cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fermi paradokss
Dreika vienādojums un antropais princips
Ar Dreika vienādojuma palīdzību veiktie aprēķini atkarībā no vienādojumā ievietotajiem skaitļiem liecina gan par to, ka Piena ceļā varētu būt pat miljons civilizāciju, gan par to, ka iespējamība, ka galaktikā ir civilizācija, vidēji ir daudz mazāka par vienu.
Frenks Dreiks pats ir teicis, ka viņa vienādojums visdrīzāk neatrisinās Fermi paradoksu — tas ir tikai veids, kā sistematizēt cilvēces zināšanu trūkumu.
Paradoksa atrisināšana, atrodot pierādījumus
Acīmredzams veids, kā atrisināt Fermi paradoksu, būtu atrast pierādījumu saprātīgas ārpuszemes civilizācijas esamībai. Kopš 20. gadsimta sešdesmitajiem gadiem veikti vairāki mēģinājumi to atrast, no kuriem daži turpinās joprojām. Tā kā cilvēcei nav tehnoloģiju starpzvaigžņu ceļojumu veikšanai, pētījumi tiek veikti no liela attāluma. Tas ierobežo iespējas atklāt citu civilizāciju, kas spētu pamanāmā veidā izmainīt apkārtējo vidi vai radīt citas pazīmes par savu darbību, piemēram, radio pārraides. Ir ļoti apšaubāms, ka cilvēce drīzā nākotnē spēs atklāt tehnoloģiski neattīstītu ārpuszemes dzīvību.
Nopietna problēma, kas traucē pētījumiem, ir antropocentrisms — minējumi par to, kādas pēdas citplanētieši varētu atstāt, bieži ir balstīti uz pierādījumiem, kādus par sevi rada cilvēce vai arī radītu, ja tai būtu pieejamas augstāk attīstītas tehnoloģijas.
Radio pārraides
Tiek pieņemts, ka dabiskā attīstības ceļā visas augsti attīstītās sugas ar laiku izgudros radio un spēs izgatavot radioteleskopu, tādējādi teorētiski radot pazīmes par savu darbību, kuras varētu atklāt no liela attāluma. Piemēram, novērojot Saules sistēmu ar jutīgu aparatūru, varētu konstatēt šādai zvaigznei neraksturīgi lielu radioviļņu intensitāti, ko rada televīzijas un telekomunikāciju pārraidīšana uz Zemes. Tā kā nebūtu kāda dabiska izskaidrojuma šim fenomenam, citplanētieši varētu secināt, ka Saules sistēmā pastāv cita civilizācija. Tāpēc rūpīga no kosmosa nākošu radioviļņu pētīšana, meklējot nedabiskus signālus, var novest pie ārpuszemes dzīvības atklāšanas.
Šādi signāli varētu būt radušies "nejauši", kā citplanētiešu civilizācijas darbības blakusprodukts, vai arī nosūtīti ar mērķi sazināties ar citām civilizācijām. Vairāki astronomi un observatorijas mēģinājuši atklāt šāda veida radio signālus, lielākoties caur organizāciju SETI, tomēr bijuši arī cita veida pētījumi, piemēram, pieņemot, ka citplanētieši izmanto lāzerpārraides.
Vairāku desmitgažu laikā SETI nav izdevies atrast nevienu galvenās secības zvaigzni ar netipiski augstu vai sakarīgi atkārtojošos radio viļņu aktivitāti, lai gan ir saņemti daži neparasti signāli. 1977. gada 15. augustā tika uztverts tā sauktais "Wow!" signāls, tomēr uztverošais teleskops varēja pētīt attiecīgo debess apgabalu tikai 72 sekundes un atkārtotos meklējumos tajā pašā vietā nekas neparasts vairs netika atrasts. Savukārt, 2003. gada martā tika uztverts signāls SHGb02+14a, kurš tika saņemts no debess apgabala, kurā 1000 gaismas gadu attālumā nav nevienas zvaigznes, turklāt bija ļoti vājš, tāpēc tiek uzskatīts, ka tas drīzāk tomēr bijis dabiskas izcelsmes signāls.
Tieša planētu novērošana
Neseni pētījumi ir noveduši pie ārpus Saules sistēmas esošo planētu — eksoplanētu — definīcijas un klasifikācijas. Lai gan šis ir salīdzinoši jauns pētījumu lauks — pirmoreiz eksoplanētas atklāšana apstiprinājās 1992. gadā — pastāv iespēja, ka drīzā nākotnē tiks atklātas eksoplanētas, uz kurām varētu pastāvēt dzīvība.
Ar laiku iespējams radīsies iespējas konstatēt pierādījumus par dzīvību uz šīm planētām, piemēram, ar spektroskopijas palīdzību varētu tikt atrastas gāzes, kas rodas dzīvības norises rezultātā vai pat rūpniecisks gaisa piesārņojums. Attīstoties tehnoloģijām, iespējams, varēs novērot vēl tiešākus pierādījumus civilizācijas eksistencei, tāpat, kā pētot Zemi no kosmosa, var redzēt cilvēku darbības pazīmes.
Tomēr tieši eksoplanētu novērojumi ir reti — pirmoreiz tāds veikts 2004. gadā. Parasti eksoplanētas atklāj un pēta, novērojot to ietekmi uz savu zvaigzni, kas ļauj noteikt planētas masu un orbītu, kā arī izdarīt aptuvenus pieņēmumus par planētas vidi, balstoties uz to, ap kāda tipa zvaigzni tā riņķo, attālumu no zvaigznes un planētas masu. Ar patlaban lietotajām metodēm diez vai izdosies atklāt Zemes lieluma planētas, uz kurām varētu pastāvēt dzīvība. Pētot gravitācijas lēcas, varētu atrast planētas, kas ir mazākas par Zemi, taču šī metode ļauj planētu novērot tikai īsu brīdi, bet ar citām metodēm, kas ļauj planētas novērot ilgāk, iespējams novērot tikai planētas, kuru masa un izmērs vairākkārt pārsniedz Jupitera masu un izmērus, uz kurām diez vai būs atrodama līdzīga dzīvība kā uz Zemes. Tomēr pastāv cerība, ka attīstoties tehnoloģijām, šo problēmu izdosies atrisināt. Tas ļautu izsecināt, cik bieži sastopamas dzīvībai piemērotas planētas, tātad, cik liela ir iespējamība, ka citur Visumā pastāv dzīvība, kas savukārt atstātu dziļu ietekmi uz idejām, uz kurām balstās Fermi paradokss.
Citplanētiešu konstrukcijas
Dažas no teorētiskajām izpētes metodēm, kā, piemēram, fon Neimana zonde, varētu būt izmantotas, lai izpētītu galaktikas, kā Piena Ceļš, aptuveni pusmiljona gadu laikā ar salīdzinoši maziem materiālu un enerģijas resursiem. Pat ja tikai viena civilizācija Piena Ceļa galaktikā būtu to uzsākusi, tad mums vajadzētu atrast kaut kādas pēdas, piemēram, asteroīdu joslā, kur būtu pietiekoši vienkārši iegūt resursus, lai viņi varētu turpināt iesākto izpēti.
Seiļi (Stružānu pagasts)
Seiļi ir ciems Rēzeknes novada Stružānu pagastā, austrumu virzienā pa Dricānu — Rogovkas autoceļu (V557) no pagasta centra Strūžāniem.
