cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neirons
Neironu tipi
Visus neironus ir pieņemts iedalīt vairākos tipos, pamatojoties uz atzarojumu (dendrītu, aksonu) skaitu un formām. Ir četri neironu anatomiski tipi:
Informācija par neironu formu, to lokalizāciju un izaugumu virzienu ir ļoti svarīga, jo ļauj izprast kūlīšu kvalitāti un skaitu, kas aiziet līdz tiem (dendrītu koka struktūra), un punktus, kur šie izaugumi tiek sūtīti.
Pēc atrašanās vietas (lokalizācijas) neironu iedala centrālajos un perifēriskos. Centrālie neironi ir tie neironi, kuru ķermeņi atrodas centrālās nervu sistēmas (CNS) robežās. Perifēriskie neironi pieder pie perifēriskās nervu sistēmas (PNS). Tie var atrasties spināli-medulārajos ganglijos, kraniāli-cerebrālajos nervu ganglijos, veģetatīvās nervu sistēmas ganglijos.
Fizioloģija
Neirons ir specializēta funkcionālā vienība. Neironi ir jutīgi pret kairinātāja ietekmi, ir spējīgi sniegt elektriskus impulsus no perifēriem receptoriem uz orgāniem-izpildītājiem. Pēc izpildāmām funkcijām neironus iedala trijās pamatgrupās:
Neironus var iedalīt pēc sinapse saturama mediatora:
Neirona funkcijas ir trofiska, ģeneratora, uzbudināmības pārvadīšana un bioloģiski aktīvo vielu sintēze un sekrēcija. Viens neirons spēj sintezēt tikai vienu mediatora veidu.
Aksonālais transports
Vielu transports pa aksonu ir saistīts ar neirofilamentiem, aktīna diedziņiem, kā arī proteīniem kinezīnu vai dineīnu.Tā kā vielu sintēzes procesi norit galvenokārt ķermenī, nepieciešama speciāla transportsistēma, kas minētās vielas pārvietotu pa aksonu. Tā ir divvirzienu transportsistēma, jo aksonā izšķir anterogrādo un retrogrādo transportu.
Imants Legzda
Imants Legzda (dzimis 1983. gada 4. martā) ir latviešu hokejists — vārtsargs. No 2003 —2008. gadam viņš spēlēja Latvijas hokeja līgas klubā ASK/Ogre un 2008—2009. gada sezonā SK Liepājas Metalurgs Latvijas čempions, Latvijas kausa ieguvējs un četrkārtējs sudraba medaļas ieguvējs LČ. Latvijas izlases sastāvā viņš piedalījies četros Pasaules čempionātos junioriem. Bija Latvijas izlases rezerves vārtsargs 2002. gada pasaules čempionātā Zviedrijā. Šobrīd strādā par vārtsargu treneri.
1562. gads
1562. gads (MDLXII) ir īsais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Li Na
Li Na (zh, ; dzimusi Uhaņā, Ķīnā) ir bijusī ķīniešu tenisiste. Profesionālo karjeru uzsāka 1999. gadā. Li Na labākais sasniegums WTA Tūres vienspēļu rangā ir sasniegtā 2. vieta, dubultspēlēs viņa ir sasniegusi 54. vietu.
Karjerā Li Na ir uzvarējusi 9 WTA vienspēļu un 2 dubultspēļu turnīros, bet lielāko panākumu Grand Slam sacensībās viņa sasniedza 2011. gada Francijas atklātajā čempionātā un 2014. gada Austrālijas atklātajā čempionātā, kurā svinēja uzvaru. 2001. gada Universiādē viņa izcīnīja uzvaru vienspēlēs un dubultspēlēs. Piedalījusies trijās Olimpiskajās spēlēs. 2008. gadā Pekinā vienspēlēs izcīnīja 4. vietu.
2014. gada septembrī paziņoja par karjeras beigšanu.
