cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ķūķu klintis
Klintīs atrodas divas alas: Ķūķu Lielā un Ķūķu Gaisa ala. Lielā ala ir 19—22 metrus gara, pieejama no upes. Šī ala ir pieejama tikai mazūdens periodos. Tā sākas ar 5×5 m grotu un sašaurinās vidusdaļā, bet pēcāk atkal paplašinās. Gaisa ala (arī saukta par Nepieejamo alu) atrodas pāris metrus virs upes līmeņa. Šīs alas garums ir 10 metri. Ķūķu alu priekšā veidojas sezonāli leduskritumi, kurus rada pāri iezim tekošie avoti. Leduskritumi ziemas laikā aizsedz alu ieejas. Pie klintīm atrodas laivotājiem pazīstamās Ķūķu krāces, kuras veidojas Gaujas gultnē esošo laukakmeņu dēļ un kuru ūdeņi brāžas tieši gar klintīm. Krāču dēļ senatnē plostnieki Ķūķu klintis dēvējuši par Straujo iezi.
Rīgas Svētās Marijas Magdalēnas katoļu baznīca
Rīgas Svētās Marijas Magdalēnas Romas katoļu baznīca un klosteris ir Romas Katoļu Baznīcas dievnams Klostera ielā 2, Vecrīgā. 13.—17. gadsimta valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Dievkalpojumi notiek latgaliešu, latviešu un angļu valodā.
Vēsture
Pirmā Svētās Marijas Magdalēnas koka baznīca celta ap 1260. gadu Rīgas arhibīskapa Alberta II valdīšanas laikā (1253-1273) kā cisterciešu sieviešu ordeņa klosterbaznīca kapela. Klostera priekšniece Magdalēna, Kaupo (1217), Turaidas lībiešu valdnieka mazmeita, ziedoja līdzekļus mūra baznīcas ēkas celšanai, tāpēc arī tā tika nosaukta viņas svētās aizbildnes — sv. Magdalēnas vārdā. Pats klosteris bija atdalīts ar apkārtmūri un sniedzās līdz pat pilsētas nocietinājumu sienai, pie kuras vēl šodien redzams Jaunavu (senāk arī Klostera) tornis.
Baznīca bija celta cisterciešu stilā, vienkāršā iekšējā un ārējā veidojumā (bez krāsainām logu vitrāžām, bez skulptūrām, lai netraucētu iekšējo sakopojumu u.tml.). Arī tornis bija viens, neliels, ar vienu nelielu zvanu (Svētā Jēkaba katedrāles pusē). Sākotnējā ēka bijusi īsāka un šaurāka, bez prezbitērija un priekštelpas.
14. un 15. gadsimtā ēka tika paplašināta, izveidojot baznīcas sānu ārsienās 5 arku ailes un, piebūvējot sānu jomus, kā arī otro stāvu, kur virs sānu jomiem tika ierīkotas kapelas. Vidusjomā tika augstāk pacelti griesti, bet zem ēkas iebūvēts pagrabs mirušo apbedīšanai. Pēc kāda laika tika piebūvēts arī prezbitērijs.
1522. gadā, kad Rīgas rāte ar ģilžu atbalstu iecēla A. Knopki par lurterisma ticības sludinātāju Sv. Pētera baznīcā un S. Tegetmeijeru par mācītāju Sv. Jēkaba baznīcā, Rīgā sākās t. s. "svētbilžu grautiņi" — luterāņu pūlis iebruka Rīgas baznīcās, tās izdemolējot. 1522. gadā rāte ar varu atņēma sv. Jēkaba un sv. Pētera baznīcas, 1533. gadā — sv. Marijas (Doma) baznīcu un 1539. gadā konfiscēja 4 klosterus un citus katoliskā kulta īpašumus, tad katoļu konfesijai palika sv. Marijas Magdalēnas klosterbaznīca. Toties tur, saskaņā ar varas rīkojumu, nedrīkstēja ierasties priesteri, un ārpus klostera ticīgajiem tā nebija pieejama (tāpat kā sv. Andreja kapela Rīgas pilī, kur līdz 1561. gadam notika vienīgi Ordeņa locekļiem paredzēti dievkalpojumi).
1583. gada 9. martā gubernatora kancelejā tika nolasīta un parakstīta karaļa Stefana Batorija deklarācija, ar kuru sv. Jēkaba baznīcas, sv. Marijas Magdalēnas klostera un citu baznīcas īpašumu pārvaldīšana Rīgā tika nodota Jēzus sadraudzībai. Jezuītu pārziņā nonāca arī bijušā sv. Marijas Magdalēnas klostera lauku īpašumi, uz kuriem kā pirmais missionarius excurrens izbrauca darbojās Jānis Vincerijs. 1586. gadā Kalendāra nemieru jezuīti rezultātā bija spiesti atstāt gan baznīcu, gan klosteri, paslēpjoties pilī un paņemdami līdzi baznīcas piederumus. Klosterī palika abate Anna Tepele un māsa Anna Netkena, pret kurām tika vērsti uzbrukumi un apsūdzības uzbrukumus, luterāņiem cenšoties pārņemt baznīcu savā ziņā un pašas māsas "atgriezt pie Dieva", pieņemot jauno ticību.
1591. gadā baznīcas ēkā tika izdarīti liela mēroga remontarbi, mainījās vizuālais veidols: ielikti jauni logi, jauni gleznojumi. 1621. gadā, zviedriem ieņemot Rīgu, klosteris un baznīca tika izpostīti, klostera telpas pilsētnieki pārbūvēja savām vajadzībām. Karalis Gustavs II Ādolfs lika konfiscēt klostera zvanu kā kara laupījumu un uzdāvināja to Stokholmas Marijas Magdalēnas baznīcai.
Laikā no 1621. līdz 1710. gadam katoļticība Vidzemē ar nāves draudiem bija aizliegta. 1632.-1639. gados baznīca tika atjaunota un pārveidota par zviedru garnizona luterāņu baznīcu.
1710. gadā Rīgas aplenkuma laikā ēka nodega — no dievnama palika pāri tikai mūri. Jaunais Rīgas pavēlnieks Krievijas cars Pēteris I pavēlēja baznīcu atjaunot un nodot pareizticīgajiem, pārsaucot to par Sv. Aleksija baznīcu (Церковь Алексия человека Божья) un veicot ievērojamas pārbūves. Tagadējo veidolu baznīca ir ieguvusi 1746. gadā, kad tai pēc arhitekta N.Vasiļjeva projekta piebūvēja torni rietumu pusē virs priekštelpas (tornis austrumu pusē tika nojaukts) un altāra daļu, fasādi un interjeru pārveidoja baroka formās. 1760. gadā Pleskavas bīskaps atļāva tajā ierīkot divas kapelas — vienu Rostovas Dimitrija, otru — Sv. Nikolaja Brīnumdarītāja godam. 1899. gadā pareizticīgie tornim piebūvēja vēl vienu stāvu. Pie baznīcas tika nodibināts pareizticīgo vīriešu klosteris. No vecās katoļu baznīcas bija palikušas divas pilāru rindas, gotiskie logi un velves kora telpā.
1922. gada 30. maijā Saeima nolēma baznīcas ēku nodot katoļu konfesijai kā Rīgas bīskapa rezidences vietu. No 1924. līdz 1939. gadam pēc arhitekta A. Mēdlingera projekta notika baznīcas pārbūves un piemērošanas darbi atbilstoši katoļu kulta vajadzībām. Piebūvētais torņa jaunais stāvs tika nojaukts, jo bija sācis plaisāt. Torņa smaile tika izveidota pēc Sv. Jēkaba katedrāles torņa parauga. XX gs. 30. gados baznīcā tika iemūrēts galvenais altāris.
STS-128
STS-128 bija Space Shuttle Discovery ekspedīcija uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Stacijas lidojumu programmā šī misija apzīmēta kā 17A. Starts notika, uz zemes atgriezās.