Sīļi (nozīmju atdalīšana)
Sīļi var būt:
Aviometeoroloģija
Aviometeoroloģija ir lietišķa zinātnes nozare, kura pēta meteoroloģisko elementu ietekmi uz lidmašīnu un helikopteru lidojuma drošību, regularitāti un ekonomisko efektivitāti, kā arī izstrādā teorētisko pamatojumu un praktiskos paņēmienus, lai to visu nodrošinātu. Aviometeoroloģija sākas jau ar jaunceļamās lidostas atrašanās vietas izvēli, lidmašīnas pacelšanās un nolaišanās joslu garuma noteikšanu utt. Aviometeoroloģija pēta plašu jautājumu kompleksu par gaisa apvalka stāvokli, no kā ir atkarīgs ikviens lidojums. Liela uzmanība tiek pievērsta arī tīri lietišķiem jautājumiem, tādiem kā lidojumu saraksta sastādīšana, kuru veidojot optimāli jāņem vērā laikapstākļu stāvoklis, vai arī tās meteoinformācijas saturam un formai, kas tiek pārraidīta lidmašīnai, kurai jānosēžas, jo ziņām par piezemes gaisa slāni ir būtiska nozīme, lai lidmašīna sekmīgi piezemētos.
Galviņkāposti
Galviņkāposti (Brassica oleracea var. capitata) ir divgadīga dārza kāposta pasuga. Atšķirībā no citām dārza kāposta pasugām, galviņkāpostiem ir raksturīgas lielas lapas, kas saaugušas cieši blakus viena otrai un veido apaļu "bumbu", kāpostgalviņu. Tā atrodas uz kacena. Galviņkāposti parasti sver no 0,5 līdz 4 kilogramiem, un var būt zaļi, violeti vai balti.
Galviņkāpostus kā kultūraugus sāka audzēt aptuveni 1000 gadus p.m.ē. Salīdzinājumam, Savojas kāpostus audzē kopš 16. gadsimta. Kāpostus sākotnēji audzēja Vidusjūras reģionā. Latvijā galviņkāpostus sāka audzēt 11.–13. gadsimtā. Viduslaikos kāpostiem bija liela nozīme Eiropas tautu virtuvēs. Uzturā lieto auga vasas daļu pēc pirmā gada. Kāpostu sēklas var iegūt, ja tos turpina audzēt vēl vienu gadu.
Saskaņā ar Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas datiem, 2014. gadā tika iegūtas 71,8 miljoni tonnas galviņkāposti un citu kāpostu raža. 33,4 miljoni tonnas (gandrīz pusi no pasaules ražas) no ražas ieguva Ķīnā. Lielu daļu no Ķīnā izaudzētajiem kāpostiem veido Ķīnas kāposti, nevis galviņkāposti. Galviņkāpostus izmanto dažādiem mērķiem. Tos lieto sautējumos, zupās, salātos un citur.
Audzēšana
Kāpostiem nav obligāti nepieciešams silts klimats, toties tiem ir nepieciešama gaisma un mitrums. Kāposta kacens izaug 15–20 cm augsts, virs tā atrodas kāpostgalviņa, kuru veido lielas, sulīgas lapas. Caur lapām iztvaiko daudz ūdens, kas tiek uzņemts no augsnes. Kāpostu lapas krāsa var būt no gaiši zaļas līdz tumši zaļai. Lapas ir dzīslotas un vaskotas (ar zemu slapināšanu). Atšķirībā no citiem dārzēniem, kāposti aug lēni un ilgi, aptveni no 100 dienām agrajām šķirnēm līdz 150 un vairāk dienām vēlajām šķirnēm. Tāpēc kāpostu stādīšana parasti notiek salīdzinoši agri, bet novāc vienus no pēdējiem. Ražas apmēri daudzējādā ziņā ir atkarīga no kāpostu šķirnes, kā arī no augsnes, mēslojuma un klimatiskajiem apstākļiem.
Sibīrijas Valsts aerokosmiskā universitāte
Akadēmiķa M. F. Rešetņova vārdā nosauktā Sibīrijas Valsts aerokosmiskā universitāte ir universitāte Krievijā, Krasnojarskā. Dibināta 1960. gadā, lai sagatavotu profesionālus kosmiskās un aviācijas tehnikas konstruktorus.
1980.—90. gados universitāte attīstījās, un speciālās fakultātes sāka izveidot institūtus. Tā tika izveidots Krasnojarskas kosmiskās tehnikas institūts. Parādījās humanitārās un ekonomiskās fakultātes. Mūsdienās darbojas divas augstskolas filiāles un dažas nodaļas.
Maševo
Maševo ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz austrumiem no Ščecinas.
Pilsētu 1278. gadā dibinājis Kamminas bīskaps Hermanis fon Gleihens (Hermann von Gleichen). Daļēji saglabājušās pilsētas viduslaika aizsardzības sistēmas celtnes.
Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Masova. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Zemgaļu valoda
Zemgaļu valoda (lt) ir mirusi indoeiropiešu valodu saimes, baltu valodu grupas valoda. Zemgaļu valodā runāja zemgaļi, kas līdz 16. gadsimtam apdzīvoja Latvijas dienvidus un Lietuvas ziemeļus.
Vengožino
Vengožino ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz austrumiem no Ščecinas.
Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Vangerīne. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Luīze Dresere
Luīze Dresere (en), īstajā vārdā Luīze Džozefīne Kerlina (en, dzimusi, mirusi ), bija amerikāņu aktrise.
Biogrāfija
Luīze Džozefīne Kerlina dzimusi Evansvillā, Indiānā, Viljama un Īdas Kerlinu ģimenē. Desmit gadu vecumā viņa kopā ar ģimeni pārcēlās uz Kolumbusu, Ohaio. Viņas tēvs bija vilciena pavadonis, kurš gāja bojā dzelzceļa satiksmes negadījumā, kad Luīze bija 15 gadus veca. Sešpadsmit gadu vecumā viņa aizgāja no mājām, jo vēlējās uzsākt karjeru izklaides biznesā. Pirms kinokarjeras viņa piedalījās vodeviļas izrādēs kā dziedātāja. Kinodebija filmā The Glory of Clementina (1922), un pirmā galvenā loma filmā The City that Never Sleeps (1924).
Viņa aizguva skatuves uzvārdu no laba drauga Pola Dresera, kurš bija slavens 20. gadsimta dziesmu tekstu autors. Luīze Dresere tika izvirzīta 1. Kinoakadēmijas balvai nominācijā "Labākā aktrise galvenajā lomā" par aktierspēli filmā A Ship Comes In.
Viņa ir atveidojusi Elizabeti Romanovu Paramount Pictures studijas filmā The Scarlet Empress (1934). Dreseres pēdējā loma bija filmā Maid of Salem (1937). Televīzijā viņa piedalījās Ralfa Edvarda raidījuma This is Your Life sērijā par Basteru Kītonu. Viņa pazina Kītonu kopš viņš bija mazs zēns.
Divreiz precējusies, pirmo reizi ar dziedātāju un dziesmu autoru Džeku Norvortu, ar kuru izšķīrās. Otrais Luīzes vīrs bija Džeks Gardners, ar kuru viņi nodzīvoja kopā līdz viņa nāvei 1951. gadā. Dresere nomira 1965. gadā Vūdlandhilsā, Kalifornijā, pēc zarnu trakta operācijas. Apbedīta Foreslaunas kapsētā, Glendeilā. Dreserei nebija neviens bērns.
Čhatīsgarha
Čhatīsgarha (hi, izrunā: ) ir viens no Indijas štatiem. Čhatīsgarha robežojas 6 citiem Indijas štatiem: Odišu, Telangānu, Mahārāštru, Madhju Pradēšu, Utarpradēšu un Džhārkhandu. Čhatīsgarhas administratīvais centrs ir Raipura. Čhatīsgarhas štats tika izveidots, kad čhatīsgarhu valodā runājošie apgabali atdalījās no Madhjas Pradēšas. Pēc platības Čhatīsgarha ir desmitais lielākais Indijas štats, bet pēc iedzīvotāju skaita tas ir septiņpadsmitais lielākais štats.