J. Walter Kennedy Citizenship Award
J. Walter Kennedy Citizenship balva ir ikgadēja Nacionālās basketbola asociācijas balva, kas tiek piešķirta kopš 1974.—1975. gada NBA sezonas spēlētājam vai trenerim, kas sevi īpaši parādījis sabiedriskā darbībā vai labdarībā. Balvas saņēmēju izraugās par NBA rakstošie basketbola apskatnieki.
Galhēpigens
Galhēpigens (no) ir augstākā virsotne Norvēģijā un visā Skandināvijā ar augstumu 2469 m virs jūras līmeņa. Tas atrodas Lomas pašvaldībā Oplandē Jotunheimenes kalnu apgabalā. Populārs tūrisma objekts.
Vjačeslavs Fetisovs
Vjačeslavs Fetisovs (, dzimis Maskavā, PSRS) ir bijušais hokejists, spēlējis aizsarga pozīcijā. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem aizsargiem, nereti saukts arī par krievu Bobiju Oru. Pašlaik viņš ir Krievijas Sporta ministrs.
Spēlētāja karjera
Savu karjeru viņš aizvadījis vairākos klubos gan PSRS, gan NHL. No 1975. līdz 1989. gadam viņš spēlēja Maskavas CSKA, bet tad pārcēlās uz Ziemeļameriku, kur pievienojās Ņūdžersijas "Devils" vienībai. No 1995. līdz 1998. gadam viņš spēlēja Detroitas "Red Wings" rindās, divas reizes (1997. un 1998. gadā) izcīnot Stenlija kausu. "Red Wings" sastāvā viņš spēlēja tā dēvētajā krievu maiņā kopā ar aizsargu Vladimiru Konstantinovu, kā arī uzbrucējiem Igoru Larionovu, Vjačeslavu Kozlovu un Sergeju Fjodorovu.
Daudzus gadus viņš ir bijis PSRS izlases kapteinis. Trīs reizes ticis pie olimpisko spēļu medaļām — zelts 1984. un 1988. gadā, sudrabs 1980. gadā. Pasaules čempionātos viņam veicies vēl vairāk, jo tur viņš, kopā ar izlasi, ir izcīnījis 7 zelta, 2 sudraba un 2 bronzas medaļas.
1982. un 1986. gadā atzīts par PSRS hokeja līgas vērtīgāko spēlētāju. Trīs reizes (1984, 1986, 1990) atzīts par Eiropas labāko spēlētāju un saņēmis Zelta hokeja nūju. 2001. gadā uzņemts Hokeja slavas zālē.
Pēc hokejista karjeras beigām 1999. gadā viņš kļuva par "Devils" trenera palīgu un par tādu nostrādāja līdz pat 2002. gadam, tādējādi 2000. gadā viņa vārds uz Stenlija kausa tika iegravēts trešo reizi, bet 2002. gada olimpiskajās spēlēs viņš bija Krievijas hokeja izlases galvenais treneris, kopā ar to izcīnot bronzas medaļu.
Kamerūnas ģerbonis
Kamerūnas Republikas ģerbonis ir viens no Kamerūnas valsts simboliem. Ģerbonis sastāv no vairoga valsts karoga krāsās, kura vidū attēlota valsts karte ar virs tās attēlotu taisnības zobenu un sudraba svaru kausiem un zelta zvaigzni. Vairoga turētāji ir divi sakrustoti cirvji. Virs vairoga ir valsts devīze Paix, Travail, Patrie (Miers, Darbs, Tēvija); zem vairoga - valsts nosaukums uz zelta lentes franču un angļu valodā.
Tagadējā izskatā Kamerūnas ģerbonis apstiprināts 1986. gadā.
Pirmā valsts emblēma tika apstiprināta uzreiz pēc neatkarības iegūšanas 1960. gada 1. janvārī un tas bija apaļš zīmogģerbonis ar tajā attēlotu sievietes galvu profilā. Jau 1960. gada 31. decembrī tika apstiprināts valsts ģerbonis ar vairogu un sakrustotajiem cirvjiem. Ģerboņa izskats vairākkārt ticis mainīts (1961., 1972., 1975., 1984., 1986. gados).