STS-128 misijas uzdevums bija nogādāt uz staciju materiālus, iekārtas un citas mantas ar Daudzuzdevumu loģistikas moduli Leonardo. Tika veiktas trīs iziešanas kosmosā. Ar kosmoplānu stacijā ieradās SKS 20. ekspedīcijas jaunā dalībniece Nikole Stota, kura nomainīja Timotiju Kopru.
Apkalpe
Kosmoplāna Discovery apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Derīgā krava
Tur bija arī trīs transportskapji zinātnieskajiem eksperimentiem: FIR (Fluids Integrated Rack) un Materials Science Research Rack (MSRR-1) uzstādīšanai Destiny modulī, kā arī MELFI-2 (Minus Eighty Laboratory Freezer for ISS) uzstādīšanai Kibo modulī. FIR paredzēts šķidrumu uzvedības pētīšanai mikrogravitācijā.
Kravas telpā atradās arī Vieglā daudzuzdevumu platforma (Lightweight Multi-Purpose Carrier, LMC) ar slāpekļa tvertni (Ammonia Tank Assembly, ATA). Pilnā slāpekļa tvertne paredzēta tukšas tvertnes nomainīšanai stacijā.
Gatavošanās lidojumam
Sākotnēji Discovery starts bija paredzēts. Sakarā ar ārējās degvielas tvertnes siltumizolācijas papildu pārbaudēm, starts tika pārcelts uz 25. augustu. Uz starta laukumu 39A nesēja sistēma tika pārvietota. Starta dienā laikapstākļi pasliktinājās, un palaišanu pārcēla uz nākamo dienu. 25. augustā, gatavojoties palaišanai, atklājās kļūme vienā no ventiļiem degvielas vadā, pa kuru tiek iesūknēta degviela. Starts tika pārcelts uz 28. augustu. Pēc tam startu vēl atlika uz 29. augustu, lai veiktu papildu pārbaudes ventilim.
1. diena, pacelšanās
03:59 — 10:29
Discovery startēja 03:59 UTC. Pēc ieiešanas orbītā tika atvērtas kosmoplāna kravas telpas durvis, izvērsta Ku joslas sakaru antena un aktivizēts manipulators.
2. diena
18:29 — 09:29
Ar manipulatoru tika paņemta stieņa sensoru sistēma un veikta kosmoplāna apakšējās daļas novērošana. Apkalpe pārbaudīja skafandrus, gatavojoties iziešanai kosmosā.
3. diena, saslēgšanās ar SKS
17:29 — 09:29
4. diena, Leonardo izcelšana
17:29 — 09:29
31. augustā no kosmoplāna kravas telpas tika izcelts Daudzuzdevumu loģistikas modulis Leonardo. Ar stacijas manipulatoru, kuru vadīja Fords un Berets, Leonardo tika satverts 20:08 UTC. Tas tika pievienots pie Harmony moduļa pret Zemi vērsto portu. 21:56 saslēgšanās mehānisms to nofiksēja. Pēc hermētiskuma pārbaudes un spiediena izlīdzināšanas lūkas uz Leonardo tika atvērtas 1. septembrī 03:54 UTC. Apvienotā apkalpe sāka mantu pārnešanu no kravas moduļa uz staciju. Pēc kosmoplāna ārējās virsmas uzņemto attēlu analīzes tika paziņots, ka siltumizolācijas apšuvums nav cietis starta laikā, un Discovery var droši nolaisties.
5. diena, 1. iziešana kosmosā
16:59 — 08:29
1. septembrī 21:49 UTC sākās iziešana kosmosā, kuru veica Olivass un Stota. Stacijas manipulatoru vadīja Fords un Tirsks. Kosmonauti atbrīvoja stiprinājumus tukšajai slāpekļa tvertnei (Ammonia Tank Assembly) uz P1 fermas. Tad viņi atvienoja kabeļus no tvertnes, un 23:09 to satvēra manipulators. Pēc tam viņi noņēma EuTeff (kosmosā atradies kopš 2008. gada februāra, uzstādīts misijas STS-122 laikā) un MISEE 6 eksperimentus (kopš 2008. gada marta, STS-123). Abas iekārtas tika novietotas Discovery kravas telpā. Iziešana kosmosā ilga 6 stundas 35 minūtes. Tikmēr pārējā apkalpe iekšienē nodarbojās ar Leonardo izkraušanu. C.O.L.B.E.R.T skrejceliņš tika novietots Harmony modulī. Node 3 moduļa Gaisa reaktivācijas sistēma (Air Revitalization System) tika novietota pagaidu vietā Destiny modulī. Apkalpes dzīvojamie nodalījumi tika uzstādīti Kibo modulī.
6. diena
16:59 — 08:29
Kosmonauti turpināja jaunatvesto iekārtu pārnešanu un uzstadīšanu.
7. diena, 2. iziešana kosmosā
16:59 — 07:59
Iziešanu kosmosā veica Olivass un Fuglesangs. Tā sākās 3. septembrī 22:13 UTC. Stacijas manipulatoru vadīja Fords un Stota. Vispirms kosmonauti Discovery kravas telpā atvienoja pilnas slāpekļa tvertnes stiprinājumus. Fuglesangs tika piestiprināts pie stacijas manipulatora (pie tā bija jau piestiprināta vecā tvertne) un, rokās turot jauno tvertni, tika pārvietots uz P1 fermu. Šī 820 kg tvertne ir smagākais objekts, kuru cilvēks ar rokām pārvietojis atklātā kosmsoā. Kad tur ieradās Olivass, viņi nostiprināja tvertni, pievienoja kabeļus un dzesēšanas sistēmas cauruļvadus. 01:05 Tvertnes uzstādīšana bija pabeigta. Pēc tam Olivass atvienoja no manipulatora tukšo slāpekļa tvertni un padeva Fuglesangam. Fuglesangs tika pārvietots uz kosmoplana kravas telpu, un tvertne tika nostiprināta atpakaļceļam uz zemi. Tā kā ieplānotie darbi tika pabeigti aptuveni stundu agrāk, nekā paredzēts, tad viņi veica vēl kādus darbus. Olivass un Fuglesangs uzlika aizsargekrānus stacijas manipulatora kamerai. Tas paredzēts, lai aizsargātu kameru no iespējamas izplūdes gāzu aizkvēpināšanas Japānas karavas kuģa HTV pietuvošanās laikā, jo tas tiks satverts ar manipulatoru. Pēc tam kosmonauti uzstādīja vēl vienu kāju turētāju pie S1 fermas. Iziešana kosmosā ilga 6 stundas 39 minūtes.
8. diena
16:29 — 08:29
Pirmā dienas daļa tika pavadīta atslodzes režīmā. Pēcpusdienā kosmonauti turpināja mantu pārnešanu. Apkalpe veica skābekļa ģenerēšanas sistēmas (Oxygen Generation System) H2 sensora kalibrēšanu. Timotijs Kopra turpināja darbu un pieredzes nodošanu Nikolei Stotai. Olivass un Fuglesangs gatavojās trešajai iziešanai kosmosā.
