu tika piegādāti ar jau iebūvētiem un iestiklotiem logiem un durvīm, un ēkas tika ātri saliktas kopā, paneļus sametinot un savienojuma vietas aizcementējot. Līdz ar paneļa garuma standarta izmēru ēkās mainīgi ir tikai istabu platumi.
Ķieģeļu hruščovkas
Ķieģeļu hruščovkas ir reģionāla īpatnība, un tās tika celtas tikai dažās PSRS pilsētās un republikās. Latvijā celtajām 1-316 un 1-318 sērijas mājām ir nesošās silikāta ķieģeļu sienas ar dažādiem balkonu un fasādes dekora risinājumiem. 1-316 sērijai parasti ir divslīpju jumts ar ventilējamiem bēniņiem, kamēr 1-318 sērijai ir gandrīz plakans jumts, kas piektā stāva iedzīvotājiem nozīmē aukstumu ziemā un karstumu vasarā, kā arī applūstošu griestu riskus.
Ķieģeļu hruščovku pārsvaram Baltijā pirmajā masu celtniecības desmitgadē varētu būt vairāki iemesli: tās varēja būvēt parastie celtnieki bez speciālas apmācības, zināšanām un ceļamkrāniem, kas bija nepieciešami paneļu ēku būvniecībā; pēc kara Baltijas pilsētas bija salīdzinoši mazas, vēl nebija izplānoti milzīgie mikrorajoni; paneļu ēkām vajadzēja plašu būvlaukumu, bet ķieģeļu ēkas, īpaši netraucējot, varēja uzbūvēt jau esošajā pilsētvidē; biezās ķieģeļu sienas bija labāk piemērotas vietējiem apstākļiem; vēl nebija uzbūvēti dzelzsbetona paneļu ražošanas kombināti.
Vizuālās atšķirības
Pirmajām hruščovkām bija stāvāki jumti ar ventilējamiem bēniņiem. Vēlāk celtajām ēkām jumti ir gandrīz plakani ar minimālām korēm, kas ziemā noved pie sniega uzkrāšanās un sienu samitrināšanas. Daudzām ēkām gala sienā ar sarkaniem ķieģeļiem izveidots celtniecības gads. Sarkanie ķieģeļi arī izmantoti kā dekoratīvais elements citādi vienādajās ēkās. Ēkām nedaudz atšķiras arī ieejas durvju dizaina risinājumi un kāpņutelpu logi. Lai arī hruščovkas parasti ir brīvstāvošas, dažreiz tās ir savienotas taisnā rindā vai leņķī. Gar galvenajām ielām izvietotu ēku pirmajos stāvos bieži vien atrodas veikalu telpas.
Mainīgi ir arī balkonu risinājumi. Daudzām ēkām to nav vispār, citām ir nelieli „franču logi”. Plašāk sastopamais ir balkons ar dzelzs režģiem un lēta materiāla aizsargvairogu, citām hruščovkām balkoniem ir izbūvēta papildus nesošā siena, kas tos padara stabilākus un daļēji aizsedz no vēja. Atkarībā no dzīvokļu plānojuma atšķirīgas ir arī galējās sienas, tajās ir vai nu viens, divi vai neviens logs.
Sērijas
PSRS lielajās pilsētās, galvenokārt Maskavā un Ļeņingradā, tika izstrādāti vairāki desmiti hruščovku modeļu un apakšmodeļu. Daži no tiem bija vairāk eksperimentāli, citi tika būvēti ilgstoši. Republiku un individuālu dzelzsbetona konstrukciju rūpnīcu līmenī šajos projektos bieži vien tika veiktas izmaiņas paneļu izmēros vai dekoratīvajos elementos, tāpēc modeļu un apakšmodeļu skaits ir ļoti liels.
Sabiedrības noslāņošanās
Sabiedrības noslāņošanās jeb sociālā stratifikācija ir viens no socioloģijas zinātnes pamatjēdzieniem, kas apzīmē sabiedrības sadalīšanu atsevišķos sociālajos slāņos jeb stratos.
Sociālā stratifikācija nozīmē sabiedrības hierarhiju pēc vienas vai vairākām pazīmēm, kuras raksturo cilvēku sociālo nevienlīdzību: bagātības, ienākumu, prestiža, varas, vecuma, dzimuma un tautības ziņā. Savukārt tādu sabiedrības noslāņošanās procesu, kas var aptvert vairākas paaudzes, sauc par sociālo stratificēšanos. Stratificēšanās procesā rodas sabiedrības vertikālā struktūra, līdz ar to sabiedrībā izveidojas dažādi hierarhijā sakārtoti sociālie slāņi jeb strati. Visās sabiedrībās var nošķirt vairākus slāņus, kuru savstarpējās attieksmes veido hierarhiju. Īpaši priviliģētie slāņi veido stratifikācijas augšējos slāņus, kur pie tiem piederošajiem indivīdiem ir vairāk varas un bagātības, kā arī lielākas lemšanas iespējas par zemāk esošajiem slāņiem.
Sociālās stratifikācijas jēdziens un būtība
Sabiedrībai kā jebkurai sociālai sistēmai ir noteikta struktūra. Sociālā struktūra izpaužas kā visu sociālo elementu kopums (sociālās grupas, sociālie institūti, sociālās organizācijas, normas, sociālie statusi, lomas utt.) to mijiedarbībā jeb savstarpējās attiecībās. Un sociālā stratifikācija ir viena no sabiedrības sociālās struktūras konkrētām izpausmēm.
Sabiedrības vertikālā struktūra ataino nevienlīdzību sociālo labumu pieejamībā. Un ņemot vērā, ka sabiedrība sastāv no divējāda dzimuma, dažāda vecuma un izglītotības līmeņu cilvēkiem, sabiedrības hierarhija un līdz ar to arī atšķirīga pieeja sociālajiem labumiem pastāvēs vienmēr. Arī cilvēku dzīvesveids un uzskati ir dažādi, kā arī viņi atšķiras materiālā stāvokļa un sociālā statusa ziņā. Nevienlīdzību rada ne vien cilvēku fizioloģiskā, materiālā stāvokļa un sociālā statusa dažādība, bet arī cilvēku atšķirīgās spējas, talanti un veiksme savstarpējās attiecībās. Ir cilvēki, kas saimnieko prasmīgāk par citiem, vieniem veicas vairāk nekā otriem – un viņu ienākumi ir lielāki. Tas pats ir sakāms arī par varu un prestižu. Daži cilvēki savās rokās ir koncentrējuši lielāku varu nekā citi, vieni lemj par valstu likteni, kamēr citi ir noteicēji tikai par sevi un savu ģimeni. Ne vienmēr cilvēki saņem pēc saviem nopelniem, jo varas, prestiža un bagātības sadale nebūt nav vienkārša. Šīs lietas nedala, bet gan nopelna, izcīna vai iekaro.
Šo labumu iegūšanā savu lomus spēlē ne vien katra cilvēka personiskā aktivitāte un darbība (piemēram, savas bagātības vairošanā), bet arī sabiedrības mehānismi – likumi un tradīcijas – kas nosaka pelnīšanas kārtību, kā arī regulē uzkrāto bagātību pāriešanu no paaudzes paaudzē. Un tomēr visi nekļūst vienādi – tātad notiek sabiedrības noslāņošanās jeb stratificēšanās process, kura laikā vairāku paaudžu gaitā ir izveidojušies sociālie slāņi (strati) – sociālas grupas, kas atšķiras pēc savu locekļu materiālās nodrošinātības, pēc viņu rokās esošajām varas iespējām un pēc sava sociālā prestiža.