Austroungārija
Austroungārija, oficiālais nosaukums '''Impērijas padomē pārstāvētās karalistes un zemes un Sv. Stefana Ungārijas kroņa zemes''' (de, hu) bija ietekmīga daudznacionāla monarhija Centrāleiropā, kas pastāvēja no 1867. līdz 1918. gadam. Austroungārijas troņmantinieka Franča Ferdinada nošaušana Sarajevā 1914. gada 28. jūnijā noveda pie Pirmā pasaules kara sākuma.
Austroungārija nebija unitāra valsts, bet gan personālūnija. Tā bija turpinājums 13. gadsimtā aizsāktajai Hābsburgu dinastijas varas paplašināšanai Svētās Romas impērijas un Ungārijas karalistes zemēs, kurām bija atšķirīga vēsture, kultūra un reliģija, un kuras apvienoja Hābsburgu armijas spēks. Gandrīz visus valsts pastāvēšanas gadus tās valdnieks bija imperators Francis Jozefs I. Vīne šajā laikā bija viens no Eiropas kultūras centriem. Valsts guva panākumus ekonomikā, taču tā kļuva aizvien nestabilāka. Augošais slāvu tautu nacionālisms radīja pieaugošas etniskās un politiskās problēmas, līdz 1918. gadā, zaudējot Pirmajā pasaules karā, tā sadalījās nacionālās valstīs.
Dibināšana
Pēc Hābsburgu valdītās Svētās Romas impērijas sabrukuma 1804. gadā, pēdējais Svētās Romas impērijas ķeizars savās zemēs pasludināja Austrijas Impērijas izveidošanu. Pēc atkārtotas ungāru sacelšanās un prasībām pēc neatkarības tika panākts 1867. gada kompromiss (Ausgleich), kas deva ungāriem plašu iekšējo neatkarību savās vēsturiskajās zemēs, saglabājot Hābsburgu dinastijas valdnieku kā Ungārijas karali, titulu, ko Hābsburgi bija ieguvuši 1687. gadā. Tā izveidojās dubultmonarhijas sistēma. Hābsburgu pārvaldītās zemes sadalīja divās daļas — vācu zemēs ar galvaspilsētu Vīnē, kur valdnieks saglabāja imperatora titulu, un Ungārijas Karalistē ar galvaspilsētu Budapeštā, kurā valdnieks valdīja kā karalis.
Ārpolitika
Ārpolitiski Austroungārija nebija aktīva kopš 1878. gada Berlīnes kongresa un 1882. gadā noslēgtās Trejsavienības. Iekšēji sašķeltajai un vājajai impērijai nebija koloniālu ambīciju, un tā koncentrējās uz savas ietekmes saglabāšanu Balkānos, aizvien vairāk kļūstot atkarīga no Vācijas Impērijas.
Pēc 1908. gada jūlija Jaunturku revolūcijas Austroungārijā radās bažas, ka jaunā reformistu valdība varētu pieprasīt atdot kontroli pār Bosniju un Hercegovinu. Austroungārija pieņēma lēmumu provinci anektēt, izraisot Bosnijas krīzi.
Austrijas izeja uz jūru izveidojās jau 1382. gadā, kad Triestes brīvpilsēta, baidoties no Venēcijas republikas varas, pieņēma Hābsburgu aizsardzību. Napoleonam iznīcinot Venēcijas republiku, 1797. gadā Hābsburgu varā nonāca Veneto, Istrijas un Dalmācijas provinces, kopā ar venēciešu lielo floti. Impērijas karaflote stagnēja līdz 19. gadsimta vidum, kad erchercogs Ferdinands Maksis, imperatora Franča Jozefa jaunākais brālis, uzsāka karaflotes modernizāciju. Lai arī 1866. gada karš ar Itālijas karalisti Austrijas Impērijai beidzās neveiksmīgi, tās karaflote izrādījās spēcīgāka par itāļu. 1868. gada beigās karadienestu saīsināja no 8 uz 3 gadiem. 19. gadsimta beigās uzsāktā flotes modernizācijas programma noveda pie tā, ka Pirmā pasaules kara priekšvakarā impērijai bija salīdzinoši spēcīga reģionālā karaflote.
Karš un sabrukums
Sākoties 20. gadsimtam, impērijā aizvien lielāku neapmierinātību ar vāciešu un ungāru varu izrādīja slāvu tautas. Austrijas zemēs par neatkarību sapņoja čehi, kamēr Serbijas karaliste apdraudēja impērijas pozīcijas Balkānos. Impērijas lēmumu par kara sākšanu vadīja bailes par iekšējo stabilitāti un reģionālās ietekmes zaudēšanu. Austroungārijas ģenerālštāba priekšnieks Francs Konrāds fon Hecendorfs vēlējās karu ar nelielajām Balkānu valstiņām, primāri Serbiju, lai izplestu impērijas robežas dienvidslāvu zemēs, kā arī dzēstu 1866. gada Austrijas-Prūsijas kara apkaunojumu. Kara nepieciešamību pret Serbiju atbalstīja arī Ārlietu ministrs Leopolds fon Berhtolds. Pēc troņmantinieka Franča Ferdinanada nogalināšanas Sarajevā sākās jūlija krīze. 1914. gada 5. jūlijā Vācija informēja Austroungāriju, ka kara gadījumā militāri to atbalstīs. Galīgā impērijas valdības vienošanās par karu pret Serbiju tika panākta 19. jūlijā. 23. jūlijā Serbijai nosūtīja Austroungārijas ultimātu ar prasībām, kas bija jāakceptē 48 stundu laikā. 25. jūlijā Serbija noraidīja ultimāta prasības, un nākamajā dienā Francis Jozefs parakstīja pavēli par armijas mobilizāciju. 28. jūlijā Austroungārija un Vācijas Impērija pieteica karu Serbijai.
Militāri Austroungārija bija pilnīgi nesagatavota lielam Eiropas karam. 1906. gadā Lielbritānija aizsardzībai tērēja 36%, Francijas Trešā republika 23,8%, Vācijas Impērija 22%, Itālijas karaliste 11,6%, Krievijas Impērija 9,8% un Austroungārija 9,6% sava budžeta. 1918. gada sākumā Austroungārijas iedzīvotājus un armiju vajāja bads. Kareivjiem trūka ne tikai pārtika, bet uniformas un apavi. 1. oktobrī armija sāka atkāpšanos no Albānijas. Oktobra vidū sākās armijas atkāpšanās no Veneto apgabala un Serbijas.
Mazākumtautību provincēs sākās atklātas neatkarības kustības. 6. oktobrī nodibinājās Prāgas un Zagrebas valdības. 7. oktobrī Polija pasludināja atdalīšanos no Austroungārijas. 16. septembrī un 4. oktobrī ķeizars Kārlis I lūdza ASV prezidentam Vilsonam sākt miera sarunas uz Vilsona 14 punktu pamata. 16. oktobrī Kārlis I mēģināja izveidot vācu-rumāņu-rutēņu federāciju. Šo reformu ignorēja gan slāvu nacionālisti, gan Ungārijas valdība. 19. oktobrī Vilsons noraidīja Kārļa I piedāvājumus dot autonomiju čehiem, slovākiem un dienvidu slāviem, pieprasot tiem piešķirt neatkarību. 21. oktobrī Lejasaustrijas provinces parlaments nobalsoja par jaunas Vācu-Austrijas valsts radīšanu. 23. oktobrī horvātu matroži Fiumes ostā sadumpojās, tam pievienojās arī citu mazākumtautību matroži un kareivji, kas sāka dezertēt. 31. oktobrī Ungārija izstājās no reālūnijas ar Kārli I.
Pēc pamiera parakstīšanas 3. novembrī itāļi vēl veica pēdējo uzbrukumu, sagrābjot 360 000 jau sabrukušās Austroungārijas armijas kareivjus. Pārējie kareivji devās mājās, pametot ieročus un izlaižot savus zirgus brīvībā, pa ceļam laupot veikalus un noliktavas. No karā iesauktajiem 8 miljoniem kareivju, 1 miljons bija nogalināts, 1,94 miljoni ievainoti un 1,7 miljoni krituši gūstā. 11. novembrī Kārlis I atteicās no varas, formāli gan neatsakoties no troņa.