9. diena, 3. iziešana kosmosā
15:59 — 07:29
5. septembrī 20:39 UTC sākās iziešana kosmosā, kuru veica Olivass un Fuglesangs. Virpirms viņi pie S3 fermas pabeidza Payload Attach System (PAS) izvēršanu, kuru neizdevās paveikt misijas STS-127 laikā 2009. gada jūlijā. 22:15 viņi devās uz slūžu kameru, kur paņēma instrumentus, kas nepieciešami nākamaā uzdevuma izpildei. Pie S0 fermas kosmonauti nomainīja bojāto Rate Gyro Assembly (RGA) — sensoru, kas mēra stacijas stāvokļa jebkuru izmaiņu ātrumu. Šis darbs tika pabeigts pulksten 23. Pēc tam Olivass nodarbojās ar GPS antenas uzstādīšanu. Pa to laiku Fuglesangs nomainīja elektroenerģijas kontroles moduli (Remote power control module, RPCM). Pēc tam viņš pievienojās Olivasam. Divu GPS antenu uzstādīšana tika pabeigta pulksten 24. Tad viņi veica darbus, kas nepieciešami gaidāmajai Tranquility moduļa ierašanai 2010. gadā. Bija jānovelk divi 20 m gari elektroenerģijas un datu kabeļi no Z1 fermas konstrukcijas uz Unity moduļa kreiso saslēgšanās mezglu. To viņi paveica, kabeļu vienu galu pieslēdza pie ligzdām, bet otrā galā viens spraudnis neatbilda vajadzīgajai ligzdai. Šo galu viņi izolēja un atstāja neiespraustu; problēma tiks atrisināta kādā no nākamajām misijām. Iziešana kosmosā ilga 7 stundas 1 minūti. Pa to laiku iekšienā Kopra un Tirsks nomainīja savienotājbultu Unity moduļa saslēgšanās mezglā Common Berthing Mechanism. Berets un de Vinne nomainīja filtru stacijas gaisa reģenerācijas sistēmā.
10. diena
15:29 — 07:29
Tika pabeigta Leonardo kravas moduļa piekraušana. Pavisam tajā tika iekrauta aptuveni 1 tonna mantu.
11. diena, Leonardo atvienošana
15:30 — 07:29
17:34 UTC tika aizvērta lūka starp staciju un Leonardo moduli. 23:30 moduli atvienoja no stacijas un ar stacijas manipulatoru pārvietoja uz kosmoplāna kravas telpu. 02:44 UTC tika aizvērtas lūkas starp staciju un Discovery.
12. diena, atvienošanās no SKS
14:59 — 06:59
17:30 UTC tika iedarbināti Discovery dzinēji, lai pagrieztu stacijas kompleksu par 180° tā, lai kosmoplāns atrastos priekšgalā attiecība pret kustības virzienu. Manvrs tika veikts 55 minūtes. 19:26 Discovery atvienojās no SKS. Kopīgā lidojuma ilgums bija 8 diennaktis 19 stundas 32 minūtes. Kosmoplāns veica tradicionālo stacijas aplidojumu. Pēc tam tika veikta Discovery kartumaizsardzības pārklājuma inspekcija ar maipulatoram pievienoto pagarinātajstieni.
13. diena
14:59 — 06:59
Kosmonauti nodarbojās ar mantu pakošanu pirms atgriešanās uz zemes. Komandieris ar pilotu pārbaudīja sistēmas, kuras tiks izmantotas nolaišanās laikā.
14. diena
14:59 — 05:29 Nolaišanās bija plānota Kanaveralas zemesragā  23:05 UTC 202. orbītas vijumā, otrā iespēja — 00:42 203. vijumā.
Aptuveni pulksten 16 Discovery vajadzēja veikt orbītas korekcijas manevru, lai būtu drošā attālumā no kāda kosmiskā atkrituma.
Apkalpa gatavojās nolaisties. 19:45 tika aizvērtas kosmosplāna kravas telpas durvis. Tā kā Kanaveralā laikapstākļi pasliktinājās, pirmais nolaišanās mēģinājums tika atcelts. Arī otrajā iespējā laiks neuzlabojās, un nolaišanos pārcēla uz nākamo dienu. Kravas telpas durvis atkal tika atvērtas, un apkalpe novilka skafandrus.
15. diena, nolaišanās
13:29 — 00:53
Pirmā nolaišanās iespēja bija 23:48 UTC 217. vijumā Kanaveralā; 2. iespēja — 23:23 218. vijumā Kanaveralā; 3. iespēja — 00:53 219. vijumā Edvardsā 4. iespēja — 02:28 220. vijumā Edvardsā.
Tā kā virs Kanaveralas zemesraga bija mākoņi un lietus, tad pirmais mēģinājums nolaisties tika atcelts. Vēlāk tika nolemts nolaišanos veikt Edvardsā. 20:31 tika aizvērtas kosmoplāna kravas telpas durvis. 23:47 Discovery iedarbināja dzinējus bremzēšanas manevram, kas ilga 2 minūtes 35 sekundes. 00:53 kosmoplāns nolaidās uz Edvardsa Gaisa spēku bāzes 22. skrejceļa. Lidojuma ilgums bija 13 diennaktis 20 stundas 53 minūtes 45 sekundes
Dalasas "Mavericks"
Dalasas "Mavericks" (en) ir profesionāls ASV basketbola klubs, kas ir bāzēts Dalasā, Teksasas štatā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās basketbola asociācijas Rietumu konferences Dienvidrietumu divīzijā. Tas tika dibināts 1980. gadā un kopš dibināšanas brīža spēlē NBA.
Pastāvēšanas vēsturē "Mavericks" ir izcīnījis vienu NBA čempionu titulu (2010–2011), divas reizes ir kļuvis par konferences uzvarētāju un trīs reizes — divīzijas čempionu. Mājas spēles komanda aizvada American Airlines Center arēnā, pirms tam — Reunion Arena.
2005.—2006. gada NBA sezonas finālsērijā Dalasas "Mavericks" NBA piekāpās Maiami "Heat" (2—4). Taču jau nākamajā sezonā klubs zaudēja izslēgšanas spēļu pirmajā kārtā latviešu basketbolista Andra Biedriņa pārstāvētajai Goldensteitas "Warriors". Finālsērijā "Mavericks" atgriezās 2010.—2011. gada sezonā, kad, tāpat kā 2006. gadā, pretinieki bija "Heat". Dalasa kļuva par čempioniem, uzvarot sērijā ar 4—2, bet komandas līderis Dirks Novickis tika atzīts par finālsērijas vērtīgāko spēlētāju.
Pamatojoties uz 2008. gada Forbes datiem, "Mavericks", kura vērtība ir apmēram 466 miljoni ASV dolāru, bija astotais vērtīgākais klubs līgā.
Kluba izveide
1979. gadā uzņēmējs Dons Kārters un viņa partneris Norms Sonju vēlējās izveidot jaunu basketbola vienību Dalasā, Teksasas štatā. Pēdējais profesionālais basketbola klubs Dalasā bija Dalasas "Chaparrals" (startēja Amerikas basketbola asociācijā), taču tas 1973. gadā pārcēlās uz Sanantonio un tika pārsaukts par Sanantonio "Spurs". 1980. gada Visu zvaigžņu spēles laikā NBA klubu īpašnieki pozitīvi nobalsoja par atļauju jaunajai komandai startēt NBA.
Kluba nosaukums ir cēlies no laika posmā no 1957. līdz 1962. gadam izrādītā televīzijas vesternam Maverick. Tas tika izraudzīts fanu balsojumā, par Maverick tika atdotas 4600 balsis, pārspējot Wranglers un Express. "Mavericks" pievienojās Rietumu konferences Vidējo Rietumu divīzijai, kas izraisīja klubu sadalījuma pa divīzijām izmaiņas ar Vidējo Rietumu un Centrālo divīziju. Klubs palika Vidējo Rietumu divīzijā līdz pat 2004.—2005. gada sezonai, kad līgas komandas tika sadalītas sešās divīzijās un "Mavericks" pārcēlās uz Dienvidrietumu divīziju. Par pirmo vienības galveno treneri tika izvēlēts Diks Mota, kurš bija Vašingtonas "Bullets" galvenais treneris 1977.—1978. gada čempiontitula izcīnīšanas sezonā.
1980. gada draftā "Mavericks" ar 11. izvēles numuru izraudzījās Kalifornijas Universitātes Losandželosā (UCLA) spēlētāju Kiki Vandevegu. Taču spēlētājs atteicās spēlēt kluba sastāvā, šāda situācija turpinājās debijas sezonas pirmajā mēnesī. Pēc tam viņš tika aizmainīts uz Denveras "Nuggets" kopā ar 1981. gada drafta pirmās kārtas izvēli maiņā pret divām turpmāko gadu draftu pirmās kārtas izvēlēm, tās tika izmantotas, lai 1981. gadā draftētu Rolando Blekmenu un 1984. gadā — Semu Pērkinsu.