Sociālās nevienlīdzības izpausmes sociālajā stratifikācijā
Sociālās nevienlīdzības izpausmes var būt dažādas. Neatkarīgi no tām pastāv absolūta vienlīdzību ar otru (tiesības, pienākumi, ekonomiskā, tikumiskā, garīgā utt. vienlīdzība). Tāda vienlīdzība nav iespējama, tā ir utopiska, jo nekādos apstākļos nevar būt absolūti vienādi un līdz ar to arī vienlīdzīgi cilvēki. Tādēļ sociālo vienlīdzību parasti izprot kā sociālo iespēju daudzumu, ko indivīds var izmantot atbilstoši konkrētā indivīda ieguldījumam.
Cilvēces vēsturē tikpat kā nekad nav pastāvējusi sociālās vienlīdzības sabiedrība. Indivīdu un sociālo grupu stāvoklis vienmēr ir bijis vairāk vai mazāk diferencēts. Jāatzīst, ka lielas sabiedrības daļas nesamierināšanās ar sociālo nevienlīdzību ir radījusi neskaitāmus konfliktus un pat fiziskas sadursmes.
Arī civilizācijas garīgajā plāksnē ir vērojama vēlme šīs patiesības nosacītību mainīt. Cilvēces radīto ideju apritē jau Senajā Grieķijā tapa Platona sacerējums „Valsts“, kurā pirmo reizi Rietumu kultūrā ir pamatots priekšstats par sociālās vienlīdzības sabiedrības jābūtību. 16. gs. sākumā Tomasa Mora darbs „Utopija“ aizsāk utopiskā komunisma ideju izvērsumu. Tomēr līdz pat mūsdienām teorētiskā līmenī nav izdevies pārvarēt galveno pretrunu starp apriori pieņemto augstāko vērtību — visaptverošo sociālo vienlīdzību – un indivīda brīvo izvēli. 20. gadsimtā veiktais mēģinājums radīt sabiedrību bez privātīpašuma apstiprināja iecerētā nepiemērotību cilvēces attīstības likumsakarībām, vismaz līdzšinējā vēstures posmā.
Radikālā risinājuma neveiksme atspoguļoja sociālās nevienlīdzības nepieciešamo raksturu civilizācijas virzības noteikšanā – iespējams, ne tikai vēsturiski pārejošā, bet arī metafiziskā nozīmē. Šī atziņa gan nenoliedz socioloģiskās analīzes nākotnes attīstību. Sociālās vienlīdzības izpratne līdz šim ir bijusi pārāk ierobežota, tostarp runājot arī par komunistiskajiem modeļiem – tie drīzāk ir pagātnes mehānisks noliegums, nevis radošu intelektuālu meklējumu prognoze.
Sociālās stratifikācijas pamatā ir dažādu sociālo grupu atšķirīgs stāvoklis sabiedrībā pastāvošajā vienlīdzības—nevienlīdzības sistēmā. To nosaka daudzi un dažādi sociālās diferenciācijas apstākļi.
Sociālā diferenciācija ir sabiedrības noslāņošanās process. Tas ir plašāks un aptver lielāku un dažādāku sociālo procesu skaitu, nekā sociālā stratifikācija (noslāņošanās pēc sociālās nevienlīdzības pakāpes).
Sociālo diferenciāciju nosaka vairāki faktori. Tos iespējams sadalīt objektīvajos un subjektīvajos faktoros:
Pie dabiskajiem faktoriem (tie, kuri ir ieprogrammēti jau cilvēkam dzimstot) pieskaita: dzimumu, vecumu, rasi un etnisko piederību. Subjektīvie sociālās diferenciācijas faktori ir: grupas sociālais prestižs, vajadzības un intereses, sociālo vērtību sistēma, politiskā orientācija, kultūras līmenis, dzīves koncepcija, tradīcijas, sociālās normas un sociālā aktivitāte.
Sociālās diferenciācijas procesi ietekmē sociālās nevienlīdzības dažādās izpausmes un reizē ar to arī sociālo stratifikāciju. Dažādos vēsturiskos un sociāli ekonomiskos apstākļos vieni un tie paši sociālās diferenciācijas faktori var radīt atšķirīgas sekas. Piemēram, dzimuma atšķirības būtiski ietekmēja cilvēku likteni vēl nesenā pagātnē. Mūsdienās cilvēka dzīvē lielāka nozīme ir izglītībai, profesionālai pieredzei nekā dzimumam. Taču arī pašreiz dzimuma atšķirības vēl bieži ir par cēloni sociālām atšķirībām un arī nevienlīdzībai.
Sociālās stratifikācijas un nevienlīdzības izpausmes ir ļoti plašas. Ņemot vērā sociālās stratifikācijas daudzveidību un dažādus faktorus, kuri var radīt sociālo nevienlīdzību, ir iespējams izdalīt vairākas relatīvi patstāvīgas sociālās stratifikācijas sistēmas.
K. Marksa un M.Vēbera sociālās stratifikācijas izpratne
Kārlis K.Markss (1818—1883) bija tas, kurš radīja pirmo sociālās stratifikācijas socioloģisko priekšstatu, daļēji kopā ar Frīdrihu Engelsu (1820—1895). Pēc šo domātāju skaidrojuma sabiedrības stratifikāciju nosaka īpašums, kas ir balstīts uz ražošanas līdzekļiem. Slāņi, kuru valdījumā tie ir, ekspluatē pārējo cilvēku kopumu.
Pamatojoties uz Marksa viedokli, buržuāzijas laikmets ir vienkāršojis šķiru pretrunas: visa sabiedrība sašķeļas divās lielās naidīgās nometnēs – buržuāzijā un proletariātā. Attīstoties kapitālistiskajai lielražošanai, pārējās šķiras aiziet bojā. Vidusšķiru, kuru lielākoties veido sīkražotāji, visai nesekmīgi cenšas saglabāt savu statusu. Marksa izpratnē vidusslānim nav nākotnes perspektīvu, un tādēļ tā vairumam ir lemts nokļūt proletariāta sastāvā un tikai dažiem var izdoties pievienoties buržuāzijai.