Iedzīvotāji
Impērijas pēdējos gados impērijā dzīvoja 11 tautības, lielākās no kurām bija 23 miljoni dažādu slāvu, 12 miljoni vāciešu, 10 miljoni ungāru, 3,5 miljoni rumāņu. Impērijas valdošās tautas - vācieši un ungāri savās impērijas daļās kontrolēja politisko varu un uzspieda savu valodu pārējām tautībām, no kurām lielākās bija čehi, poļi, rutēņi, slovēņi, itāļi, rumāņi, slovāki, horvāti, serbi un ebreji.
Valsts sastāvdaļas
Austrijas daļā ietilpa:
Kopēji tika pārvaldīta:
Pēc 1918. gada
Valstis, kuras radās Austroungārijas vietā:
Valstis, kuras ieguva teritorijas no Austroungārijas:
Austroungārijas teritorija mūsdienās
Par Hābsburgu valdījumiem un politiku Centrāleiropā skatīt arī Vācu nācijas svētā Romas impērija
P (nozīmju atdalīšana)
P var būt:
Gerhards
Garhards (vācu, nīderlandiešu,, no senvācu ger — 'šķēps' un hard — 'ciets') ir ģermāņu cilmes uzvārds, kas sastopams arī Latvijā (sieviešu dzimtē Gerharda vai Gerharde). Cilvēki ar šo uzvārdu:
Andora la Velja
Andora la Velja ir Andoras galvaspilsēta. Pilsēta atrodas Pireneju kalnos vairāk nekā 1000 metru augstumā, divu upju (Valira d’Ordino un Valira d’Encamp) satecē, veidojot upi Valiru. Pilsēta dibināta 9. gadsimta sākumā. No 1278. gada kļuva par Andoras kņazistes centru. No 1993. gada, kad tika pieņemta pirmā valsts konstitūcija, nostiprinot parlamentāru demokrātiju, šeit tika izvietotas likumdošanas, izpildvaras un tiesas varas institūcijas. Ģenerālā padome — Andoras parlaments — darbojas namā ar nosaukumu "Ieleju Nams". Galvenie pilsētas ienākumi nāk no tūrisma, tirdzniecības un banku darbības.
Baltazars fon Kampenhauzens (1772—1823)
Baltazars fon Kampenhauzens (, Lenču muiža —, Pēterburga) bija vācbaltiešu cilmes ģeogrāfs un valstsvīrs, Krievijas Impērijas medicīniskās pārvaldes direktors (1800). Senators, valsts padomes loceklis un valsts kontrolieris (1811). Krievijas Impērijas iekšlietu ministrs (1823).
Dzīvesgājums
Cēlies no Kampenhauzenu dzimtas. Dzimis 1772. gada 16. janvārī Lenču muižas īpašnieka, vēlākā Vidzemes guberņas civilgubernatora Baltazara fon Kampenhauzena (1745—1800) un viņa sievas Sofijas Eleanoras, dzimušas Voldekas fon Arneburgas (1744 –1791) ģimenē. Pēc mācībām kādā Rīgas skolā viņš studēja Leipcigas, Vitenbergas un Getingas universitātēs. Pēc studiju beigām viņš Getingenē nopublicēja vairākus ģeogrāfiskus traktātus par Krievijas Impērijas ģeogrāfiju un likumdošanu. Savu valstsvīra karjeru viņš sāka kā Krievijas sūtniecību darbinieks Polijā (1792) un Zviedrijā (1796).
Pēc atgriešanās dzimtenē Baltazars Kampenhauzens 1797. gadā kļuva par Rīgas kamerālpalātas padomnieku un galma intendantūras Rīgas nodaļas direktoru. Ar imperatora Pāvila I sievas Marijas atbalstu viņš pirms 1800. gada pārcēlās uz Pēterburgu, kur vadīja komercskolas izveidi un kļuva par Krievijas valsts medicīniskās pārvaldes direktoru (1800). Šajā laikā Kampenhauzena vadībā tika izveidota Pēterburgas kara medicīnas akadēmija. Imperatora Aleksandra I valdīšanas laikā viņš tika iecelts par Iekšlietu ministrijas Trešā (medicīnas) departamenta direktoru un norīkots uz Krievijai pievienotajiem Azovas un Melnās jūras piekrastes apgabaliem mēra epidēmijas apkarošanai. 1805. gadā viņu iecēla par Taganrogas pilsētas priekšnieku.
1807. gadā Kampenhauzens tika uzņemts Pēterburgas brīvmūrnieku ložā „Polārzvaigzne”. 1809. gadā viņš kļuva par valsts mantzini (finanšu ministru), bet 1811. gadā par senatoru un valsts kontrolieri.
1812. gada viņam piešķīra slepenpadomnieka titulu, 1823. gada jūnijā iecēla par Krievijas iekšlietu ministru. Miris 1823. gada 23. septembrī Pēterburgā pēc inficēta rokas lūzuma, ko izraisīja izkrišana no satrakotu zirgu rautas karietes.
Baltazara fon Kampenhauzena atraitne Praskovja viņu apglabāja Kampenhauzenu dzimtas kapličā Ungurmuižā, kur tika novietota liela marmora skulptūra.
Ainars Mielavs
Ainars Mielavs (dzimis Rīgā) ir latviešu dziedātājs, dziesmu autors un radio raidījumu vadītājs. Pazīstams gan kā solomākslinieks, gan grupu Jauns Mēness un Mielavs un Pārcēlāji solists. Mielavs ir septiņkārtējs Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ieguvējs.
Biogrāfija
Ainars Mielavs mācījās Rīgas Lietišķās mākslas vidusskolā (RLMV), tad studēja Latvijas Mākslas akadēmijas (LMA) Dizaina grafikas nodaļā. Pēc LMA absolvēšanas strādāja par gleznošanas skolotāju RLMV, līdztekus kā dīdžejs vadīja diskotēku Poly disco Rīgas Poligrāfiķu kultūras namā.
1985. gada "Mikrofona" dziesmu aptaujā Ainars Mielavs ieguva plašāku sabiedrības uzmanību kā dziedātājs ar Ulda Marhilēviča un Jāņa Baltausa dziesmu "Nedalāmā", kas kļuva par šīs dziesmu aptaujas vienu no laureātēm. Šie panākumi pamudināja Ainaru Mielavu meklēt iespējas dibināt savu grupu, kura spēlētu viņa sirdij tuvo tā laika roka zvaigžņu "U2" un "The Police" stilā.
No 1987. līdz 1999. gadam Ainars Mielavs bija grupas Jauns Mēness solists un līderis. Grupa spēlēja latviešu tautas mūzikas iedvesmotu rokmūziku jeb "baltu roku". Pamazām Mielavs kļuva par vienu no populārākajiem latviešu dziedātājiem. 1997. gadā grupas "Jauns Mēness" albums "Garastāvoklis" ar tautasdziesmu "Ai, jel manu vieglu prātu" tika atzīts par 1997. gada labāko pop/roka albumu. 1997. gadā viņš piedalījās arī Imanta Kalniņa albuma "Par lietām, kuras tā arī nekad nepāriet" ierakstā, no kura populārākā dziesma bija "Tā" kopā ar Agnesi Baroni.