1980. gadi
Lielāko 1980. gadu daļu Dalasas klubs demonstrēja labu sniegumu un bija vieni no konferences līderiem. "Mavericks" izslēgšanas spēlēm kvalificējās sešas no septiņām reizēm laika posmā no 1983. līdz 1990. gadam. 1987. gadā tika izcīnīts Vidējo Rietumu divīzijas čempionu tituls un 1988. gada izslēgšanas spēlēs tika sasniegts konferences fināls. Taču dēļ Losandželosas "Lakers" dominances Rietumu konferencē, klubs ne reizi nesasniedza NBA finālsēriju.
2000. gadi
2000. gadu sākums klubam bija veiksmīgs, komandas līderi bija Dirks Novickis, Maikls Finlijs un Stīvs Nešs. Klubam bija jauns īpašnieks Marks Kubans un galvenais treneris Dons Nelsons. 2001. gadā klubs atkal kvalificējās izslēgšanas spēlēm. 2003. gadā tika sasniegts konferences fināls, taču šajā kārtā tika zaudēts Sanantonio "Spurs". Komandas lielais trijnieks tika izjaukts līdz ar S. Neša aizmainīšanu uz Fīniksas "Suns" un M. Finlijs turpināja karjeru "Spurs". Taču D. Novckis palika klubā. Kopā ar treneri Everiju Džonsonu klubs 2006. gadā pirmoreiz sasniedza NBA finālsēriju. Tajā pretnieki bija Maiami "Heat". Pēc būšanas vadībā ar 2—0, "Mavericks" tomēr zaudēja finālsērijā ar 2—4. 2006.—2007. gada sezonā "Mavericks" sasniedza labāko uzvarēto spēļu procentu visā līgā, taču izslēgšanas spēļu pirmajā kārtā tas zaudēja latvieša Andra Biedriņa pārstāvētajai Goldensteitas "Warriors". Dž. Kids atgriezās komandas sastāvā 2008. gadā, tāpat šajā gadā par kluba galveno treneri kļuva Riks Kārlails.
2010. gadi
2010.—2011. gada sezonā klubs veiksmīgi kvalificējās izslēgšanas spēlēm, konferences pusfinālā no turpmākās cīņas par NBA čempionu titula izslēdza tobrīdējos čempionus Losandželosas "Lakers". Finālsērijā, tāpat kā 2006. gadā, "Mavericks" pretinieki bija Maiami "Heat". Dalasas vienība triumfēja sērijā ar 4—2 un komandas līderis Dirks Novickis no Vācijas tika atzīts par finālsērijas vērtīgāko spēlētāju.
2018. gada NBA draftā "Mavericks" ieguva Luku Dončiču, ko iemainīja no Atlantas "Hawks" pret pašu draftēto Trē Jangu.
2019. gada 31. janvārī par "Mavericks" spēlētāju kļuva Latvijas basketbolists Kristaps Porziņģis. 2021. gadā viņš tika aizmainīts uz Vašingtonas "Wizards", taču pretējā virzienā devās cits latviešu basketbolists Dāvis Bertāns.
Natans Žuniors
Natans Žuniors Suarešs de Karvalju (, dzimis ) ir Brazīlijas futbolists, kurš pārstāv Saūda Arābijas klubu Al-Fateh. No 2008. līdz 2011. gadam spēlēja Skonto FC. 2008. gada sezonas pirmajā pusē viņš bija izīrēts JFK Olimps/ASK.
16 gadu vecumā mēģinājis iekļūt Riodežaneiro "Flamengo" kluba sistēmā, bet pēc tam devies uz Kipras klubu Famagustas "Anorthosis", no kura nonācis "Skonto".
Pie Pola Ešvorta sākumā Žuniors spēlēja labā malējā aizsarga pozīcijā, taču 2009. gada sezonā, kad klubu pameta tā divi rezultatīvākie uzbrucēji Ivans Lukjanovs un Vladimirs Dvališvili, viņš tika izmēģināts uzbrucēja pozīcijā. Savā debijas spēlē jaunajā pozīcijā pret Jūrmala-VV viņš guva 2 vārtus. Pēc šīs spēles viņš galvenokārt spēlēja uzbrucēja pozīcijā. 2010. gada sezonai viņš nomināli tika pieteikts kā uzbrucējs.
2012. gada sākumā pievienojās Austrijas klubam Kapfenberger SV.
Žarki
Žarki ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Miškovas.
Aizputes novads
Aizputes novads bija pašvaldība Kurzemes vidienē. Robežojās ar Pāvilostas, Kuldīgas, Skrundas, Vaiņodes, Priekules un Durbes novadiem. Izveidots 2009. gadā, apvienojot Aizputes pilsētu un piecus bijušā Liepājas rajona pagastus. Novada administratīvais centrs atradās Aizputē, pakalpojumu centri bija Rokasbirze, Cīrava, Kalvene, Kazdanga un Apriķi.
Vēsture
Līdz Livonijas krusta kariem tagadējā Aizputes novada teritorija atradās kuršu Bandavas un Piemares zemju sastāvā. 1248. - 1249. gadā Livonijas ordeņa mestrs Dītrihs fon Groningens iepretī kuršu Beidas pilskalnam lika celt Aizputes ordeņa pili.
Kursas dalīšanas līgumā 1253. gadā pieminēti Bandavas ciemi Aizpute (Hasenpotten), Ardone (Arden), Urāle (Arolde, Aralden), Vaipas (Wepele), Āži (Asen), Ursuļi (Iherusalem, Iursalen), Apriķi (Apperate), Tāšu Padure (Padoren), Cildi (Selde, Celde), Pērbone (Parbonen), Kalvene (Kalnien, Kalven) un Piemares ciemi Jevade (Lawaden, Jewaden), Dzērve (Gerne, Serve), Bojas (Boyenseme), Drogas (Droge). Turpmāk tagadējā Aizputes novada rietumu daļa ar Aizputes ordeņa pili Tebras kreisajā krastā piederēja Livonijas ordenim, bet austrumu daļu ar Aizputes bīskapa pili Tebras labajā krastā pārvaldīja Kurzemes bīskapija. 1378. gadā Kurzemes bīskaps Otto Aizputei piešķīra pilsētas tiesības. 16. gadsimta otrajā pusē sākās Aizputes pilsētas uzplaukums, jo Sakas upes grīvā tika izveidota tirdzniecības osta, no kurienes preces līdz Aizputei tika piegādātas pa Tebru. Pēc Otrā Ziemeļu kara Sakas osta tika slēgta, un tas iedragāja pilsētas saimniecības pamatus.
1795. gadā Aizputes novada teritorija tika iekļauta Krievijas Impērijas Kurzemes guberņas sastāvā. Aizputē, kā bijušajā Piltenes apgabala galvaspilsētā līdz pat 1818. gadam atradās tā augstākās pārvaldes iestādes - landrātu kolēģija un tiesa, bet pēc 1819. gada administratīvās reformas Piltenes-Aizputes draudzes novads un Ordeņa Aizputes draudzes novads tika apvienoti Aizputes pilskunga iecirknī. 1900. gadā atklāja Aizputes-Liepājas dzelzceļu. 1905. gada revolūcijas laikā pie Aizputes notika kauja, kurā tika sakauta krievu soda ekspedīcijas karaspēka vienība (skat. Aizputes karš).
1819. - 1949. gadā pastāvēja Aizputes apriņķis, pēc tam Aizputes rajons (1950 - 1962), kas tika iekļauts Liepājas rajonā.