Nenovēršamais ražošanas spēku progress un rūpniecības attīstība arvien vairāk saasina savas virzības pretrunu ar pastāvošajām kapitālistiskajām attiecībām. Un K. Markss atzīst, ka ir iespējams tikai viens šīs pretrunas likumsakarīgs atrisinājums, proti, tā ir sociālā revolūcija. Tās rezultātā taps jauna ekonomiskā sistēma, kura balstīsies uz ražošanas līdzekļu sabiedrisko īpašumu. Proletariāta uzvara radīs sabiedrību bez pretrunām, tā būs bezšķiru sociālā realitāte. „Gotas programmas kritikā”(1875) K. Markss raksturo savu viedokli par komunistiskās formācijas attīstības posmiem — sociālismu un komunismu—, kas atspoguļo vēsturisko procesu gaitu attīstībā uz tādu sabiedrību, kurai nav būtisku sociālās stratifikācijas pazīmju. Izvērtējot K. Marksa doktrīnu, jākonstatē, ka nepārprotama ir daļēja ir prognožu īstenošanās sociālo revolūciju notikumos 20. gadsimtā. Tomēr vēsturiskā pieredze neapstrīdami ir pierādījusi kapitālisma sociāli ekonomiskās sistēmas pārsvaru pār sociālisma realitāti. Sociālās viduvējības režīms neizturēja konkurenci cīņā ar katra personīgajiem principiem. Turklāt kapitālisms apliecināja savas iespējas mainīties – ekonomiskā progresa dēļ radās priekšnoteikumi aizvien vērtīgākai vidusslāņa attīstībai, un tie arī diez gan elastīgi tika izmantoti. Sabiedrības stabilitātei vajadzīgā dažādu slāņu interešu pretrunu risinājuma nodrošināšanai ir radīti apstākļi labklājības standarta īstenošanai proporcionāli katra personīgi noteiktajam „veselā saprāta” horizontam. Turklāt šī standarta izplatība aptver diez gan plašu cilvēku kopumu, kurš daļēji samierinās ar savu dzīves kvalitāti.
Ievērojamu ieguldījumu stratifikācijas teorijas attīstībā sniedz vācu sociologs Makss Vēbers, kurš aplūko šķiru kā sabiedrības daļu, kurā esošajiem indivīdiem ir līdzīga pozīcija tirgus situācijā. Līdz ar to viņi saņem aptuveni vienādus ienākumus. Piederība noteiktai šķirai determinē arī līdzīgas iespējas iegūt atbilstošu dzīves standartu.
M. Vēbers, tāpat kā K. Markss, uzskata, ka nozīmīgākais pamats sabiedrības iedalījumam šķirās ir īpašums, kas ir balstīts uz ražošanas līdzekļiem. Tomēr M. Vēbers norāda, ka ievērojamas atšķirības to sociālo grupu starpā, kurām nepieder ražošanas līdzekļi, bet ir atšķirīgs stāvoklis darba tirgū. Dažādus nodarbinātības veidus raksturo nevienādi ienākumi un sociālais statuss. M. Vēbers atzīst, ka kapitālistiskajā sabiedrībā var izdalīt četrus sociālos slāņus – augšslāni, kura īpašumā ir ražošanas līdzekļi, labi atalgotās „baltās apkaklītes”, sīkburžuāziju un fiziskā darba strādniekus.
Vācu sociologs apšauba arī K. Marksa teorijas postulātu par politiskās varas pilnīgo atkarību no ekonomiskās varas. M. Vēbers vairāk tiecas meklēt sociālo aktivitāšu motivāciju plašākās sociālās realitātes sakarībās, uzsverot politikas jomas, indivīda sabiedriskā prestiža un arī praktisko interešu neatkarību no ekonomiskās nevienlīdzības nosacītības cilvēka eksistencē. Tie ir centieni pārvarēt K. Marksa vienkāršoto „ekonomisko determinismu”.
Darbā „Protestantiskā ētika un kapitālisma gars”(1904—1905) M. Vēbers atšķirībā no marksisma ideoloģijas piedāvā paplašinātu ieskatu materiālo un garīgo faktoru mijiedarbībā sabiedrības funkcionēšanā un attīstībā. Kapitālisma attiecībām vajadzīgo cilvēka gara atbrīvotību veicina protestantisma ideoloģija, bet 16. gadsimtā sabiedrībā strauji izplatījās Mārtiņa Lutera idejas, jo izveidojās brīvais tirgus. Socioloģiskā aspektā tiek radītas plašākas sociālās realitātes izpratnes iespējas salīdzinājumā ar K. Marksa strikti ievērojamo materiālistisko ekonomiskā determinisma doktrīnu. Jāatzīst, ka 20 gadsimta nogalē, lai arī pastāv viennozīmīgi sarežģīts sociālās darbības motivācijas izvērsums, atkal tiek pierādīta ekonomiskās varas, finansiālo resursu nepārprotamā ietekme uz politisko lēmumu pieņemšanu gan pasaules, gan arī lokālajā mērogā un sociālo mikrostruktūru dzīvē.
Tālākajā socioloģijas attīstībā visai bieži tiek izmantoti K. Marksa un M. Vēbera atzinumi, tiecoties tās modernizēt atbilstoši pārmaiņām sociālajā realitātē. Rietumu sabiedrības virzība rada apstākļus, kas ir piemēroti jaunām iezīmēm no sociālās stratifikācijas skatu punkta.
Sociālās stratifikācijas sistēmu veidi
Sociālo noslāņošanos vislabāk ir iespējams analizēt stabilā sabiedrībā, kur slāņu pastāvēšanu nosaka laika gaitā iestrādātas tradīcijas un sociālās dzīves mehānismi. Sabiedrībā, kas vēl tikai top, kur līdzšinējā šķiriskā struktūra ir atmesta, bet jaunā vēl nav izkristalizējusies, noslāņošanās procesus aptvert ir grūtāk. Bet neraugoties uz to, sociālā stratifikācija ir raksturīga visiem vēsturiskajiem laikmetiem un dažāda tipa sabiedrībām, taču tās reālās izpausmes noteiktās situācijās un apstākļos atšķiras. Piemēram, sociālā stratifikācija antīkajā Romā starp vergiem un vergturiem izpaudās citādāk nekā kastu iekārtā vai arī mūsdienu Rietumu Eiropas valstīs, kur sabiedrība ir atvērta un nodrošina cilvēkiem iespējas brīvi sociāli pārvietoties no viena slāņa uz citu, mainot vietu stratifikācijas sistēmā.
Dažādās sabiedriskajās iekārtās un vēstures periodos šiem slāņiem var tikt dots īpašs apzīmējums. Piemēram, feodālismā runā par kārtām, bet kapitālismā – par šķirām. Socioloģijā par galvenajiem uzskata četrus stratifikācijas veidus: kārta, kasta, šķira un verdzība. Taču sociālās stratifikācijas un nevienlīdzības izpausmes ir ļoti plašas. Tādēļ, ņemot vērā sociālās stratifikācijas daudzveidību un dažādus faktorus, kuri var radīt sociālo nevienlīdzību, ir iespējams izdalīt vairākas relatīvi patstāvīgas sociālās stratifikācijas sistēmas.
Fiziski ģenētiskā stratifikācijas sistēma
Tās pamatā ir sociālo grupu noslāņošanās pēc dabiskām sociāli demogrāfiskām pazīmēm: dzimums, vecums, kā arī tādām fiziskām īpašībām kā veiklība, spēks, skaistums utt. Stiprākie ieņem augstāku stāvokli, vājākie – zemāku. Pārākums tiek parādīts ar fizisko spēku (arī vardarbību), un vēlāk šis pārākums tiek sankcionēts ar tradīciju palīdzību.
Dzimumstratifikācija
Šis stratifikācijas izpausmes veids ir līdzīgs fiziski ģenētiskajai stratifikācijas sistēmai. Atšķirība ir tā, ka dzimumstratifikācijā vienīgais noslāņošanās rādītājs ir dzimums. Dzimumstratifikācija jeb stratifikācija pēc dzimuma ir tāda sociālā hierarhija, kas nosaka dzimumu sociālo un ekonomisko nevienlīdzību. Parasti dzimumstratifikācija izpaužas kā vīriešu priekšrocības izmantot un kontrolēt vērtīgus sabiedrības resursus. Par stratifikāciju pēc dzimuma jāuzskata arī tas, ka darbaspēka tirgū sieviešu dzimuma personas tiek ierindotas un atalgotas zemāk par vīriešu dzimuma pārstāvjiem.