2000. gadā klajā nāca Mielava pirmais solo albums "Es nāku uz taviem smiekliem" ar populārajām "Atpogā manu kreklu" un "Labradors", kā arī dziesmu "On My Way To The Big Light" kopā ar angļu grupu The Waterboys, kas ieguva Latvijas Mūzikas gada balvu 2000 kā gada labākā pop & rock dziesma. 2002. gadā Ainars Mielavs izdeva savu otro soloalbumu "Ar dzimtenes sajūtu miegā", kā arī tā krievisko versiju "С чувством родины во сне". Ļoti populāra kļuva šī albuma dziesma "Tu saviļņoji mani", kas ieguva Gada balvu kā labākā pop dziesma un gada labākais video klips. Albums kļuva arī par gada pop albumu. 2003. gadā klajā nāca nākamais Mielava albums "Dzīvais porcelāns", kas gan neizpelnījās tik lielu popularitāti kā iepriekšējie divi.
2005. gadā Ainars Mielavs kopā ar bijušajiem Jauns Mēness biedriem Gintu Solu un Juri Kroiču izveidoja grupu Mielavs un Pārcēlāji. Tajā pašā gadā klajā nāca grupas debijas albums "Parunā ar sevi", bet nākamajā — "Tad kad pasauli pārdos".
Pēc īsas radošas krīzes 2017.—2018. gadā Mielavs izveidoja jaunu grupu, kuras sastāvā bija jaunās mūziķu paaudzes pārstāvji Matīss Čudars, Jānis Ruņģis, Reinis Ozoliņš un Jānis Jaunalksnis, bet 2020. gadā sapulcēja jaunu mūziķu ansambli, kurā ietilpst Rūdolfs Macats, Kaspars Vizulis, Kristians Priekulis un Kaspars Kurdeko.
Reča
Reča ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz austrumiem no Ščecinas.
Pilsētā daļēji saglabājušās pilsētas viduslaika aizsardzības sistēmas celtnes.
Carnikavas pagasts
Carnikavas pagasts atrodas Ādažu novadā pie Rīgas pilsētas ziemeļaustrumu robežas, Rīgas līča Vidzemes piekrastē no Kalngales līdz pat Lilastes upei. Robežojas ar Rīgas pilsētu un Garkalnes, Ādažu un Saulkrastu pagastiem. Pagasta centrs ir Carnikava, kas atrodas 25 km attālumā no Rīgas.
Pirmoreiz izveidots 1992. gadā. No 2009. gada līdz 2021. gada administratīvi teritoriālajai reformai pastāvēja kā Carnikavas novads. 2021. gadā Carnikavas novadu iekļāva jaunajā Ādažu novadā.
Daba
Kopējā pagasta platība ir 80,2 kvadrātkilometru, turklāt lielāko daļu aizņem meži, bet ceturtdaļa no kopplatības tiek izmantota lauksaimniecībai. Carnikava ir pazīstama ar dabas parku "Piejūra", kas ir iekļauts Eiropas Savienības izveidotajā īpaši aizsargājamo teritoriju tīklā "Natura 2000" un kurā sastopamas vairākas aizsargājamas augu sugas. Ummja ezerā konstatētas daudzas beznoteces dzidrūdens tipa ezeriem raksturīgas augu sugas: Dortmaņa lobēlija, ezerenes u.c. Pie Garezera konstatētas vairākas retas sikspārņu sugas. Parks aizņem apmēram piektdaļu visas pagasta teritorijas. Carnikavas pagasta teritorijā ir piecas upes un kanāli, astoņi ezeri un četras ezeru salas. Pagastā ir 19 kilometrus gara pludmale gar Rīgas līča Vidzemes piekrasti no Kalngales līdz Lilastei.
Dabas aizsardzība
Daļa no pagasta atrodas Piejūras dabas parka teritorijā.
Vēsture
Carnikavas pagasts vēsturiski veidojies kā zvejnieku ciems pie garākās upes Latvijā — Gaujas. Šī ir senās Kubeseles novada Līvu zeme. 1211. gadā Indriķa Livonijas hronikā minēts, ka vietā, kur Gauja ieplūst jūrā, pulcējies līvu karaspēks. Tā saukta par "Koivemundi" (upes muti), savukārt paši līvi šo vietu dēvējuši par "Sarnikau" (ošleju). Carnikavas kā apdzīvotas vietas sākums saistīts ar lielu Gaujas salu, uz kuras 17. gadsimtā tika uzcelta greznākā muiža Vidzemē, kas sava krāšņuma dēļ tika dēvēta par Meņģeles pili. Tās saimnieki kļuvuši zināmi arī ar pirmo zivju audzētavas izveidi Latvijā un Krievijā, kā arī zivju konservu fabriku. Pirmā pasaules kara laikā muiža tika iznīcināta un tā arī netika atjaunota.
1549. gadā pirmo reizi rakstos minēts Ādažu-Carnikavas draudzes novads (Neuermühlen-Zarnikau), 1826. gadā tajā ietilpa Sv. Pētera un Pāvila Ādažu baznīca ar divām filiālbaznīcām — koka Carnikavas baznīcu (nodegusi 2017. gadā) un koka Garkalnes baznīcu jeb Vesterotes kapellu (Weterotten, Hilchens Kapelle).
19. gadsimtā tagadējā Carnikavas pagasta teritorija atradās Rīgas apriņķa Ādažu pagastā. Pēc 1920. gada agrārās reformas Carnikavas muiža, saukta arī par Gaujas-Meņģeļu jeb Sānkaules muižu, tika sadalīta 101 vienībā 2237 ha kopplatībā.
1945. gadā Ādažu pagastā izveidoja Ādažu, Berģu, Carnikavas un Garkalnes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Carnikavas ciems ietilpa Saulkrastu rajonā, 1954. gadā to pievienoja Ādažu ciemam.
Carnikavas pagastu Rīgas rajona sastāvā izveidoja, kad no Ādažu pagasta tika atdalītas zvejnieku kolhoza «Carnikava» zemes un vasarnīcu ciemi gar šoseju P1. 2006. gada 21. martā pagastu reorganizēja par novadu, kurš 2009. gada 1. jūlijā kļuva par patstāvīgu administratīvi teritoriālu vienību. 2021. gadā tas atgriezās pagasta statusā Ādažu novadā.
Novada pašvaldība (2006—2021)
Pēdējā pašvaldības vadītāja bija Daiga Mieriņa (dz. Jurēvica) no Latvijas Zemnieku savienības saraksta. Pašvaldības vadītāja iepriekš ilgstoši bija Elfa Sloceniece (1996.–2010.), īslaicīgi 2015. gadā – Imants Krastiņš.
Nemateriālais kultūras mantojums
Nēģu ķeršanas un apstrādes prasmes Carnikavā 2019. gadā iekļautas Latvijas Nemateriālā kultūras mantojuma (NKM) sarakstā.
17. gadsimtā Gaujas lejtecē Carnikavā atradās vienīgā pārceltuve, kas bija īpaši svarīga starptautiskajam ceļam Rīga — Pērnava. Tās tuvumā 1851. gadā tika uzcelta māja "Cēlāji”, kuras iemītnieki rūpējās, lai ikviens varētu nokļūt otrpus Gaujai. 1966. gadā māja tika nogādāta uz Latvijas Etnogrāfisko brīvdabas muzeju, bet tagad tās kopija ir uzbūvēta no jauna un ēkā, kas atrodas Gaujas krastā, darbojas Carnikavas Novadpētniecības centrs, kas svinīgi tika atklāts 2012. gada rudenī. Tur var iepazīt Carnikavas novada veidošanās vēsturi, tradīcijas, vērtības un īpašo nēģu zvejas arodu gadsimtu gaitā.
Gaujas ieteka jūrā (Gaujas grīva)
Gauja ir Latvijas garākā upe (452 km), kas savu ceļu tā sāk Vidzemes augstienē, bet noslēdz satiekoties ar Baltijas jūras Rīgas līci Carnikavā. Gauja ir viena no Latvijas upēm, kura saglabājusi tās dabisko izskatu, un Gaujas grīva ir piemērota vieta, kur vērot upes un jūras mijiedarbību. Carnikavas pagasta teritorijā esošajā Piejūras dabas parkā iespējams vērot vairāk nekā 232 putnu sugas, jo īpaši Gaujas grīvas kreisā krasta teritorijā un vecupēs, kas nodrošina visu reto ūdensputnu un bridējputnu ligzdošanu. Nozīmīgākās atsevišķu reto un aizsargājamo sugu, kā, piemēram, mazais zīriņš, jūras zīriņš un jūras žagata, ligzdošanas vietas ir smiltāji un smilšainās salas upju grīvās un lejtecēs, tai skaitā Gaujas grīvā.