Oto Hermanis fon Fītinghofs-Šēls
Oto Hermanis fon Fītinghofs-Šēls (de; 1722. 3. decembris - 1792. 24. jūnijs) bija slavens Vidzemes politiķis un mecenāts, Rīgas pirmā pastāvīgā teātra izveidotājs, Krievijas Impērijas slepenpadomnieks, "Medicīnas kolēģijas" ģenerāldirektors Pēterburgā, kas atbilst mūsdienu Krievijas Veselības ministrijai. Savu labo sakaru dēļ vēsturē pazīstams kā „Vidzemes pusķēniņš”.
Fītinghofu dzimta Livonijā bija ietekmīga jau 14. gadsimtā. Kad 1342. gadā Alūksnes ezera salā pabeidza Marienburgas ordeņa pils būvniecību, par tās pirmo komturu kļuva Arnolds fon Fītinghofs. Vēlākos gados dzimta zaudēja savu ietekmi un varenību, kuru atkal atjaunoja un nostiprināja Oto Hermanis fon Fītinghofs. Marienburgas pilsnovadu Oto Hermanis savā īpašumā nopirka 18. gadsimta vidū, pēc tam, kad 1750. gadā Krievijas ķeizariene Elizabete to uzdāvināja kancleram grāfam Voroncovam.
Dzīvesgājums
Oto Hermanis fon Fītinghofs piedzima 1722. gada 3. decembrī Rīgā Krievijas Impērijas slepenpadomnieka Hermaņa Frīdriha fon Fītinghofa (1670-1746) un viņa sievas Elizabetes Helēnas, dzimušas fon Helmersenas (1684-1745) ģimenē. Savu karjeru viņš uzsāka agrā jaunībā kā Krievijas Impērijas armijas ģenerāļa Pētera Lasī adjutants karagājienā pret Persiju. Ģenerāļa Lasī vadībā viņš piedalījās arī Septiņgadu karā pret Zviedriju un Prūsiju. 1757. gadā, sasniedzot 35 gadu vecumu, Oto Hermanis atvaļinājās no dienesta armijā un darbojās valsts dienestā kā Vidzemes valsts padomnieka sekretārs Rīgā. 1756. gadā Oto Hermanis apprecējās ar piecpadsmitgadīgo grāfieni Annu Ulriku Minihu (1741-1811).
Rīgā Oto Hermanis fon Fītinghofs nostrādāja 30 gadus (1757-1787). Neskatoties uz savu piederību dižciltīgai un senai vācu dzimtai, Oto Hermanis fon Fītinghofs bija kosmopolīts, tipisks Apgaismības laikmeta intelektuālis.
65 gadu vecumā Oto Hermanis fon Fītnghofs pārcēlās uz Pēterburgu, kur arhitektam Džakomo Kvarengi pasūtīja sava Pēterburgas nama celtniecību. Ēkas izstrādāto projektu Oto Hermanis parādīja savam draugam arhitektam no Livonijas Johanam Krauzem, kurš bija apciemojis Oto Hermani Pēterburgā. Par projektu Krauze raksta "...tikai aplūkojot šo projektu, es beidzot sapratu, ko nozīmē grezna guļamistaba. Tā bija ieprojektēta rotondā, gultai bija paredzēta īpaša niša, telpu greznoja logi un milzīgi spoguļi atbilstoši telpas formām. Tualete atradās beletāžā." 1791. gadā Pēterburgas namā apmetās Oto Hermaņa dēls Burhards Kristofs fon Fītinghofs-Šēls, kurš Pēterburgas Petrovkas baznīcā 1791. gada 6. oktobrī salaulājās ar grāfieni Katrīnu Elizabeti Šarloti fon Līvenu, kas bija Katrīnas II galma dāma.
Oto Hermaņa pienākumos ietilpa visu Krievijas Impērijas slimnīcu un aptieku uzraudzīšana, ārstu honorāru un pārējā medicīnas personāla apmaksas noteikšana. Fītnghofs ierosināja un Katrīna II pieņēma viņa plānu, izveidot Medicīnas ķirurģijas akadēmiju Pēterburgā, uzņemot 120 studentus. Tomēr senators nesagaidīja akadēmijas celtniecības pabeigšanu un atklāšanu, jo nomira no ilgstošas slimības pirms viņa lielais projekts tika pabeigts. Viņš mira savas mīļotās meitas Barbaras Juliānas rokās, kas tajā laikā jau bija kļuvusi par Krievijas Impērijas sūtņa Burharda Alekseja fon Krīdenera sievu. Miris 1792. gadā 24. jūnijā Sanktpēterburgā, apglabāts Sanktpēterburgā.
Dzīve Zolitūdes muižā
Jaunā ģimene apmetās uz dzīvi Zolitūdes muižā pie Rīgas, kuru Oto Hermanis bija mantojis no sava tēva Hermaņa Frīdriha fon Fītinghofa. Zolitūdes muižu apciemoja Daniels Bernulli, un 1788. gadā viņš rakstīja "...tā ir kārtīga saimniecība, kuras saimnieks slepenais padomnieks pilsētai piegādā dārzeņus, pienu un krējumu. Viņš muižā ir izveidojis brīnišķīgu viesu namu, kurā saviem viesiem rīko piknikus. Muižā ir izveidots brīnišķīgs gan brīvā, gan regulārā plānojuma parks ar alejām, dīķiem un zālieniem. Parkā ir trīs nelieli izpriecu namiņi, un vienā no tām abos spārnos ir izveidotas oranžērijas. Oranžērijas grezno marmora statujas un krūšutēli. Viena no statujām ir Venera. Paviljonus grezno arī gleznas, kuras gan nav vērtīgas." Bernulli piemin, ka viņš gribētu redzēt fon Fītinghofa pilsētas nama gleznu kolekciju, kurā esot daudz labu darbu, tie esot kopijas un oriģināli, kas atvesti no Itālijas. Un slepenpadomnieks "atstājot iespaidu kā cilvēks ar labu gaumi."
Oto Hermaņa fon Fītinghofa īpašumi
Vasarās Oto Hermaņa ģimene pārcēlās uz Marienburgu (Alūksni), un karstos vasaras mēnešus pavadīja pie Alūksnes ezera. Kopumā Oto Hermanim fon Fītinghofam piederēja vairāk kā 30 Livonijas muižu, kas atrodas mūsdienu Latvijas un Igaunijas teritorijās. Viņš savās muižās ražoja ne tikai tradicionālos lauksaimniecības izstrādājumus, bet uzsāka arī vīna ražošanu un bija pirmais vīna piegādātājs Livonijas pilsētām. Oto Hermaņa muižās tika pārstrādāts lins un apstrādāta āda. Viņam piederēja vairākas spirta fabrikas, austuves un ādu miecētavas. Daudzās viņa muižās tika uzbūvētas jaunas ēkas, kuras tika pasūtītas tā laika labākajiem vietējiem arhitektiem. Celtniecībai Oto Hermanis Fītinghofs naudu nežēloja. Netālu no Marienburgas pils glabājās milzīgi granīta akmeņi. Viņš noorganizēja akmeņkaļu darbnīcu, kurā apmācīja savus dzimtcilvēkus apstrādāt granītu. Drīz vien darbnīca viņa muižām izgatavoja kvalitatīvus granīta pakāpienus, grīdas plāksnes, tiltiņu detaļas, kolonnas, skulptūru pamatnes un strūklaku kausus. Marienburgas akmeņkaļu darbnīca izgatavoja lielāko daļu granīta apdares detaļu Alūksnes baznīcas celtniecībai (1781-1788). Par jaunās Marienburgas baznīcas arhitektu tika uzaicināts slavenais Rīgas arhitekts Kristofs Hāberlands.