Kārtu – korporatīvā stratifikācija
Kārtas ir slāņi, kas bija nozīmīga Eiropas feodālisma sastāvdaļa, bet tās pastāvēja arī citās tradicionālajās civilizācijās, kur dižciltību ieguva ar dzimšanu. Šīs feodālās kārtas sastāvēja no dažādiem sociālās pozīcijas līmeņiem. Katram no šiem līmeņiem bija savas tiesības un pienākumi, pēc kuriem tie atšķīrās viens no otra. Un reizēm kārtu atšķirības bija nostiprinātas arī likumā.
Kārtu robežas nebija tik stingras kā kastām, jo bija iespējamas laulības starp atšķirīgu kārtu cilvēkiem, kā arī piederība pie kārtas bija ne vien mantojama, bet arī nopērkama. Šī sociālās stratifikācijas sistēma ir samērā slēgta.
Šķiru sistēma
Šķiru izpratne socioloģijā nav viennozīmīga. Parasti par tām dēvē lielas sociālas grupas, kas cita no citas atšķiras pēc nevienādas kontroles pār sabiedrības rīcībā esošajiem resursiem, ekonomiskajām iespējām, kā arī pēc to dzīves līmeņa un dzīvesveida. Šķiru stāvoklis netiek noteikts ar likumu, kā arī šķiriskā piederība netiek mantota no dzimšanas uz visu mūžu, bet tā var mainīties, uzlaboties, ja rodas papildus ienākumi, vai arī pasliktināties, piemēram, bankrota gadījumā. Cilvēku piederība šķirām ir atkarīga no viņu personīgajiem centieniem., jo šķiriskās atšķirības nosaka bagātība, rīcībā esošais īpašums, kā arī nodarbošanās vai profesija, kas cilvēkam ļauj iegūt vai nu lielākus, vai mazākus ienākumus. Robeža starp klasēm nekad nav skaidri nosakāma, jo piederību pie šķiras nenosaka ne tiesiskās, ne reliģiskās normas. Tā kā robežas starp šķirām nav stingri noteiktas, cilvēki var brīvi pārvietoties šķiriskajā struktūrā.
Rietumu sabiedrībā izšķir trīs svarīgākās šķiras: augstākā šķira (tie, kuriem pieder ražošanas resursi vai kas tos tieši kontrolē, lielrūpnieki un varas elite), vidusšķira (dažādu profesiju pārstāvji, tā sauktās „baltās apkaklītes” – vidējā ranga vadītāji un kalpotāji) un strādnieku šķira (zilās apkakles jeb fiziskā darba darītāji, marksisti šo šķiru sauc arī par proletariātu). Atsevišķās industriālajās valstīs, kā, piemēram, Francijā vai Japānā ir arī ceturtā šķira, proti, zemniecība, ar ko tradicionāli saprot lauksaimniecībā nodarbinātos. Trešās pasaules valstīs, kam raksturīgas agrāras sabiedrības, zemniecība parasti ir visplašāk pārstāvētā šķira.
Verdzība
Tā ir vislielākā nevienlīdzības izpausme, kurā noteikti cilvēki ir piederīgi noteiktiem cilvēkiem. Vergu tiesības dažādās sabiedrības daļās ir atšķirīgas. Dažās valstīs vergiem tika aizliegtas visas tiesības un dažās viņi tika pielīdzināti kalpotājiem. 18., 19. gadsimtā ASV vergus izmantoja tikai apkalpošanas darbiem mājās, plantācijās un raktuvēs, kur pret vergiem izturējās īpaši slikti.
Taču Senajā Grieķijā, Atēnās dažiem vergiem bija uzlikti pat ļoti atbildīgi darbi, bet viņiem neļāva ieņemt politiskus un militārus amatus. Daži, kuri mācēja rakstīt un lasīt, ieņēma amatus valsts pārvaldē, bet daži strādāja fizisku darbu, piemēram, kļuva par amatniekiem. Taču galvenokārt vergus strādāt piespieda ar stingru uzraudzību un bargiem sodiem. Tādēļ vergi izrādīja pretestību un sacēlās pret saviem īpašniekiem. Viens no piemēriem ir vergu sacelšanās pirms Pilsoņu kara Amerikas dienviddaļā. Šādu sacelšanos dēļ verdzības sistēma nav bijusi īpaši stabila.
Ar laiku šī sistēma sabruka, jo citi ekonomiskie faktori cilvēkus vairāk motivēja strādāt nekā verdzība, kā nekā šī stratifikācijas sistēma nav ekonomiski izdevīga. Turklāt no 18. gs. daudzi cilvēki Eiropā un Amerikā verdzību sāka uzskatīt par morāli nepareizu sistēmu. Un kopš vergu atbrīvošanas Amerikas dienvidu un ziemeļu štatos pirms vairāk kā gadsimta verdzība kā formāla institūcija ir gandrīz vai pilnīgi izzudusi no pasaules.
Etakrātiskā jeb valsts varas stratifikācijas sistēma
Šajā sistēmā nozīmīgākā pazīme, kas nosaka grupu sociālās atšķirības, ir to vieta valsts varas realizācijas hierarhijā (saimnieciskajā, militārajā, politiskajā) pēc esošo resursu izmantošanas iespējām, kā arī pēc tām privilēģijām, kuras šīs grupas spēj iegūt, pateicoties savam stāvoklim. Grupu dzīvesveids, materiālā labklājība un to prestižs ir saistīts ar formāliem rangiem, kādu šīs grupas ieņem varas hierarhijās.
Sociāli—profesionālās stratifikācijas sistēma
Sociālo noslāņošanos nosaka tas, kādu darbu (pēc tā satura un apstākļiem) veic grupa. Grupu sociālo stāvokli nosaka tās profesionālās kvalifikācijas prasības, kuras šai grupai tiek izvirzītas, proti, prasme, zināšanas, pieredze. Grupu hierarhiju šajā sistēmā lielā mērā nosaka kvalifikāciju apliecinoši dokumenti (diplomi, sertifikāti, licences). Šo dokumentu nepieciešamība un to nozīme, veicot dažādas darbības, nosaka valstiski atzīta profesiju (kvalifikācijas) sistēma. Kvalifikācija netiek mantota, bet tā ir iegūstama.
Kulturāli simboliskā stratifikācijas sistēma
Šajā gadījumā sociālo stratifikāciju rada dažādo grupu atšķirīgās iespējas informācijas piekļuvei, iegūšanai un izmantošanai. Senatnē tādas grupas bija: priesteri, šamani; viduslaikos – baznīcas kalpotāji, kuri gandrīz vienīgie nebija analfabēti. Jaunajos laikos tie ir zinātnieki, tehnokrāti un valdošā elite. Augstāks un labāks stāvoklis ir tiem slāņiem, kuri spēj lielākā mērā ietekmēt sabiedrisko domu, kuri labāk par citiem spēj pierādīt savu pārākumu un notiekošā izpratni un kuriem ir lielāks „simboliskais” kapitāls.