Miristīnskābe
Miristīnskābe (n-tetradekānskābe, С13Н27СООН) pieder pie piesātinātajām taukskābēm. Normālos apstākļos miristīnskābe ir balta kristāliska viela (kristalizējas plāksnīšu veidā). Miristīnskābes sāļus un esterus sauc par miristātiem.
Atrašanās dabā
Glicerīda veidā atrodama kokosriekstu un muskatriekstu eļļā (no latīniskā muskatriekstu nosaukuma myristica arī cēlies miristīnskābes nosaukums). Muskatriekstu eļļa ir gandrīz tīrs miristīnskābes triglicerīds.
Iegūšana
Iegūst, pārziepojot muskatriekstu un citu Myristica dzimtas augu eļļu un pārdestilējot to vakuumā.
Īpašības
Reducējot miristīnskābi, iegūst miristilspirtu.
RSA šifrēšanas algoritms
RSA šifrēšanas algoritms ir mūsdienās visplašāk lietotais asimetriskās šifrēšanas algoritms. Tas pirmo reizi tika aprakstīts 1977. gadā un ir vēsturiski pirmais plaši lietotais asimetriskās šifrēšanas algoritms.
Nosaukums RSA ir veidots no tā izgudrotāju uzvārdu pirmajiem burtiem (Rivest, Shamir, Adleman).
RSA algoritmā tiek lietotas divas atslēgas: privātā atslēga un publiskā atslēga. Datus, kas nošifrēti ar vienu atslēgu, atšifrēt var tikai ar otru. Abas atslēgas ir savā starpā saistītas, bet no vienas aprēķināt otru ir gandrīz neiespējami (šī darbība ir atslēgas atlaušana). Privāto atslēgu tur slepenībā. Publisko atslēgu izplata visiem, kam var būt nepieciešamība nosūtīt šifrētus datus privātās atslēgas turētājam.
Asimetriskie algoritmi (kā RSA) ir ievērojami lēnāki kā simetriskie (kā AES), tāpēc, ja ir jānošifrē liels daudzums datu, ar RSA šifrē tikai simetrisko atslēgu, un pašus datus šifrē ar simetrisko šifrēšanu. Asimetriskajiem algoritmiem, lai sasniegtu tādu pašu drošības līmeni, ir nepieciešamas ievērojami garākas atslēgas (AES simetriskās šifrēšanas algoritmam kaut cik drošs atslēgas garums ir 128 biti, RSA vajag vismaz 1024.) RSA atslēgu drošība (tas, cik daudz laika nepieciešams tās atlaušanai (pie noteiktas skaitļošanas jaudas)), ir atkarīga no atslēgas garuma. Garākas atslēgas ir drošākas, bet visas darbības ar tām ir lēnākas. Pietiekoši garu atslēgu (4096 un vairāk) atlaušanai ar klasiskajiem datoriem vajadzētu miljardiem gadu, taču uzskata, ka tādas varētu atlauzt ievērojami īsākā laikā ar kvantu datoru. Pagaidām pietiekoši jaudīgi kvantu datori nav uzbūvēti. Līdz šim (2020. gada marts) garākā publiski zināmā atlauztā RSA atslēga ir 829 bitus gara un to atlauza 2020. gada 28. februārī. Tam tika patērēti 2700 procesora kodolu gadi (core-years).
Darbība
RSA algoritmam ir 3 funkcijas: atslēgu ģenerēšana, šifrēšana un atšifrēšana. Procesus, kur šifrē ar privāto atslēgu un atšifrē ar publisko atslēgu, parasti sauc par parakstīšanu un paraksta pārbaudi. Atslēgas ir saistītu skaitļu kopas.