Ģimene
Oto Hermanim fon Fītinghofam bija laimīga laulība ar glīto un labsirdīgo Annu Ulriku Minihu. Viņa bija grāfa Ernsta Johanna Miniha un Annas Dorotejas (dzimusi baronese fon Mengdena) meita un slavenā ģenerālfeldmaršala grāfa Burharda Kristofora Miniha mazmeita. Kad ķeizariene Elizabete vērsās pret ģenerālmaršalu un izsūtīja viņu uz Vologdu, viņam līdzi devās arī Annas Ulrikas vecāki. Bet mazo Annu tikai pusgadu vecu pieņēma un uzaudzināja viņas otrā vecmāmiņa baronese Mengdena, kas dzīvoja Krimuldas-Pēterupes draudzes novada Jērkules muižā.
Viņu laulībā piedzima 7 bērni: Oto Ernsts, Burhards Frīdrihs, Doroteja Frederika Helēna, Barbara Juliāna, Kristofs Burhards, Anna Margareta un Georgs Arnolds. Vecāko dēlu 22 gadu vecumā nošāva dueļa laikā Pēterburgā, meita Doroteja bija kurlmēma, viņa iemācījās gan lasīt, gan rakstīt, gan nedaudz runāt īpašā skolā Vācijā, mira Hamburgā neprecējusies. Par O. H. Fītinghofa mantinieku kļuva Burhards Kristofs fon Fītinghofs, kas turpināja tēva iesāktos darbus Alūksnē. Meita Barbara Juliāna fon Krīdenere kļuva par vienu no ietekmīgākajām sievietēm Eiropā, ietekmējot ķeizaru Aleksandru izveidot Svēto Savienību, kuras galvenie principi savukārt mūsdienīgā veidā kļuvuši par ANO izveidošanas pamatprincipiem. Toties meita Anna Margareta studēja mūziku pie Ludviga van Bēthovena, un esot kļuvusi par iedvesmas avotu vairākiem Bēthovena darbiem. Slavenais komponists ir veltījis vairākus darbus gan Annai Margarētai, gan arī viņas vīram grāfam Braunam (ģenerālgubernatora Brauna dēls).
Anna Ulrika bija saimnieciska un mācēja vairot muižu ienākumus, atrodot laiku daudzajiem viesiem un bērniem. Viņa bieži pavadīja savu vīru ceļojumos, kas reizēm bija mēneša garumā un ilgāk. Ģimene bieži brauca uz ārzemēm, apmeklējot Vāciju, Holandi, Angliju, Franciju un Itāliju. No bērniem līdzi tika ņemti Barbara Juliāna un Kristofs Burhards. No saviem ceļojumiem Oto Hermanis pārveda mājās dažādus, vērtīgus mākslas priekšmetus. Parīzē 1777. gadā Oto Hermanis pasūtīja savu marmora krūšutēlu ievērojamam tā laika māksliniekam Žanam Antuānam Odonam. Krūšutēls tika pabeigts 1791. gadā. Mūsdienās krūšutēls glabājas Bodes muzejā Berlīnē, bet no 1945. līdz 1958. gadam tas kā kara trofeja atradās PSRS. Kādā no ceļojumiem 1781. gadā nezināms mākslinieks no balta papīra izgrieza Oto Hermaņa, viņa sievas Annas Ulrikas, septiņpadsmitgadīgās Juliānas un sešpadsmitgadīgā Burharda siluetus. Kad Krievijā pie varas nāca Katrīna II, viņa apžēloja Annas vectēvu ģenerālfeldmaršalu Minihu un ļāva tam atgriezties Pēterburgā. Katrīna || atzinīgi novērtēja fon Fītinghofu ģimenes uzticību ģenerālfeldmaršalam un iecēla Annu Ulriku par galma dāmu. Katrīna II ievēroja Oto Hermaņa lielo enerģiju, spējas organizēt un strādāt radoši un 1788. gadā uzaicināja Fītinghofu uz Sanktpēterburgu par Medicīnas kolēģijas ģenerāldirektoru. Atstājot ģimeni Rīgā, Oto Hermanis fon Fītinghofs pārcēlās uz Pēterburgu. Anna Ulrika ar bērniem palika Rīgā un turpināja Oto Hermaņa iesākto viesmīlīgo dzīves veidu līdz savai nāvei 1811. gadā. Anna Ulrika fon Fītinghofa ir apglabāta Rīgā Jēkaba kapos.
Māksla un mūzika
Lai arī Oto Hermanis bieži ceļoja un apbraukāja savus īpašumus, viņa galvenā dzīves vieta bija Rīga. Viņš bija guberņas otrā persona uzreiz aiz ģenerālgubernatora grāfa Brauna. Pateicoties savai spilgtajai personībai, augstajam stāvoklim sabiedrībā, sakariem Pēterburgā, viņa nams kļuva par Rīgas sabiedriskās dzīves centru. Viņš labi pārzināja un interesējās par mākslu un mūziku. 1780. gadā Oto Hermanis pasūtīja arhitektam Hāberlandam sava Vecrīgas pilsētas nama projektu (Kaļķu iela 22), kas pēc uzbūvēšanas kļuva par greznāko un bagātāko Rīgas namu. Pēc Hāberlanda projekta 1781. - 1782. gadā tika uzbūvēts arī teātra nams, ko sauca par Muses namu, kas bija pazīstams kā viens no labākajiem vācu teātriem. Jaunā teātra telpās Oto Hermanis nodibināja teātra biedrību, kas mitinājās teātra ēkas augšējā stāvā. Uz teātra nama atklāšanas izrādi Lesinga "Emīlija Galoti" 1782. gadā 15. novembrī tika uzaicināti atpazīstami aktieri no vācu zemēm. Zālē bija 500 skatītāju vietas. 1782. gada rudenī Oto Hermanis kļuva arī par teātra nama vadītāju. Rīgas namā bieži skanēja mūzika, jo Fītnghofu ģimene par saviem līdzekļiem uzturēja 24 mūziķu simfonisko orķestri, kas bija pirmais Latvijas simfoniskais orķestris mūsdienu izpratnē. Uz koncertiem pulcējās visa Rīgas augstākā sabiedrība. 1777. gadā par Oto Hermaņa bērnu mūzikas skolotāju tika nolīgts vācu mūziķis Johans Augusts Feige, kurš strādāja Fītinghofu ģimenē līdz 1791. gadam. Par koncertu un operu koncertmeistaru un diriģentu uzaicināja Konrādu Feigi, kurš iestudēja izrādes ne tikai Rīgā, bet arī Pēterburgā, Rēvelē un Tērbatā. Kad 1788. gadā Fītinghofs pārcēlās uz Pēterburgu, par Muses direktoru kļuva aktieris Meierers. Viņš teātra ēku tajā pašā gadā izīrēja Muses biedrībai. 1815. gadā biedrība ēku atpirka no Fītinghofu ģimenes.
Sabiedriskā darbība
Rīgas ložas "Ziemeļzvaigzne" pirmais pārraugs (pirms 1765), Rīgas ložas „Zur kleinen Welt” goda loceklis (1791).
Franču valoda
Franču valoda (français) ir romāņu valoda, kura ir dzimtā valoda 90 miljoniem cilvēku. Otrā valoda tā ir 190 miljoniem cilvēku, kā arī vēl ap 200 miljoniem šo valodu ir apguvuši. Lielākā daļa cilvēku, kam franču valoda ir dzimtā, dzīvo Francijā, no kurienes valoda arī izplatījusies arī tālāk pasaulē. Lielas frančvalodīgo kopienas ir arī Kanādā, Beļģijā, Šveicē, Luksemburgā, Monako un Āfrikas valstīs, kas savulaik bija Francijas kolonijas.
Franču valoda, tāpat kā portugāļu, spāņu, itāļu, rumāņu valodas un citas nacionālās valodas, kā arī katalāņu, oksitāņu, neapoliešu un daudzas citas mazākumtautību valodas ir latīņu valodas pēctece. Franču valodas attīstību ietekmēja arī vietējās ķeltu valodas, ko lietoja gallu ciltis, un ģermāņu valodas, ko lietoja mūsdienu Francijas teritorijā pēc Romas impērijas sabrukuma ieceļojušie franki.