Kulturāli normatīvā sistēma
Šajā sistēmā dažādu grupu stāvokli sabiedrībā nosaka cilvēku attieksme pret šo grupu dzīvesveidu un rīcības normām. Tas ir grupu sociālais prestižs. Prestižu savukārt nosaka attieksme pret fiziskā un garīgā darba veicējiem, pret uzvedības etiķeti, patērētāju gaumi, īpašo valodu (profesionālo, dialektu, žargonu utt.). Kulturāli normatīvā stratifikācijas sistēma būtībā raksturo sociālo grupu un to pārstāvju izvērtēšanu, galvenokārt pēc dažādiem to darbības novērtēšanas subjektīviem kritērijiem.
Sociāli teritoriālā sistēma
Šīs stratifikācijas sistēmas pamatā ir nevienlīdzība resursu sadalījumā dažādos reģionos, kā arī atšķirības nodarbinātības un mobilitātes jeb pārvietošanas iespējās.
Ēre (monēta)
Ēre (sv, da, is) jeb ēra ir Ziemeļeiropas valstu monēta, ko agrāk lietoja arī Livonijas konfederācijas un Zviedru Vidzemes teritorijā.
Etimoloģija
Vārda "ēre" izcelsmi saista ar latīņu vārdu "zelts" (aurum) vai arī ar vikingu valodās lietoto vara apzīmējumu (or, eir).
Vēsture
1211. gadā bīskaps Alberts atļāva Gotlandes tirgotājiem kalt monētas Livonijas bīskapijā. Līdz ar to Baltijā ieviesās Gotlandes vērtības un svara attiecības sistēma. Latvijas teritorijā par sistēmas pamatvienību tika pieņemta Rīgas sudraba svara mārka (marca Rigensis — 207,82 g). Vēlāk tika ieviestas šādas naudas vērtības attiecības:
Pirmās Zviedrijas ēru monētas no sudraba un vara lika kalt ķēniņš Gustavs I pēc Kalmāras ūnijas izjukšanas 1522. gadā. Erika XIV valdīšanas laikā kala 1/2, 1, 2, 4, 8 un 16 ēru monētas. Viņa pēcteči līdz 1776. gadam kala 1/4, 1/2, 1 un 2 ēru monētas, kas varēja būt ne tikai apaļas, bet arī četršķautnainas. Tās bija apgrozībā arī zviedru Baltijas provincēs un tika kaltas Rēvelē un Narvā. Rēveles naudas kaltuvē 1622. gadā ķēniņš Gustavs II Ādolfs lika kalt četršķautnainas sudraba ēru monētas, bet 1648. gadā Kristīnes I valdīšanas laikā tika kalta zelta monēta ar uzrakstu 1 oer, kas tika pielīdzināta pusdukātam. Kopš 1855. gada ēras bija Zviedrijas mazās monētas, 1/100 no dāldera, kopš kopīgas Skandināvijas naudas sistēmas ieviešanas (1873—1924) tās bija 1/100 no kronas.
Ījovka
Ījovka ir ciems Malnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 282 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P49.
1224. gads
1224. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendārā sākās pirmdienā.
Čumaki
Čumaki (uk) bija vēsturiska nodarbošanās mūsdienu Ukrainas un Dienvidkrievijas teritorijā. Tie bija ceļojoši tirgotāji 16.—19. gadsimtā, kuru galvenais tirdzniecības objekts bija sāls un zivis. Čumaki ar vēršiem devās uz Azovas un Melno jūru pēc sāls un zivīm un veda tās līdz ar citām precēm uz iekšzemes tirgiem. Aroda uzplaukuma laiki bija pirms dzelzceļa līnīju uzbūvēšanas 19. gadsimtā, kas laikietilpīgos tirdzniecības ceļus padarīja neienesīgus. Čumaki pārvadāja preces vēršu pajūgos, tirgojoties starp Kazaku Hetmanātu, Maskaviju, Krimas hanisti, Moldovu un Žečpospolitu. Rūpniecības modernizācija novirzīja čumaku darbību uz Ukrainas rietumu rajoniem ar zemāku attīstības līmeni. Garie tirdzniecības ceļojumi bija samērā bīstama nodarbošanās, tāpēc čumaki apvienojās grupās, lai aizsargātos no laupītājiem un tatāriem.
Ietekme uz ukraiņu kultūru
Čumaki un viņu dzīvesveids ir atstājis dziļas pēdas ukraiņu tautas folklorā, valodā un kultūrā kopumā, tie ir pieminēti Tarasa Ševčenko un Ivana Aivazovska literārajos un mākslas darbos.
Arnolds Klaucēns
Arnolds Klaucēns (dzimis Čitas apgabalā Uļotas ciemā) ir bijušais Latvijas PSR politiķis un PSKP funkcionārs.
Biogrāfija
Arnolds Klaucēns dzimis Krievijas PFSR Čitas apgabala Uļotas ciemā prokurora ģimenē. A. Klaucēna tēvs Pēteris Krievijas pilsoņu kara laikā karoja latviešu sarkano strēlnieku rindās, no 1921 līdz 1926. gadam darbojies Viskrievijas Ārkārtas komisijas operatīvajās vienībās.
Pēc kara Klaucēnu ģimene pārcēlās uz Latviju un apmetās Bauskas apriņķa Bārbelē, vēlāk dzīvoja Aknīstē.
1966. gadā A. Klaucēns absolvēja Rīgas Politehnisko institūtu, iegūstot inženiera celtnieka specialitāti. Paralēli mācībām strādāja rūpnīcā "Montažņik". 1977. gadā pabeidza PSKP Neklātienes augstāko partijas skolu.
Nīkajas ticības apliecība
Balstoties uz Nīkajas ticības apliecību, var noteikt kādas konfesijas piederību vispārīgai kristietībai, ko dažkārt arī dēvē par Nīkajas kristietību. Ticības apliecību lieto katolicismā un pareizticībā, un nosacīti arī protestantismā, kā piemēram luterāņu un anglikāņu draudzēs, un lai arī daļa protestantu konfesiju ticības apliecību praksē nelieto, tās tomēr nenoliedz to mācību par Dievu, kas ir ietverta tajā.
Arnolds Klaucēns
Komunistiskajā partijā
PSKP biedrs no 1960. gada. No 1965. gada Arnolds Klaucēns strādāja dažādos amatos Rīgas pilsētas LKP struktūrās. Bija LKP Maskavas rajona komitejas pirmais sekretārs (1973—1978), LKP CK loceklis kopš 1976. gada, Rīgas pilsētas komitejas sekretārs (1978—1980), Liepājas pilsētas komitejas pirmais sekretārs (1980—1984). 1985. gadā Klaucēns kļuva par LKP Rīgas pilsētas partijas komitejas pirmo sekretāru, kā arī LKP CK biroja locekli, un šos posteņus ieņēma līdz pat PSKP aizliegšanai 1991. gada augustā.
Nīkajas ticības apliecība
Konfesijas kā mormoņi un Jehovas liecinieki, kas sevi paši dēvē par kristiešiem, parasti tiek uzskatītas par atsevišķām no pārējām kristiešu konfesijām, jo tās noliedz Nīkajas ticības apliecībā ietverto mācību par Trīsvienību.