Atslēgu ģenerēšana
RSA lieto 2 atslēgas: privāto atslēgu un publisko atslēgu. Tās ir saistītas savā starpā un tās ģenerē kā vienu pāri (keypair).
Atslēgu ģenerēšana:
Publiskā atslēga sastāv no n un e. Privātā atslēga satur d. Parasti privātās atslēgas satur visus datus (n, e, d) un no tādas privātās atslēgas var izveidot publisko atslēgu izmetot slepenos datus (d). Privātā atslēga bieži vien satur vairākus citus komponentus (skaitļus), kas nav nepieciešami šifrēšanai vai atšifrēšanai, bet kurus lietojot var izmantot efektīvākas šifrēšanas un atšifrēšanas metodes.
Šifrēšana
Šifrēšana ar publisko atslēgu. Šifrējamos datus var uztvert kā bitu virkni, kas arī ir skaitlis M. Parasti M ir mazāks par n. M pārveido par m, kur 0<m<n (tomēr saglabājot tuvu n). Šis process ir padding scheme. Vienkāršākajos gadījumos M pievieno galā random bitus, lai dabūtu tuvu n. Pēc tam šifrē:
kur c ir nošifrētie dati. Skaitlis c ir mazāks par n un parasti apmēram tikpat liels ( apmēram = pāris simtu reižu lielāks vai mazāks ) kā m.
Atšifrēšana
Atšifrēšana ar privāto atslēgu. m no c var aprēķināt: m var pārveidot uz M, jo tas process ir atgriezenisks. (Ja sākumā skaitlim galā tika pielikti random biti, tad tagad tos vienkārši atmet.)
Parakstīšana
(Digitālais paraksts ar RSA) Šifrēšana ar privāto atslēgu. Šifrējamie (parakstāmie) dati te ir zināmi un nav slepeni. Parasti jebkuram lielam parakstāmo datu blokam (kam var būt liels un mainīgs lielums), aprēķina hash (kas ir relatīvi īss un konstantā garumā). To hash tad izmanto par M. M apstrādā ar padding scheme un iegūst m, kuru šifrē: c ir galā iegūtais digitālais paraksts.
Paraksta pārbaude
Atšifrēšana ar publisko atslēgu. To m pēc tam pārveido atpakaļ uz M un salīdzina ar no parakstītā datu bloka iegūto hash. (Digitālais paraksts neizmaina parakstāmos datus, tas tikai izveido atsevišķu datu bloku). Ja tie ir vienādi, tad ir zināms, ka tas ir tas pats datu bloks kas tika parakstīts.
Dancis
Dancis ir apzīmējums tādiem horeogrāfiskās folkloras žanriem kā tautas deja un rotaļdeja. Ar to saprot arī divdaļīgās pāru dejas (mugurdanci, pērkoņdanci, pankūkdanci), gan rotaļdejas (Tūdaliņ, tāgadiņ, Sijā auzas tautu meita). Par dančiem sauc visas tās horeografiskās norises, kuru struktūra neparedz vairāk par divām dejas daļām.
Pretstatā terminam "deja", dancim nav noteikta sākuma un beigu. Tas beidzas tad, kad dejotāji ir pietiekami izdancojušies. Latviešu horeogrāfiskajā folklorā ir izplatīti sacensību danči (piemēram, tripiņš, Skalu dancis). Tos dejo pārsvarā puiši, bet ir arī sacensību danči, kur darbība notiek pāros (piemēram, Dagdas dancis, Vidzemes Žīga, Ķieģelītis).
Mūsdienās izveidojies termins "danči", ko lieto, lai apzīmētu gan tautas dejas sarīkojumu, gan pašu dejošanu. Bez tam latviešu valodā nereti to lieto vispārināti, runājot par dažāda veida horeogrāfiskām norisēm, sākot no bērnu rotaļām, līdz dejām. Kopš folkloras kustības uzplaukuma 20. gadsimta 80. gados, kad tika atjaunota prakse dejot horeogrāfiski neapdarinātas tautas dejas, ar danci visbiežāk apzīmē tautas deju tās senākajā, nepārveidotajā veidā — tādā, kāda tā ir pierakstīta no teicējiem un kāda tika dejota dabiskās situācijās 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā.