Tā 30 valstīs ir valsts valoda, no kurām vairākums franciski tiek sauktas par La Francophonie, proti, frančvalodīgo valstu kopienu. Tā ir oficiālā visu Apvienoto Nāciju aģentūru valoda, kā arī vairāku citu ievērojamu starptautisku organizāciju oficiālā valoda. Attiecībā uz Eiropas Savienību, franču valodu 27 dalībvalstīs prot 129 miljoni iedzīvotāju (26%), no kuriem 65 miljoniem tā ir dzimtā valoda (12%), bet 69 miljoniem tā ir otrā valoda (14%). Līdz ar to tā ir trešā populārākā otrā valoda (franču valodu apsteidz tikai angļu un vācu valoda). Pirms 20. gadsimta sākuma angļu valoda guva virsroku, franču valoda bija diplomātijas, kā arī saziņas valoda Eiropas izglītības iestādēs.
Francija
Francijā, saskaņā ar Francijas konstitūciju, franču valoda ir valsts valoda kopš 1992. gada. (lai gan jau senākie juridiskie teksti apgalvo, ka tā ir valsts valoda kopš 1539. gada). Francijas mandāti izmanto franču valodu oficiālās valdības publikācijās. Arī skolās jāmāca bērni franču valodā (lai gan tas bieži tiek ignorēts). Juridiskajiem dokumentiem arīdzan jābūt franciski. Francijā franču valodai dažādos reģionos ir atšķirīgi dialekti.
Šveice
Šveicē franču valoda ir viena no četrām valsts valodām (pārējas ir vācu, itāļu un retoromāņu valodas). To galvenokārt lieto valsts rietumu pusē. Aptuveni 20% Šveices iedzīvotāju franču valoda ir dzimtā valoda.
Beļģija
Beļģijā franču valoda ir oficiālā valoda Valonijā, ieskaitot austrumu daļu, kur galvenokārt runā vācu valodā. Tā ir arī viena no divām oficiālajām valodām Briseles-Galvaspilsētas reģionā (otra ir nīderlandiešu valoda), kur tajā runā vairākums iedzīvotāju, bet bieži vien tā nav viņu primārā valoda. Franču un vācu valodas valsts ziemeļos, Flandrijā, nav oficiālas vai atzītas mazākumtautību valodas. Gluži pretēja situācija ir Valonijā, kur nīderlandiešu un vācu valodas respektē. Kopumā franciski runā aptuveni 40% Beļģijas iedzīvotāju.
Ārējās saites
aizmetnis
Jūdaisms
Jūdaisms (he) ir ebreju reliģija un kultūra, viena no vecākajām zināmajām monoteistiskajām ticībām. Atbilstoši ebreju tradīcijai, jūdaisma vēsture sākas ar derību starp ebreju ciltstēvu Ābramu un Dievu (aptuveni 2000 gadus p.m.ē.).
Jūdaisma vēsture un paražas ir likusi pamatus daudzām mūsdienu reliģijām, īpaši kristietībai un islāmam. Jūdaistu svētie raksti ir Vecā derība jeb Tanahs, kas vēlāk, pēc Jeruzalemes tempļa sagrāves, izvērstāk izskaidroti Talmūdā. Jūdaisms balstās uz Torā aprakstīto Dieva likumu studēšanu un ievērošanu. Jūdaisms no citām reliģijām atšķiras ar to, ka tās centrālā autoritāte nav viena cilvēka vai grupas rokās, bet ir atrodama svētajos rakstos, mutvārdu un rakstiskajās tradīcijās un rabīnu spriedumos, kas šos likumus un tekstus izskaidro un piemēro ikdienas dzīves problēmām. Attiecīgi, modernais jūdaisms, kas veidojās pēc tempļa sagrāves, bieži tiek saukts par rabīnisko jūdaismu.
Jūdaisma pamatprincipi
Jau kopš saviem pirmsākumiem jūdaisms ir pieturējies pie dažiem centrālajiem pamatprincipiem, galvenais no kuriem ir ticība vienam, visspēcīgam Dievam, kas radījis Visumu un turpina to valdīt. Jūdaisma būtība ir ticība tam, ka Dievs ir viens. Nekas nepastāv bez Viņa ziņas. Cilvēka grūtību pilnā dzīve — sekojot savai brīvajai gribai — var tikt veltīta centieniem tuvoties Dievam un patiesībai, vai arī aizgriezties no Dieva un doties maldu ceļos.
Gadsimtu gaitā ir radušies dažādi jūdaisma ticības principu formulējumi, un lai arī tie atšķiras dažās detaļās, tiem visiem ir vienota pamatideja. Gandrīz universālu akceptu ir guvuši Maimonida formulētie trīspadsmit ticības principi. Sākotnēji tie tika uztverti diezgan pretrunīgi un pat ignorēti, taču laika gaitā tie ir akceptēti un lielākā daļa ortodokso rabīnu uzskata, ka to ievērošana ticīgiem ebrejiem ir obligāta.
Jūdaisma vēsture
Savā sākotnējā veidošanās posmā jūdaisms vēl nebija vienota reliģiska mācība. Pastāvēja daudz dažādu tā formu. Taču tās visas vienoja galvenā iezīme, kuru varētu apzīmēt kā radikālu monoteismu, t.i., ka Dievs kā absolūta, transcendentāla esamība ir radījis pasauli, vada un pārvalda to saskaņā ar savu dievišķo, cilvēkiem nesasniedzamo saprātu.
Peintbols
Peintbols ( — ‘krāsu bumbiņa’) ir komandu sporta spēle, kuras spēlētāji ir ietērpi īpašā aprīkojumā — aizsargtērpā, aizsargķiverē un gāzes ierocis, ar kuru pa pretiniekiem tiek šautas ar krāsu pildītas želatīna bumbiņas. Tā pirmo reizi tika spēlēta 1981. gada 27. jūnijā Ņūhempšīrā, ASV.
Jūdaisms
Jūdaisma vēsture
Svētie raksti vēsta, ka pēc izraēļu atbrīvošanas no Ēģiptes verdzības Dievs Sīnājā parādījies izraēļiem, viņu vadonim (pravietim Mozum) noslēdzis ar tiem derību (līgumu) un devis tiem Desmit baušļus un Toru. Šajā līgumā pausta Dieva griba, kas 613 "noteikumu" mitzvot veidā nosaka cilvēku ikdienas dzīvi, to rīcību un savstarpējās attiecības. Tikai dzīvojot saskaņā ar dievišķo gribu, cilvēki sasniegs pilnu harmoniju ar pasauli.
Mozus pirms savas nāves Dieva dotās instrukcijas aprakstījis piecās Toras grāmatās. Aplūkojot šo grāmatu aprakstu, kā arī desmit baušļu būtību kopējā dziļākā sociālpsiholoģiskā un filozofiskā interpretācijā, varam secināt, ka šīs mācības mērķis tā vai citādi, tieši vai pastarpināti bijis vienot ģimeni, dzimtu, cilti, tautu (ticība vienam Dievam), stiprināt cilvēku garu un morāli grūtajos tā laika pārbaudījumos. Tā vēl Torā skaidri nojaušama reliģijas nozīme daudzu gadsimtu ilgajā civilizācijas attīstības ceļā.
Jūdaisma likumu krājumi
Ebreju likumu un tradīciju (halaha) pamats ir Tora (Mozus piecas grāmatas). Tradicionāli tiek uzskatīts, ka Torā ir 613 likumi jeb mitzvot, kas jāievēro katram ebrejam. Daudzi no tiem attiecas uz upurēšanas ceremonijām Jeruzalemes templī, un mūsdienās mazāk par 300 no šiem likumiem var tikt reāli īstenoti. Lai arī pagātnē ir bijušas ebreju grupas, kas atzina tikai rakstīto Toras tekstu (piemēram — sedukeji, karaīti), lielākā daļa ebreju tic arī mutvārdu Torai, kas apkopota un izskaidrota Talmūdā. Rabīniskais jūdaisms vienmēr ir uzskatījis, ka Tora (rakstītais likums) no pašiem pirmsākumiem ir pastāvējis kopā ar mutvārdu likumu. Lai pamatotu šo uzskatu, ebreji norāda uz Toras tekstu, kur daudzas lietas nav līdz galam definētas un daudzas procedūras nav pilnībā izskaidrotas, tādējādi norādot uz to, ka senajos laikos lasītājam šīs zināšanas bija, jo tie pārvaldīja arī mutvārdu likumus.