Arnolds Klaucēns
Darbība likumdošanas orgānos un sabiedriskajās organizācijās
Latvijas PSR Augstākās padomes deputāts no 1975. līdz 1990. gadam; bija ievēlēts arī Rīgas pilsētas Tautas deputātu padomē. 1989. gadā Arnoldu Klaucēnu ievēlēja par PSRS tautas deputātu 291. Maskavas nacionāli teritoriālajā apgabalā, kur viņš atkārtotā balsošanā pārspēja Viktoru Kalnbērzu. Pirms Latvijas neatkarības atjaunošanas bijis viens no "Sabiedrības glābšanas Vislatvijas komitejas" vadītājiem. 1991. gada 24. augustā ar LR Augstākās padomes lēmumu šīs organizācijas darbība tika apturēta, bet septembrī par antikonstitucionālu darbību tā tika aizliegta.
Nīkajas ticības apliecība
Nīkajas ticības apliecība (325)
325. gadā tika sasaukts pirmais ekumeniskais Baznīcas koncils jeb I Nīkajas koncils. Tā mērķis bija atrisināt domstarpības par Dieva būtību, ko bija radījis ariānisms — Aleksandrijas garīdznieka Ārija mācība, kas noliedza Trīsvienību un Jēzus dievišķo dabu. Koncila rezultātā Ārija mācība tika noraidīta. Lai neatkārtotos šāda veida ķecerības, tika pieņemta ticības apliecība, tādējādi apstiprinot Trīsvienības mācību kā kristietības pamata doktrīnu, savukārt vairākas Ārija mācības, kas tiek nosauktas ticības apliecības beigās, tika stingri noraidītas. Mēs ticam uz vienu Dievu, visvareno Tēvu, debesu un zemes, visu redzamo un neredzamo lietu Radītāju.
Jaunzēlandes hokeja izlase
Jaunzēlandes hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Jaunzēlandi starptautiskajās hokeja spēlēs. Šobrīd tā atrodas 42. vietā Starptautiskās hokeja federācijas rangā. 2023. gadā tā bija iedalīta IIHF Pasaules čempionāta IIB divīzijā.
Nīkajas ticības apliecība
Nīkajas ticības apliecība (325)
Un uz vienu Kungu Jēzu Kristu, Dieva Dēlu, dzemdinātu no Tēva, vienpiedzimušais, tas ir, no Tēva būtības, Dievu no Dieva, gaismu no gaismas, patiesu Dievu no patiesa Dieva, dzemdinātu, ne radītu, būtībā līdzīgu Tēvam, un caur kuru viss ir radīts gan debesīs, gan virs zemes, un kurš mūsu dēļ un mūsu pestīšanas labā ir nācis no debesīm, iemiesojies un tapis cilvēks, cietis un trešajā dienā augšāmcēlies, uzkāpis debesīs, un atnāks tiesāt dzīvos un mirušos.
Un uz Svēto Garu.
Bet tie, kas saka: "Bija laiks, kad Viņa nebija" un "Viņš nebija pirms Viņu radīja," un "Viņu radīja no nekā," vai "Viņš ir no citas būtības," vai "Dieva Dēls ir radīts," vai "mainīgs," vai "izmaināms" — tos nosoda svētā katoliskā un apustuliskā Baznīca.
Nīkajas-Konstantinopoles ticības apliecība (381)
381. gadā tika sasaukts otrais ekumeniskais koncils jeb I Konstantinopoles koncils. Saistībā ar ticības apliecību, koncila mērķis bija līdz galam noformulēt tās saturu, pievienojot artikulu par Svēto Garu un Baznīcas pazīmēm, kā arī papildinot nedaudz artikulu par Jēzu Kristu. Tika veikti arī nelieli pārfrāzējumi, un pēdējā sadaļa ar Ārija mācību nosodīšanu tika izņemta laukā, tomēr savā būtībā ticības apliecība saglabāja to pašu Trīsvienības ticību, kāda jau tika apliecināta Nīkajā. Es ticu uz vienu Dievu, visvareno Tēvu, debesu un zemes, visu redzamo un neredzamo lietu Radītāju.
Es ticu uz vienu Kungu Jēzu Kristu, vienpiedzimušo Dieva Dēlu, pirms visiem mūžiem no Tēva dzemdi­nātu: Dievu no Dieva, gaismu no gaismas, patiesu Dievu no patiesa Dieva, dzemdinātu, ne radītu, būtībā līdzīgu Tēvam, un caur kuru viss ir radīts, un kurš mūsu dēļ un mūsu pestīšanas labā ir nācis no debesīm, iemiesojies caur Svēto Garu no Jaunavas Marijas un tapis cilvēks, krustā sists par mums Poncija Pilāta laikā, cietis un apbedīts, trešajā dienā augšāmcēlies, kā pravietots Rakstos, uzkāpis debesīs, sēž pie Tēva labās rokas un atkal godībā atnāks tiesāt dzīvos un mirušos, un Viņa valdīšanai nebūs gala.
Es ticu uz Svēto Garu, Kungu un Atdzīvinātāju, kas no Tēva [un Dēla] iziet, kas ar Tēvu un Dēlu tiek līdzīgi pielūgts un slavēts, kas ir runājis caur praviešiem.
Es ticu uz vienu, svētu, katolisku un apustulisku Baznīcu, es atzīstu vienu kristību grēku piedošanai, gaidu mirušo augšāmcelšanos un dzīvi nākamajā mūžībā. Amen.
Filioque
381. gadā pieņemtā ticības apliecība oriģināli formulēja, ka Svētais Gars iziet no Tēva.
Vēlāk ap 6. gadsimtu Rietumu baznīca pievienoja piebildi, ka Svētais Gars iziet no Tēva "un no Dēla" (la), tādējādi uzsverot vēl jo vairāk, ka Dēls (Jēzus Kristus) ir patiess Dievs. Tomēr šāda piebilde arī izraisīja teoloģisku domstarpību starp Rietumu un Austrumu baznīcu tēviem, un vēlāk kļuva par vienu no iemesliem, kas noveda pie Baznīcas sašķelšanās Rietumos un Austrumos ap 11. gadsimtu.
Domstarpības cēlonis ir dažādā izpratne par Jaunā Derībā rakstīto saistībā ar Svēto Garu, it īpaši Jāņa evaņģēlijā: "Kad nu nāks Aizstāvis, ko Es jums sūtīšu no Tēva, Patiesības Gars, kas iziet no Tēva, Tas dos liecību par Mani." (Jņ. 15:26)
"Bet, kad nāks Viņš, Patiesības Gars, Tas jūs vadīs visā patiesībā; jo Viņš nerunās no Sevis paša, bet runās to, ko dzirdēs, un darīs jums zināmas nākamās lietas. Tas Mani cels godā, jo Viņš ņems no tā, kas ir Mans, un jums to darīs zināmu." (Jņ. 16:13-15) Pirms I Konstantinopoles koncila sanākšanas, Rietumu teologi kā Tertulliāns, Hieronims, Ambrozijs, Augustīns un citi jau pirms tam savos darbos rakstīja, ka Svētais Gars "iziet no Tēva un Dēla" vai, ka "iziet no Tēva caur Dēlu". Abi šie jēdzieni — "no Dēla" un "caur Dēlu",— Rietumos nozīmēja vienu un to pašu, savukārt Austrumos tā to neuzskatīja.