Danči ir viegli apgūstami un tos salīdzinoši viegli dejot. Latvijā jau ilgus gadus darbojas tradicionālās kultūras apgūšanas programma "Pulkā eimu, pulkā teku", kuras ietvaros dejas folkloru un tai skaitā dančus apgūst skolēni. Pieaugušie apgūst dančus visbiežāk gadskārtu svētkos, ja tur notiek tautas deju vakari, un izglītojošos pasākumos (nometnēs, kursos u.c.), kā ari folkloras kopās un dažkārt tautisko un skatuvisko deju pulciņos. Danču praktizēšana notiek īpaši rīkotos tautas dejas sarīkojumos, kurus visbiežāk sauc par dančiem vai danču klubu. Mūsdienu tehnoloģijas ļauj tautas deju apgūt attālināti. Izziņai un apmācībai Latvijā izveidoti vizualizēti horeogrāfiskās folkloras materiāli. Visvairāk ziņu un danču paraugu ir apkopoti tīmekļa platformā "Danču krātuve". Videopamācības publicē arī projekts "Tava klase" un Rīgas Latviešu biedrības kopiena "Rīgas Danči".
Horeogrāfiski neapdarinātas dejas jeb dejas folkloru vēl sauc par tautas dejām, etnogrāfiskajām dejām, tradicionālajām dejām, etnodejām vai folkloras dejām. Tāda horeogrāfiski neapdarināta deja jeb tautas deja ir "Sudmaliņas". Savukārt apdarinātus jeb viegli stilizētus horeogrāfiskās folkloras materiālus sauc par tautiskām dejām. Tāda ir H.Sūnas dejas "Sudmaliņas" apdare. Par skatuviskām dejām sauc jaunrades dejas, kur izmantoti tikai horeogrāfiskās folkloras elementi. (piemēram, skatuviskā deja "Jautrās dzirnavas" U. Žagatas horeogrāfijā).
Izplatītākie danči
Krustdejas, sacensību dejas:
19. gs beigu un 20. gs sākuma modes un balles dejas:
20. gs beigu un 21. gs sākumā jaunradītas dejas:
Danču klubi
Danču klubi jeb tautas dejas klubi sākotnēji izveidojās Ungārijā un Zviedrijā 20. gadsimta vidū, lai gan jau 20. gadsimta sākumā Anglijā fiksēti mēģinājumi rīkot dejošanu klubu formā. Citviet Eiropā plašāka izplatība sākās 20. gadsimta pēdējā ceturksnī ar nodomu atdzīvināt un kopt tautas dejas tradīciju.
Latvijā pirmie mēģinājumi veidot regulārus danču vakarus saistāmi ar Jēkaba Stumbra grupas darbību 20. gadsimta 40. gados. Vēlākie mēģinājumi dejot tautas dejas tika novirzīti padomju varai tīkamajā mākslinieciskās jaunrades sistēmā. Regulāri danču vakari ar nosaukumu "Sadancošana" atjaunojās tikai 20. gadsimta astoņdesmito gadu sākumā Latvijas Universitātē (no 1985.), klubā "Iļģuciems" un Rīgas Lietišķās mākslas vidusskolā.
Var uzskatīt, ka 21. gadsimtā danču klubi veido tautas un seno modes deju interesentu tīklu. Līdzās izklaidei danču klubu dalībnieki vāc horeogrāfiskās folkloras materiālus, tos pēta un popularizē tādējādi saglabājot un tālāk attīstot tautas kultūras mantojumu. Danču klubos deju pavadījumiem spēlē pārsvarā tradicionālos mūzikas instrumentus dažādos spēles stilos. Šobrīd danču klubi darbojas Ungārijā (Táncház), Polijā, Baltijas valstīs, kā arī citur. Latvijā darbojas vairāki danču klubi, tai skaitā 1988. gadā dibinātais Rīgas Danču klubs. Danču klubos dejo pārsvarā latviešu tautas pāru dejas, bet ievērojamu daļu danču vakara repertuāra aizņem dažādu citu tautu dejas un 20. gadsimta sākuma balles dejas.