Rabīna Jūdas haNasi (Judah haNasi) laikā, ap 200. gadu, liela daļa mutvārdu likumu tika apkopoti Mišnā. Nākamo gadsimtu laikā šie teksti tika pakļauti debatēm un diskusijām abos tā laika galvenajos jūdaisma centros — Izraēlā un Babilonijā. Rezultātā no šim Mišnas komentāriem radās Jeruzalemes un Babilonijas Talmūdi. Laika gaitā par galveno ir kļuvis Babilonijas Talmūds.
Halaha, reliģiskais Jūdaisma dzīvesveids, ir balstīts uz Toras lasīšanu un mutvārdu likumiem — Mišnu, Midrašu, Talmūdu un tā daudzajiem komentāriem. Halahas sistēma ir attīstījusies gadsimtu laikā. ņemot vērā atzītu rabīnu lēmumus un komentārus.
Jūdaisma novirzieni
Vēlīnajos viduslaikos, kad Eiropu un Tuvos Austrumus atdalīja robeža starp kristiešu un musulmaņu valstīm, ebreji sadalījās divās lielās grupās. Centrālās un Austrumeiropas ebreji, kas dzīvoja Svētajā Romas impērijā, Polijas-Lietuvas kopvalstī, vēlāk Krievijas Impērijā, tika saukti par aškenazi. Ebreji no Spānijas, Portugāles un Vidusjūras reģiona tiek saukti par sefardiem. Kad sefardus 1492. gadā izdzina no Spānijas, viņi apmetās Ziemeļāfrikā, Tuvajos Austrumos, Tālajos Austrumos un Rietumeiropā (galvenokārt Nīderlandē). Šīm divām grupām ir atšķirības rituālos un kultūras paražās, bet viņu teoloģija ir vienāda.
Pēdējo pāris gadsimtu laikā aškenazi ebreji ir sadalījušies vairākos reliģiskajos virzienos. Sākotnēji Eiropā, izveidojoties hasīdismam, bet vēlāk arī ASV — ortodoksālajā, reformu un konservatīvajā. Katram no tiem ir citādāki uzskati par to, kuri no jūdaisma principiem ir jāievēro un kā ebrejiem ir pareizi jādzīvo.
Jūdaisma kalendārs
Ebreji gadu skaitīšanu sāk no brīža, kad Dievs radījis pasauli. 2011. gada septembra beigās ebreji atzīmēja 5772. gada iestāšanos. Pie gadskaitļiem viņi liek burtus AM, kas nozīmē pasaules gadā (piemēram, AM 5772).
23. aprīlis
23. aprīlis ir gada 113. diena pēc Gregora kalendāra (114. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 252 dienas.
Slupskas apriņķis
Slupskas apriņķis ir apriņķis Polijā, Pomožes vojevodistes ziemeļrietumos. Robežojas ar Pomožes vojevodistes Lemborkas un Bitovas apriņķi, Rietumpomožes vojevodistes Košalinas un Slavno apriņķi, kā arī Baltijas jūru, bet Slupska ir anklāvs apriņķa teritorijā.
Tanzānijas prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Tanzānijas prezidenti kopš 1961. gada, kad tā ieguva neatkarību no Apvienotās Karalistes. No 1961. līdz 1964. gadam valsti ssauca par Tanganjikas Republiku.
30px Tanganjikas Republika (1961 — 1964) 30px
{{legend| Green| Tanganjikas Āfrikas Nacionālā Savienība (CUT) |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Tanzānijas Republika (1964 — mūsdienas) 30px
{{legend| Green| Tanganjikas Āfrikas Nacionālā Savienība (CUT) |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| LightGreen| Čama Ča Mapinduzi (Revolūcijas partija) |border=1px solid #AAAAAA}}
Marokas valdnieki
Marokas valdnieki bija vairākām dinastijām piederīgi Marokas sultāni un karaļi.
Kartuzi
Kartuzi (pl, csb) ir pilsēta Polijas ziemeļos, Pomožes vojevodistē, uz rietumiem no Gdaņskas. Pazīstama kā neoficiālā kašūbu minoritātes galvaspilsēta. Pilsēta radusies kartēziešu klostera vietā, no kurienes arī tās nosaukums.
Pilsētas gminā dzimis vēsturnieks Gerards Labuda (Gerard Labuda, 1916—2010).
Roks Tičars
Roks Tičars (dzimis ) ir slovēņu hokejists, centra uzbrucējs, Slovēnijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2019) Tičars spēlē Zviedrijas hokeja līgas vienībā IK Oskarshamn.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Tičars sāka 2005.—06. gada sezonā Slovēnijas hokeja līgas kluba HK Kranjska Gora. Slovēnijā uzbrucējs aizvadīja arī 2006.—07. gada sezonu, taču tad pārcēlās uz Zviedriju, no 2007. līdz 2009. gadam spēlējot Timrå IK jauniešu komandā. No 2009. līdz 2011. gadam Tičars spēlēja HK Jeseņice rindās, kļūstot par divkārtēju Slovēnijas čempionu.
2011.—12. gada sezonu uzbrucējs aizvadīja Vācijas hokeja līgas vienībā Krēfeldes "Pinguine", taču pēc tam divas sezonas aizvadīja Ķelnes "Haie" rindās. 2014. gada vasarā hokejists pievienojās KHL vienībai Bratislavas "Slovan", tās sastāvā nākamajās divās sezonās kopā atzīmējoties ar 61 rezultativitātes punktu.
Galīgs determinēts automāts
Automātu teorijā galīgs determinēts automāts jeb akceptors ir galīgs automāts, kura katram stāvoklim ir tieši viena pāreja katram ieejas simbolam. Galīga determinēta automāta atpazīto valodu kopa precīzi sakrīt ar visu regulāro valodu kopu.
Neformāls darbības apraksts
Galīgs determinēts automāts darbu sāk kādā noteiktā stāvoklī. Tā ieejā padod simbolu virkni jeb vārdu, kuru automāts nolasa secīgi pa vienam simbolam. Ielasot katru jaunu simbolu, automāta stāvoklis nomainās atbilstoši iepriekš definētai pārejas funkcijai. Pēc pēdējā simbola nolasīšanas automāts ievadīto virkni vai nu akceptē vai noraida atkarībā no tā, kādā stāvoklī tas atrodas. Saka, ka automāts akceptē vārdu kopu jeb valodu L, ja tas akceptē visus vārdus, kas pieder kopai L, bet pārējos vārdus noraida.
Formāla definīcija
Galīgu determinētu automātu raksturo kortežs (Q, Σ, δ, q0, F), kur
Tā kā automāts M ir determinēts, tad eksistē tieši viena virkne, kurai izpildās pirmie divi nosacījumi. Šī virkne pilnībā raksturo automāta darbības vēsturi jeb kādā stāvoklī automāts nokļūst pēc katra simbola ielasīšanas. Ja šai virknei izpildās arī trešais nosacījums, tad automāts vārdu X akceptē. Pretējā gadījumā tas vārdu X noraida jeb neakceptē. Automāta visu akceptēto vārdu kopa ir valoda, kuru automāts M atpazīst.
Piemērs
Apskatīsim galīgu determinētu automātu M, kura ieejā padod nulles un vieniniekus un kas ievadīto vārdu akceptē tad un tikai tad, ja tajā ir pāra skaits nuļļu.