Mūsdienās, Rietumu kristietībā turpina lietot filioque piebildi, tai skaitā arī protestantismā, savukārt Austrumu kristietībā to nelieto, bet iemesli tam atšķiras. Pareizticībā to nelieto, jo uzskata par ķecerību, savukārt Austrumu katoļticībā to teoloģiski nenoliedz, bet liturģiski praksē nelieto, jo šādas piebildes pievienošana ir tikai Rietumu tradīcija.
Sekundārā kamera
Sekundārā kamera ir foraminīferu čaulas otrā kamera, kurā nav embrionālās diferencēšanās, t.i. tā ir bez embrionālā aparāta.
Ziemeļkorejas hokeja izlase
Ziemeļkorejas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Ziemeļkoreju starptautiskajās hokeja spēlēs. Šobrīd tā atrodas 45. vietā Starptautiskās hokeja federācijas rangā. 2023. gadā tā bija iedalīta IIHF Pasaules čempionāta IIIA divīzijā.
Rietumtautu Komunistiskā universitāte
Rietumtautu Komunistiskā universitāte jeb Marhļevska Rietumu nacionālo minoritāšu komunistiskā universitāte (ru) bija izglītības iestāde Maskavā un Ļeņingradā, kas darbojās no 1922. līdz 1936. gadam un apmācīja vairākus tūkstošus dažādu tautību partijas, komjaunatnes un arodbiedrību darbinieku. Līdztekus Maskavā darbojās arī Austrumtautu Komunistiskā universitāte (Коммунистический университет трудящихся Востока имени И. В. Сталина, 1921–1938) ar Baku, Irkutskas un Taškentas filiālēm.
Vēsture
Izveidota 1921. gada 28. novembrī ar Krievijas PFSR Tautas komisāru padomes dekrētu, lai sagatavotu revolucionārus un politiskos darbiniekus no agrākās Krievijas Impērijas rietumu daļas guberņu iedzīvotājiem (ebrejus, igauņus, latviešus, lietuviešus, poļus, rumāņus, somus, vāciešus u.c.). Par pirmo rektoru iecēla poļu komunistu Juliānu Marhļevski, bet par prorektori ebreju komunisti Mariju (Malku) Frumkinu. 1922. gada 18. septembrī Petrogradā atvēra Rietumtautu Komunistiskās universitātes filiāli, apvienojot latviešu, igauņu un somu augstākās partijas skolas, kuru vadīja somu komunists Jurje Sirola (Yrjö Sirola).
Pirmais izlaidums (352 cilvēki) notika 1922. gadā. 1922./1923. mācību gadā izveidoja trīsgadīgu mācību kursu un organizēja nodaļas: partijas darba un politiskās izglītības; arodbiedrību kustības; ekonomisko; administratīvo un juridisko. Paralēli lielākajā daļā nozaru bija arī viena gada kursi. Pēc Marhļevska nāves 1925. gadā par rektori kļuva Frumkina.
1936. gadā universitāti slēdza un Lielā terora laikā 1938. gadā tās rektori Frumkinu NKVD apcietināja un ieslodzīja Ļefortovas cietumā, vēlāk Gulaga nometnē, kur viņa gāja bojā 1943. gadā.
Škeidica
Škeidica ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Ziemeļsaksijas apriņķī pie Veise Elsteras upes.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 981. gadā.
Ekonomika
Pie Škeidicas atrodas Leipcigas/Halles Starptautiskā lidosta. Citu starpā lidostā bāzējas kravas aviokompānijas "AeroLogic" un "DHL" piederošā "European Air Transport Leipzig".
Beverly Wilshire Hotel
Beverly Wilshire Hotel ir luksusa klases viesnīca Beverlihilsā, Kalifornijā. Viesnīca atklāta 1928. gadā. Bieži izmantota dažādu filmu un seriālu filmēšanas ainām. Viesu sarakstā ir ASV prezidenti un dažādas slavenības.
Dziedātājs Elviss Preslijs un vēlāk arī aktieris Vorens Bītijs vairākus gadus dzīvoja viesnīcā. Tāpat dažus mēnešus tās bija Džona Lenona mājas, kamēr viņš dzīvoja atsevišķi no savas sievas Joko Ono.
Starp citām slavenībām, kas viesojušās šajā viesnīcā ir arī ASV prezidents Baraks Obama, Japānas imperators Hirohito un Dalailama, mūziķi Ēriks Kleptons, Marks Nopflers, Eltons Džons, aktieri Maikls Keins, Maikls Daglass, Fara Foseta, Beta Midlere, Dastins Hofmans, Roberts Patinsons un Als Pačīno.
Meža dīķis
Meža dīķis ir ūdenstilpe Tukuma novada Pūres pagasta ziemeļos uz ziemeļaustrumiem no Lamiņiem. Iztek grāvis uz Klinku dīķi.
1999. gada Eiropas čempionāts basketbolā
1999. gada Eiropas čempionāts basketbolā (EuroBasket 1999) bija 31. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Francijā laika posmā no līdz. Eiropas čempionātā piedalījās 16 Eiropas vīriešu basketbola valstsvienības. Uzvaru tajā izcīnīja Itālijas izlase. Latvijas basketbola izlase turnīrā nepiedalījās.
Kolorādo "Rapids"
Kolorādo "Rapids" ir profesionāls ASV futbola klubs no Komerssitijas, Kolorādo. Klubs ir dibināts 1995. gadā. Klubs spēlē ASV augstākās futbola līgas jeb MLS rietumu konferencē. Tas viens no desmit klubiem, kas spēlē MLS kopš līgas dibināšanas. Klubs savas mājas spēles aizvada Dick's Sporting Goods Park stadionā.
Latvijas Virslīga
Latvijas Virslīga var būt:
Mildas iela (Rīga)
Mildas iela ir iela Rīgā, Ziemeļu rajona, Vecmīlgrāvī.Mildas iela sākas krustojumā ar Vecmīlgrāvja 1. līniju un beidzas strupceļā. Nosaukta par godu vienai no Augusta Nikolaja Dombrovska meitām.
Vēsture
Iekļaujot šo ielu Rīgas pilsētā, 1924. gadā tās nosaukums bija Frīdriha iela. Sākot ar 1925. gadu iela ieguva savu tagadējo nosaukumu – Mildas iela, kas laika gaitā vairāk nav ticis mainīts.
Ielu savienojumi
Mildas iela ir savienota tikai ar Vecmīlgrāvja 1. līniju.
Deiterokonhs
Deiterokonhs jeb nukleokonhs ir foraminīferu čaulas embrionālā aparāta otrā kamera. Lielajām aglutinētajām foraminīferām sfērisks deiterokonhs (sfērokonhs) apņem biezsienu, bieži vien slikti kalcinētu makrosfēru.
Embrionālais aparāts
Embrionālais aparāts ir foraminīferu kameru grupa, kas iekļauj sevī dīgļkameru, deiterokonhu (nukleokonhu), bet dažām ģintīm arī fleksostilu, kurš atšķiras pēc izmēriem, formas un izvietojuma attiecībā pret pārējām kamerām.
Luke Records
Luke Records ir ierakstu kompānija, kuru 1985. gadā dibināja Luters Kempbels un Deivids Čeklers. Ievērojamākais ierakstu kompānijas mākslinieks bija amerikāņu reperis Pitbull, kurš savu materiālu izdeva caur Luke Records no 2001. līdz 2003. gadam.