Par danču klubiem sauc arī sadancošanas, kas tiek rīkotas dažādu lielu publisku svētku, pasākumu un starptautisku festivālu ietvaros.
Dančmeistari
Deju vakara vadītāju sauc par dančmeistaru vai danču direktoru. Kāzās to sauc par dancinātāju vai maršalku un tam piešķir pie krūtīm spraužamu pušķi. Var būt abu dzimumu dančmeistari. Dančmeistars sastāda deju sarakstu, atbild par raitu deju vakara norisi. Latvijā ir vismaz sešdesmit praktizējoši labi dančmeistari, bet skaits varētu pieaugt līdz ar danču tradīcijas izplatīšanos. Zināmākie mūsdienu latviešu dančmeistari — Ernests Spīčs, Valdis Putniņš, Sniedze Grīnberga, Staņislava Skudiķe. Nereti dančus vada tautas muzikanti. Zināmākie — Ilga Reizniece, Edgars Lipors, Dace Prūse, Velta Leja, Julgī Stalte, Dina Liepa, Oskars Bērziņš, Lija Dunska, Rasma Igaune. Vēl sastopami dančmeistaru pāri, kuri regulāri strādā kopā — Edgars un Lilija Lipori, Julgi Stalte un Ēriks Zeps. Ārpus Latvijas zināmākie danču direktori ir Valdis Dzelzkalējs (Zviedrijā), Zanda Liepiņa un Laurā Putāne (Vācijā).
Čārlijs Pārkers
Čārlzs Pārkers Jaunākais ar iesauku "Putns" (Charles "Bird" Parker, Jr., dzimis Kanzassitijā, miris  Ņujorkā) bija ASV džeza saksofonists un komponists.
Līdzās Lūisam Ārmstrongam un Djūkam Elingtonam tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem džeza muzikantiem. Viens no bībopa mūzikas dibinātājiem un viens no bītņiku paaudzes iedvesmotājiem.
Dzimis Kanzassitijā. Tēvs bija iedzert mīlošs vidusmēra pianists, bet māte — Western Union darbiniece. Saksofonu sāka spēlēt 11 gadu vecumā. Bērnībā Pārkers neparādīja kādas īpašas muzikālas spējas, tomēr milzīgu darbaspēju (vēlāk intervijā apgalvoja, ka kādus 3 — 4 gadus spēlējis 15 stundas dienā) dēļ iekļāvās Kanzassitijas džeza grupās. 1939. gadā pārcēlās uz Ņujorku, iesākumā strādādams arī par trauku mazgātāju restorānā, kurā tolaik muzicēja Ārts Teitums.
Otrā pasaules kara laikā kopā ar domubiedriem (Diziju Gilespiju, Teloniju Monku, Maksu Rouču un Keniju Klārku citu starpā) Hārlemas klubos radīja bībopu.
Jau jaunībā sācis lietot heroīnu un lielā daudzumā alkoholiskos dzērienus, kas iedragāja Pārkera veselību. Miris Ņujorkā kā slavens mūziķis.
Infraskaņa
Infraskaņa ir ļoti zemas frekvences (mazāk nekā 20 Hz) skaņas svārstības. Infraskaņu cilvēkam nav iespējams sadzirdēt, taču to sadzird, piemēram, ziloņi un daži citi lielie pārnadži.