Carnikavas muižas parks
Līdz 1917. gadam Carnikava varēja lepoties ar vienu no greznākajām muižām Vidzemē. Barona Magnusa Gustava fon Mengdena dēls Ernsts Reinholds fon Mengdens (1726—1798) savai bagātībai 1774. gadā Vācijā nopirka grāfa titulu un apmēram šajā laikā tika uzcelta Carnikavas muižas ēka — lepnākā pils Vidzemē. Tajā ilgus gadus saimniekoja arī fon Panderu dzimta (piem. Kristians Panders). Pirmā pasaules kara laikā, 1917. gada 30. septembrī, Carnikavas muižas ēkas nopostīja ugunsgrēks un tās vairs neatjaunoja. Pēdējais muižas īpašnieks bija rūpnieks Heinrihs Gēgingers. 1960. gados padomju okupācijas režīms pils drupu vietā ierīkoja 1944. gadā kritušo padomju karavīru brāļu kapus.
Muižas parks 2005. gadā atjaunots un labiekārtots. Parka vidū var apskatīt pēdējo muižas liecinieku — 18. gadsimta 80. g. kolonnas kapiteli (valsts nozīmes mākslas pieminekli), savukārt tautas nama "Ozolaine” ēka uzcelta muižas klēts vietā. Parkā ir arī piemiņas vieta 1919. gadā Landesvēra nošautajiem 12 carnikaviešiem, kurus tie turēja aizdomās par simpatizēšanu komunistiem.
Svētku laukums
Carnikavas pagastā ir izveidots laukums ar vietu piemineklim, kur iedzīvotājiem pulcēties Latvijas valsts svētkos un citos nozīmīgos pasākumos. Svētku laukuma centrā ir 2011. gadā tēlnieka Viļņa Titāna Carnikavai piemineklis "Atceroties" — granītā izkaltais tēls simbolizē nepadošanos, mūžīgu celšanos un iešanu tālāk. Laukumā atrodas arī 2018. gadā pēc Aizsardzības ministrijas rosinājuma uzstādīta piemiņas stēla, godinot trīs no Carnikavas novada nākušos Lāčplēša Kara ordeņa kavalierus.
Ojāra Vācieša piemineklis
Carnikavas pagasta kapos Siguļos atdusas latviešu tautas dzejnieks Ojārs Vācietis (1933—1983). Par godu dzejnieka 80. gadu jubilejai labiekārtota O. Vācieša un arī viņa mūžībā aizgājušās dzīvesbiedres, dzejnieces Ludmilas Azarovas (1935—2012) piemiņas vieta. Pieminekļa autori ir arhitekti Ingūna Rībena un Uģis Zābers un tēlnieks Gļebs Panteļejevs. Pieminekļa idejas pamatā ir O. Vācieša dzejoļu krājuma "Zibens pareizrakstība" poētika, un esošais dzejnieka portrets ir atveidots zibens šķērsgriezumā, savukārt L. Azarovas kapavieta attēlota kā balta lode, simbolizējot saulesgaismu un līdzsvaru.
Carnikavas promenāde
Latvijā garākā promenāde uz jūru ar cieto segumu, kas 1800 metru garumā stiepjas cauri dabas parkam “Piejūra” līdz pašai jūrai. Carnikavas promenādes betona plātņu segumā ietverts Līvu ceļa raksta koncepts, attēlojot trīs krāsu (melna, balta, sarkana) vilni kā Gaujas un piekrastes simbolu. Cieto segumu kāpu zonā nomaina koka laipas, savukārt pirms noejas uz jūru ir 4x4 m liela koka skatu platforma.
Eirolīga sievietēm
FIBA Eirolīga sievietēm ir galvenais sieviešu basketbola komandu turnīrs Eiropā, kurā tiek noteikts kontinenta spēcīgākais sieviešu basketbola klubs. Turnīru organizē FIBA Europe. Visvairāk turnīrā ir uzvarējusi Latvijas (PSRS) komanda Rīgas TTT.
Eirolīgas uzvarētāji
* norāda mājinieku pilsētu.
Jānis Vilcāns
Jānis Vilcāns (dzimis Upmalas pagasta "Saulīšos", miris  Rīgā) bija nopelniem bagātais Latvijas fiziskās kultūras un sporta darbinieks, ilggadējs LPSR Fiziskās kultūras un sporta komitejas (FKSK) priekšsēdētāja vietnieks. Beidzis Latvijas Valsts Fiziskās kultūras institūtu (LVFKI). Bijis Daugavpils FKSK vadītājs, treneris. Mālpils sovhoztehnikuma, vēlāk agrofirmas "Mālpils" direktora vietnieks. Viens no Latvijas Olimpiešu sociālā fonda (LOSF) stipendiātiem par mūža ieguldījumu sportā.
Svjontņiki Gurni
Svjontņiki Gurni ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz dienvidiem no Krakovas. Slavens metālapstrādes amatniecības centrs.
Staraiņi
Staraiņi (Radiata) ir dzīvnieku nodalījums, kas iekļauj sevī primitīvākos eimetazojus ar diviem šūnu slāņiem ektodermu un endodermu jeb gastrodermu, starp kuriem ir recekļaina viela — mezogleja — kas satur atsevišķas izkliedētas šūnas un kolagēnās šķiedras. Vēl to raksturo ķermeņa formas radiālā simetrija, kaut arī ir izņēmumi. Gāzu apmaiņa notiek difūzijas ceļā. Bezdzimuma vai dzimumvairošanās (izogāmija). Kādreiz šo organismu grupu pārstāvēja zarndobumaiņu tips.
Galvenās īpašības:
Sistemātika
Nodalījums
Agrāk nodalījumā bija viens tips -, bet Dzēlējzarndobumaiņi un Ktenoporas bija apakštipi.
Zorinska
Zorinska ir  pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabala Perevaļskas rajonā. Izvietojusies apgabala dienvidrietumos Lozovas upītes krastos 60 km no apgabala centra Luhanskas un 18 km no rajona centra Perevaļskas. Zorinskas pilsētas padomei administratīvi pakļauts Bairačku pilsētciemats.
Vēsture
Par apdzīvotās vietas pirmsākumiem uzskata 1878. gadā uz Debaļceves—Luhanskas dzelzceļa līnijas izbūvēto Manuiļivkas dzelzceļa staciju, pie kuras izveidojās ciemats. 1930. gadā netālu no stacijas tika izbūvētas Nikanoras šahtas un pie tām strādnieku ciemats. 1963. gadā šahtu un stacijas ciemati tika apvienoti, nodibinot pilsētu ar tagadējo nosaukumu.
Anrī III Valuā
Anrī III (fr, pl; dzimis, miris ) bija Valuā dinastijas Francijas karalis no 1574. līdz 1589. gadam Francijas reliģisko karu laikā, kā arī, pirms valdīšanas Francijā, Polijas karalis no 1573. līdz 1575. gadam. Pirmais vēlētais Polijas karalis un pēdējais Valuā dinastijas Francijas karalis.
Trešais dēls Francijas karaļa Anrī II Valuā un karalienes Katrīnas Mediči ģimenē. 1560. gadā viņam tika piešķirta Angulēmas un Orleānas hercogu, bet 1566. gadā - Anžū hercoga tituls. Pirms troņa ieņemšanas piedalījās reliģiskajos karos, sakaudams hugenotus 1569. gada 13. martā Žarnakas kaujā un 1569. gada 3. oktobrī Monkontūras kaujā. Piedalījās 1572. gada Bērtuļa nakts slaktiņa plānošanā, bet ne tās norisē.