Ierakstu kompānijas sākotnējais nosaukums bija Luke Skyywalker Records, par godu "Zvaigžņu karu" filmu sērijas galvenajam varonim Lūkam Debesgājējam (Luke Skywalker). 1990. gadā Džordžs Lūkass iesūdzēja tiesā Kempbelu par autortiesību pārkāpumu, izmantojot filmu sērijas varoņa uzvārdu. Pēc tiesas prāvas ierakstu kompānija tika pārsaukta par Luke Records.
No 1990. līdz 1995. gadam Luke Records singli un albumi tika izplatīti caur Atlantic Records. Ierakstu kompānijas repertuāru pārvalda Lil' Joe Records.
Ilona Līce
Ilona Līce (dzimusi 1973. gadā Rīgā) ir latviešu uzņēmēja, starptautiskās lidostas “Rīga” valdes priekšsēdētāja. Strādājusi Valsts civildienesta pārvaldē, uzņēmumā “Latvijas gaisa satiksme” un vadošos amatos valsts pārvaldē. Bijusi lektore Ekonomikas un kultūras augstskolā.
Biogrāfija
Ilona Līce dzimusi 1973. gadā Rīgā. 1991. gadā pabeigusi Jūrmalas Pumpuru 4. vidusskolu. Vēl mācoties skolā un arī vēlākajos gados, strādājusi par rakstnieka Anatola Imermaņa sekretāri. Pēc rakstnieka nāves mantojusi viņa īpašumus. 2003. gadā Latvijas Universitātē ieguvusi maģistra grādu sabiedrības vadībā. Ilona Līce papildinājusi zināšanas Krenfīldas Universitātē Lielbritānijā un Starptautiskās Lidostu padomes (Airport Council International) un Starptautiskās Gaisa transporta asociācijas (International Air Transport Association) mācību programmās.
No 1994. līdz 2005. gadam Ilona Līce strādājusi dažādos amatos valsts pārvaldē: Saeimā, Iekšlietu ministrijā un Ministru prezidenta birojā.
2005. gadā Ilona Līce kļuvusi par Latvijas Gaisa satiksmes padomes locekli. Kopš 2011. gada strādājusi lidostā “Rīga” par valdes locekli, kur viņas atbildībā ir bijuši ar lidostas komercdarbību saistītie jautājumi: komercplatību, telpu un zemes īpašumu apsaimniekošana, kā arī virszemes pakalpojumu sniegšana.
2017. gada martā Satiksmes ministrija Ilonu Līci apstiprinājusi lidostas “Rīga” valdes priekšsēdētāja amatā.
Ilona Līce ir Latvijas Zaļās partijas biedre. Politikā viņa aktīvi nedarbojas kopš 2010. gada, taču iestājas par zaļajām vērtībām.
Neredzamā pilsēta
"Neredzamā pilsēta" ir 2014. gadā izdota Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Viesturs Kairišs.
Šustjanka
Šustjanka (arī Šusceņka, Šusta, Šustinka) ir Dubnas labā krasta pieteka Preiļu novadā.
Īrubine
Īrubine ir ciems Malnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 284 km attālumā no Rīgas.
Šustjanka
Iztece - no Šusta ezera. Tek dienvidu virzienā, pie Prudzeniškiem pagriežoties uz rietumiem. Ietek Dubnā pie Paņijoņiem. Lielākā pieteka - Vaižanka. Šustjanku nešķērso valsts autoceļi. Upes krastos atrodas Prudzenišķi, Ozoldārzs, Paņijoņi.
Taivānas hokeja izlase
Taivānas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Taivānu starptautiskajās hokeja spēlēs. Šobrīd tā atrodas 44. vietā Starptautiskās hokeja federācijas rangā. 2023. gadā tā bija iedalīta IIHF Pasaules čempionāta IIIA divīzijā.
Jūhans Fransēns
Jūhans Fransēns (dzimis 1979. gada 23. decembrī) ir zviedru hokejists, kreisās malas uzbrucējs, Zviedrijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2014) spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Detroitas "Red Wings" sastāvā.
Marina Trandenkova
Marina Trandenkova (ru; dzimusi Krivošeina (Кривошеина) Rīgā) ir bijusī padomju un krievu vieglatlēte, startējusi 100 m un 200 m sprinta distancēs.
Jūhans Fransēns
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Fransēns sāka 1999. gadā Zviedrijas Allsvenskan līgā, pēc divām sezonām gan spēlējot jau Zviedrijas Elitsērijas vienībā Linkopings HC. Kluba sastāvā Fransēns aizvadīja četras sezonas, līdz 2005. gada vasarā pārcēlās uz Ziemeļameriku.
Ferdinands Lasalls
Ferdinands Lasalls (dzimis, miris ) bija ebreju izcelsmes vācu jurists, viens no Vācijas sociāldemokrātijas pamatlicējiem.
Jūhans Fransēns
Spēlētāja karjera
2005.—06. gada sezonu Fransēns uzsāka jau NHL kluba Detroitas "Red Wings" sastāvā. 2008. gadā Fransens kopā ar klubu izcīnīja Stenlija kausu. 2008.—09. gada sezona izvērtās par rezultatīvāko Fransēna līdzšinējā NHL karjerā, tajā 71 aizvadītajā spēlē atzīmējoties ar 59 punktiem.
Zviedrijas hokeja izlases sastāvā kļuvis par 2006. gada Pasaules čempionu, spēlējis arī 2005. un 2012. gadā, kā arī 2010. gada olimpisko spēļu turnīrā. Bija iekļauts arī 2014. gada olimpisko spēļu turnīra izlases sastāvā, taču traumas dēļ uz to nedevās.
Ferdinands Lasalls
Dzimis Breslavā, Prūsijā (mūsdienās Vroclava, Polijā) bagāta ebreju tirgotāja ģimenē. Lai arī tēvs gribēja sūtīt dēlu mācīties komerciju Leipcigā, tomēr Ferdinands Lasalls izvēlējās studēt filoloģiju un filozofiju Breslavas, vēlāk Berlīnes universitātēs. 1845. gada beigās Lasalls satika kādu bagātu šķirtu grāfieni, kurai kā jurists palīdzēja desmit gadus ilgā tiesas prāvā par īpašuma tiesībām.
Marina Trandenkova
Trīs reizes piedalījusies Olimpiskajās spēlēs. 1992. gadā Barselonā pārstāvējusi Apvienoto komandu, kuras sastāvā izcīnīja sudraba medaļu 4×100 m stafetē, sportistes augstākais sasniegums individuālajās sacensībās bija 1996. gadā Atlantā izcīnītā 5. vieta 100 m. 1994. gada Eiropas čempionātā, pārstāvot Krieviju, izcīnīja sudrabu 4×100 m stafetē.
Ferdinands Lasalls
1848. gadā Lasalls jau bija redzams sabiedrisks darbinieks, radikālās avīzes Neue Rheinische Zeitung līdzstrādnieks (tajā darbojās arī Kārlis Markss un Frīdrihs Engelss). Piedalījās 1848. gada revolūcijā Vācijā, tāpēc vēlāk viņam tika liegta iespēja uzturēties Berlīnē.