Infraskaņas rašanās
Infraskaņa papildus sadzirdamajām skaņām rodas, piemēram, dzinēju darbības, sprādzienu, salūtu, šāvienu, vētras, zibens un zemestrīces laikā, infraskaņu var radīt arī ūdenskritumi, vulkānu izvirdumi, jūras bangas. Arī dažādu tehnisku ierīču, piemēram, veļas mazgājamās mašīnas, kompresoru, sūkņu, vēja turbīnu, kā arī satiksmes līdzekļu (vilcienu, lidmašīnu, kuģu, helikopteru) radītie trokšņi var ietvert infraskaņu.
Infraskaņas ietekme uz cilvēka organismu
Kaut arī infraskaņu nesadzird, tomēr cilvēki šīs skaņas uztver ar mehanoreceptoriem, izjūtot tās kā spiedienu (piemēram, ausī), pieskaršanās vai vibrācijas sajūtu. Dažkārt infraskaņa var cilvēkam radīt baiļu sajūtu. Augstas intensitātes infraskaņa var izraisīt sāpju sajūtu ausīs, ir pat iespējams auss bungādiņas plīsums. Dažiem cilvēkiem infraskaņas iedarbībā var rasties grūtības koncentrēt uzmanību, kas gan parasti pāriet, infraskaņas iedarbībai beidzoties. Novērojama straujāka noguruma iestāšanās, kas var būtiski ietekmēt darba spējas.
Infraskaņas izmantošana pētniecībā
Infraskaņai ir liels viļņa garums, tādēļ apkārtējā vidē tā izplatās bez būtiskas pavājināšanās. Tas ļauj, piemēram, ar akustiskām metodēm atklāt tālus, spēcīgus sprādzienus, pētīt zemūdens vidi vai atmosfēras augšējos slāņus.
Gregors
Gregors var būt:
Gregors no Nazianzas
Gregors no Nazianzas (el; dzimis 330. gadā, miris 389. vai 390. gada, zināms arī kā Gregors Teologs jeb Gregors Nazianzins) bija Konstantinopoles arhibīskaps, vispārējo baznīcas koncilu tēvs un Baznīcas skolotājs. Viņš bija tuvs draugs Basilijam Lielajam.
Babītes pagasts
Babītes pagasts ir viena no Mārupes novada administratīvajām teritorijām tā austrumos. Robežojas ar sava novada Mārupes un Salas pagastu, Jūrmalas pilsētu, Rīgas pilsētu, Olaines novada Olaines pagastu un Jelgavas novada Valgundes pagastu.
Reljefa formas
Baznīckalns, Garā kāpa, Krievu Ložmetējkalns, Nordeķu-Kalnciema kāpu grēda
Ūdensteces
Beberbeķu strauts, Bļodnieku poldera kanāls, Brasla grāvis, Cena, Dzilnupe, Dzilnupes poldera kanāls, Hapaka grāvis, Klīves kanāls, Miglupīte, Neriņa, Sarkanais grāvis, Skolasceļa grāvis, Trenču poldera apvadkanāls, Trenču poldera kanāls, Zuteņu grāvis.
Ūdenstilpes
Babītes ezers, Beberbeķu dzirnavezers, Božu ūdenskrātuve, Piņķu ūdenskrātuve, Skaista ezers.
Purvi
Antiņu purvs, Cenas tīrelis, Gailīšu purvs, Rāvājs.
Tezē kopiena
Tezē kopiena (fr) ir ekumenisks kristiešu mūku ordenis Francijā, Burgundijas reģionā, Tezē ciemā. Tajā darbojas nedaudz vairāk kā 100 katoļu, protestantu un pareizticīgo baznīcām piederoši brāļi. Katru gadu Tezē ciematu apmeklē vairāk nekā 100 000 jauniešu no visas pasaules.
Babītes pagasts
Dabas aizsardzība
Pagasta teritorijā atrodas dabas parks Beberbeķi, daļa no dabas lieguma Babītes ezers, daļa no dabas lieguma Cenas tīrelis.