1573. gada 16. maijā Polijas augstmaņi ievēlēja Anrī III par Polijas karali. Kronēts 1574. gada 21. februārī Krakovā. Tomēr, izdzirdējis par brāļa, Francijas karaļa Šarla IX nāvi, Anrī III pameta Polijas troni un devās atpakaļ uz Franciju. Pēc zināma laika Polijas tronis tika pasludināts par vakantu.
1575. gada 13. februārī Reimsas katedrālē Anrī III tika kronēts par Francijas karali. 1576. gadā Anrī III parakstīja Boljē ediktu, kurš deva zināmas tiesības hugenotiem. Kā atbildi uz to katoļu frakcijas līderis Lotringas hercogs de Gīzs nodibināja Katoļu līgu, kuras spiediena rezultātā Anrī III bija spiests atcelt hugenotu tiesības. Tāpat Katoļu līgas ietekmē Anrī atcēla troņa mantošanas tiesības hugenotu atbalstītajam Navarras karalim Anrī IV. Tomēr 1588. gada 23. decembrī Anrī III noorganizēja Katoļu līgas līdera hercoga de Gīza slepkavību. Vēlāk Anrī III apvienoja spēkus ar Anrī IV un devās uz Katoļu līgas kontrolēto Parīzi. Parīzes pievārtē 1589. gada 2. augustā Anrī III nogalināja dominikāņu mūks Žaks Klemāns.
Peru
Peru (es, qu, ay), oficiāli Peru Republika (República del Perú, Piruw Republika, Piruw Suyu), ir valsts Dienvidamerikas rietumos. Ziemeļos tā robežojas ar Ekvadoru un Kolumbiju, austrumos — ar Brazīliju, dienvidaustrumos — ar Bolīviju, bet dienvidos robežojas ar Čīli. Rietumos Peru apskalo Klusais okeāns. Peru ir trešā lielākā valsts Dienvidamerikā. Peru var iedalīt trīs ģeogrāfiskajos reģionos: rietumos ir tā sauktā Costa (krasts), kura ir šaura, tuksnešaina josla gar Kluso okeānu, tālāk uz austrumiem ir Sierra (augstiene), kas ir daļa no Andu kalniem, kuri vijas cauri Peru teritorijai, bet rietumos sākas Amazonija, plaši ar mežu klāti pakalni un līdzenumi. Peru teritorijā atrodas Amazones izteka.
Gandrīz puse no visiem Peru iedzīvotājiem ir kečvi, bet aptuveni viena trešdaļa ir metisi. Lielākā daļa no atlikušajiem iedzīvotājiem ir aimari un eiropiešu pēcteči. Kristietība ir izplatītākā reliģija.
Peru bija centrs Inku impērijai, kuras galvaspilsēta Kusko tika dibināta 11. vai 12. gadsimtā. 1533. gadā reģionu iekaroja spāņu piedzīvojumu meklētājs Fransisko Pisarro (Francisco Pizarro). Spāņi dibināja Peru vicekaralisti un šeit valdīja turpmākos 300 gadus. 1821. gadā Peru ieguva neatkarību un 1824. gadā brīvība tika apstiprināta. Klusā okeāna kara laikā (1879—83) Čīle sakāva Peru. 1941. gadā robežstrīda dēļ par valsts robežām ar Ekvadoru izcēlās karš, kura rezultātā Peru ieguva plašas teritorijas no Amazones baseina; pilnībā šī konfliktsituācija tika atrisināta tikai 1998. gadā. 1968. gadā notika militārs apvērsums un tika gāzta valdība. 1980. gadā valstī tika atjaunoti civilie likumi. 1992. gadā Alberto Fuhimori valdība atrisināja likumdošanas problēmu un nākamajā gadā izsludināja jaunu konstitūciju. 2001. gadā par Peru prezidentu pirmo reizi kļuva kečvu tautas pārstāvis Alehandro Toledo (Alejandro Toledo).
Vēsture
Cilvēki Peru teritorijā iespējams ir dzīvojuši vairāk nekā 13 000 gadus. Sākot ar 1000. gadu p.m.ē. Peru atšķirīgās daļās bija dažādas attīstītas kultūras, piemēram, čavinu, močes, naskas, tiuanaku un čimu kultūras. Tomēr reģions nebija politiski vienots līdz pat aptuveni 1400. gadam, kad inki, kas dzīvoja Kusko ielejā, 15. gadsimta laikā veiksmīgi iekaroja teritoriju, kura atbilst mūsdienu Peru platībai (izņemot Amazoniju), Bolīvijas augstienei, Argentīnas ziemeļu daļai, Čīles centrālajai daļai un Ekvadoras augstienei. Šajā teritorijā inki izveidoja totalitāru valsti, kas ļāva cilšu valdniekiem un vietvalžiem valdīt pār pārējiem iedzīvotājiem.
Tāpat kā acteki, arī inki salīdzinoši vēlu kļuva par ietekmīgu tautu; pat viņu leģendas netiek datētas ar agrāku laiku par 1200. gadu, kad Kusko ielejā iespējams par pirmo inku imperatoru kļuva Manko Kapaks (Manco Cápac). Tāpat kā Vecās Pasaules tautas un pretēji kā citas Amerikas pamatiedzīvotāju tautas, inki savu vēsturi datēja pēc valdnieka valdīšanas laika. Tā kā bija 13 imperatori, tad inku vēsture tiek sadalīta 13 periodos. Pirmie septiņi imperatori bija leģendāri, lokāli vai arī ar nelielu nozīmi; viņu valdīšanas gadi ir pilni ar iespējamiem un neiespējamiem notikumiem, īpaši, Manko Kapaka, dinastijas dibinātāja, valdīšanas laikā. Šajā laika periodā inki bija maza cilts, viena no daudzajām, kura apdzīvoja tikai nelielu teritoriju ap inku galvaspilsētu Kusko. Viņi regulāri karoja ar kaimiņu ciltīm.
Neticami strauja Inku impērijas paplašināšanās sākās Virakočas (Viracocha; inku dievības) dēla Pačakuti (Pachacuti) valdīšanas laikā. Pačakuti bija viens no visu laiku labākajiem iekarotājiem Amerikas vēsturē. Viņš tronī kāpa 1438. gadā. Ar šo gadu sākas arī inku vēstures ticamā daļa, kuras fakti gandrīz visi ir pierādāmi. Britu ģeogrāfs-vēsturnieks sers Klementss Markhems (Clements Markham) Pačakuti ir nosaucis par "lieliskāko vīru, kas Amerikas pamatiedzīvotājiem ir bijis".
Ģeogrāfija
Peru ir valsts Dienvidamerikas rietumos. Ziemeļos Peru robežojas ar Ekvadoru un Kolumbiju, austrumos ar Brazīliju, dienvidaustrumos ar Bolīviju, bet dienvidos ar Čīli. Peru arī pārvalda teritoriālos ūdeņus Klusajā okeānā, kas to apskalo rietumos.
Pēc būtības Peru ir tropu valsts, jo pāri valsts ziemeļu daļai ir novilkts ekvators. Tomēr klimats neatbilst tropiskajai joslai, jo gar valsts krastu Klusajā okeānā plūst aukstā Humbolta straume. Vienīgi valsts austrumu teritorija atbilst tropu joslas klimatam, jo šeit ir daļa no Amazones mūžameža. Peru var iedalīt trīs ģeogrāfiskajos reģionos: rietumos ir tā sauktā Costa (krasts), kura ir šaura, tuksnešaina josla gar Kluso okeānu, tālāk uz austrumiem ir Sierra (augstiene), kas ir daļa no Andu kalniem, kuri vijas cauri Peru teritorijai, bet rietumos sākas Amazonija, plaši ar mežu klāti pakalni un līdzenumi.
Peru teritorijā aptuveni 50 upes tek lejā no Andu kalniem un ietek Klusajā okeānā. Šo upju garumi parasti ir mazāk par 300 km. Centrālajā daļā ir daudz plakankalnes, kur nav noteces baseinu uz okeānu, savukārt austrumos ir Amazones baseins, kura ūdeņi ietek Atlantijas okeānā. Valsts dienvidos uz robežas ar Bolīviju atrodas Titikakas ezers, kas ir pasaulē augstākais ezers virs jūras līmeņa, kur notiek intensīva kuģošana.
Valdība
Peru politiskajā vēsturē ir bijuši vairāki militāri apvērsumi un veiktas vairākkārtējas izmaiņas konstitūcijā. Kopš 1993. gada Peru konstitūcijā ir apgalvots, ka valdības vadītājs ir Peru prezidents, kurš uz pieciem gadiem ir tautas ievēlēts. Viņu var atkārtoti ievēlēt tikai uz vēl vienu termiņu. Prezidents ir ne tikai valdības, bet arī valsts galva. Prezidents ieceļ un vada Ministru Padomi. Viņam valdības grožus palīdz vadīt divi viceprezidenti, kuri arī ir tautas ievēlēti. No 2022. gada Peru prezidente ir Dina Boluarte. Likumdošanas vara pieder vienpalātas Peru kongresam, kura locekļus tauta ievēl uz pieciem gadiem.
Demogrāfija
Tagadējā Peru teritorija bijusi mājvieta daudzām senajām indiāņu civilizācijām — Naskas, čimusu un Čivinas civilizācijai. Peru bija arī varenās inku impērijas centrs, senā inku galvaspilsēta Kusko atrodas valsts dienviddaļā. Spāņu iekarotāji nopostīja neskaitāmos kultūras pieminekļus, tomēr joprojām visā Peru atrodami daudzi inku slavas liecinieki. Katru gadu miljons tūristu apmeklē Peru, lai skatītu tos savām acīm. Lielākā daļa Peru iedzīvotāju (45%) ir indiāņi, 37% — jaukteņi (eiropiešu un indiāņu pēcteči). Ļoti ilgi Peru vienīgā oficiālā valoda bija spāņu valoda, līdz 1975. gadā valsts valodas statusu piešķīra kečvu, bet 1980. gadā — arī aimaru valodai.
Tautsaimniecība
Peru ir mazattīstīta valsts, kuras tautsaimniecība ilgstoši ir bijusi atkarīga no izejmateriālu eksporta uz augstāk attīstītām valstīm Ziemeļu puslodē. Tā ir pasaulē viena no vadošajām valstīm zvejošanā, un ieņem augstas vietas pasaules rangā pēc bismuta, sudraba un vara ieguves. Pēdējās desmitgadēs valstī tiek veicināta tautsaimniecības modernizācija, attīstot netradicionālas eksporta nozares, kā arī veicinot plaša patēriņa preču ražošanu, lai apmierinātu vietējās vajadzības. Vairākās jomās joprojām pastāv nopietnas ekonomiskās problēmas. Periodiski zemestrīces, zemes nogruvumi, El Ninjo lieti un citas dabas katastrofas izraisa postījumus transporta tīklos un lauksaimniecībā. Ierobežotā aramzemes platība neatbilst strauji augošā iedzīvotāju skaita vajadzībām, tādējādi nepārtraukti pieaug importētās pārtikas daudzums, kā arī pastāv grūtības mainīt valstī valdošos zemes apsaimniekošanas un ēšanas paradumus. Lai atrisinātu šos un citus ekonomiskos trūkumus, militārā valdība 1960. gadu beigās un 1970. gadu sākumā nacionalizēja naftas rūpniecību, kalnrūpniecību un citas nozares. Papildus tam tika veikta agrārā reforma. Nacionalizācija tomēr radīja papildus ekonomiskās problēmas, piemēram, lielu valsts parādu, augstu inflāciju, lielu tirdzniecības deficītu un saspringtas attiecības ar dažiem Peru tirdzniecības partneriem. Tas izraisīja sekojošu Peru valdības reakciju, kurā tika pārvērtēta valsts loma tautsaimniecībā. Pēc tam dažas tautsaimniecības nozares nonāca privāto uzņēmēju kontrolē. Šie pasākumi kopā ar strukturālajām reformām, ko valdība īsteno 1990. gados, veicināja strauju ekonomisko izaugsmi 21. gadsimta sākumā.
Sports
Skatītāju visapmeklētākie sporta veidi tāpat kā citās Latīņamerikas valstīs ir futbols un vēršu cīņas.
Pāvila 1. vēstule Timotejam
'''Pāvila 1. vēstule Timotejam''' ir viena no Jaunās Derības vēstulēm, par kuras autoru tradicionāli uzskata Svēto Pāvilu. To viņš esot adresējis Efesas bīskapam Timotejam. Vēstuli Pāvils esot uzrakstījis laika posmā no pirmās atbrīvošanas no ieslodzījuma Romā līdz viņa pēdējam ieslodzījumam, tas ir, laika posmā no 61. līdz 64. gadam. Vēstulē viņš stāsta par sevi, kā arī dot skaidrus norādījumus par organizatoriskiem jautājumiem draudzē. Tajā viņš arī brīdina Timoteju, lai tas uzmanās no nepatiesām mācībām.
Uhaņa
Uhaņa  jeb Vuhaņa (zh, Wǔhàn) ir pilsēta Ķīnas centrālajā daļā pie Haņas upes ietekas Jandzi upē. Trešā lielākā Ķīnas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Hubei provinces centrs.
Sastāv no trim atsevišķām daļām — Učanas (Wǔchāng), Haņkou (Hànkǒu) un Haņjanas (Hànyáng), kas atrodas atsevišķos upju krastos un savstarpēji savienotas ar tiltiem. Pilsētu dažkārt sauc par "Uhaņas trim pilsētām", bet nosaukums Uhaņa veidojas no šo pilsētu nosaukumu pirmajām daļām.
Pilsēta daudzkārt cietusi plūdos, tāpēc pretrunīgi vērtētais Triju aizu dambis augšpus pa Jandzi cita starpā paredzēts plūdu draudu novēršanai pilsētā.
Vēsture
Par kopīgās pilsētas — Uhaņas, sākumu uzskata Dzeltenās dzērves torņa celtniecību 226. gadā. Tanu dinastijas laikā Dzeltenās Dzērves tornis kļuva par vienu no slavenākajām celtnēm Kīnā. Šajā laikā pilsēta bija viens no Ķīnas intelektuālajiem un mākslas centriem. mongoļu Juaņu dinastijas laikā Uhaņa kļuva par provinces galvaspilsētu.
18. gadsimtā Uhaņa kļuva par vienu no Ķīnas četrām galvenajām ostām. 19. gadsimtā pilsētas Haņkou daļā radās eiropiešu kvartāli ar kantoriem un noliktavām.
1911. gada 10. oktobrī pilsētas Učanas rajonā sākās Učanas sacelšanās, kura noveda pie Siņhajas revolūcijas, Cinu dinastijas krišanas un republikas nodibināšanās Ķīnā. XX gadsimta 20. gados Uhaņa bija kreisās Gomindāna frakcijas līdera Vana Džinveja (Wang Jingwei) bāze cīņā pret Čanu Kaiši (Chiang Kai-shek).
Otrā Ķīnas-Japānas kara laikā notika Kauja par Uhaņu, kurā bojā gāja apmēram 500 000 karavīru. Kauju ar smagiem zaudējumiem uzvarēja Japāna un kopš 1938. gada Uhaņa bija Japānas armijas loģistikas centrs operācijām Ķīnas dienvidos. 1944. gada decembrī pilsēta tika stipri izpostīta ASV aviācijas uzlidojumos.