Tezē kopiena
Vēsture
Tezē kopienas dibinātājs bija Rožē Šics (vēlāk zināms kā brālis Rožē), dzimis 1915. gada 12. maijā Šveicē reformātu mācītāja ģimenē. Rožē studēja literatūru un teoloģiju, tomēr 1940. gadā nolēma pārcelties uz savas mātes dzimteni Franciju. Viņš iegādājās nelielu māju Tezē ciemā, kurš atradās Francijas neokupētajā daļā, taču ļoti tuvu demarkācijas līnijai. Šāda atrašanās vieta ļāva dot pajumti kara bēgļiem, tostarp ebrejiem. Šajā darbā Rožē palīdzēja viņa māsa Ženevjēva. Taču 1942. gada novembrī, kad Rožē uz laiku atradās Šveicē, Gestapo atklāja viņu darbību, tāpēc līdz kara beigām brālis Rožē nodzīvoja Ženēvā. Tezē viņš atgriezās 1944. gadā kopā ar vairākiem sekotājiem. 1949. gada Lieldienās septiņi brāļi pieņēma lēmumu visas dzīves garumā uzņemties celibātu un dzīvot vienkāršībā, klosterim līdzīgā kopienā. Nākamajos gados kopienai pievienojās arvien vairāk jaunu brāļu. 1966. gadā notika pirmā jauniešu tikšanās, kurā piedalījās 1400 jauniešu no 30 valstīm. Kopš tā laika uzņemt jauniešus Tezē, kā arī rīkot Eiropas un starptautiskās tikšanās, ir viens no galvenajiem kopienas brāļu darbiem.
Babītes pagasts
Vēsture
1935. gadā Babītes pagasta (līdz 1925. gadam Piņķu pagasts) platība bija 359 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Babītes, Mazcenu un Trenču ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Babītes ciemam pievienoja Trenču ciemu. 1974. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Rīgas pilsētai. 1977. gadā pievienoja likvidēto Salas ciemu un daļu Kalnciema ciema. 1989. gadā daļu Babītes ciema iekļāva jaunizveidotajā Gātes ciemā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Babītes pagastu apvienoja ar Salas pagastu izveidojot Babītes novadu.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Babīte, Piņķi (pagasta centrs), Spilve, Mežāres, Brīvkalni, Dzilnuciems, Sēbruciems, Skārduciems, Klīves, Kalnciema masīvs.
Tezē kopiena
Pasaules jauniešu tikšanās
Kopš 2006. gada notiek arī pasaules jauniešu tikšanās, kuru programma ir līdzīga kā Eiropas.
Palmitīnskābe
Palmitīnskābe (n-heksadekānskābe, cetilskābe, С15Н31СООН) pieder pie piesātinātajām taukskābēm. Palmitīnskābe ir balta kristāliska viela. Palmitīnskābes sāļus un esterus sauc par palmitātiem.
Atrašanās dabā
Glicerīdu veidā atrodama ļoti daudzos augu un dzīvnieku taukos, tostarp palmu eļļā, no kā arī cēlies palmitīnskābes nosaukums. Visbiežāk sastopamā taukskābe. Esteru veidā ietilpst vasku sastāvā.
Iegūšana
Iegūst, pārziepojot taukus.
Īpašības
Reducējot palmitīnskābi, iegūst cetilspirtu.
Izmantošana
Nātrija palmitātu lieto ziepju ražošanā.
Kārlis fon Lēviss of Menārs
Kārlis Voldemārs fon Lēviss of Menārs (, 1855 - 1930) bija vācbaltu bibliotekārs, kartogrāfs un vēsturnieks.
Dzīvesgājums
Kārlis fon Lēviss of Menārs ir dzimis 1855. gada 7. septembrī savas dzimtas īpašumā Pantenes muižā pie Mazsalacas Cēlies no senas vācbaltiešu Lēvisu of Menāru dzimtas, viņa tēvs bija Pantenes muižas īpašnieks Voldemārs fon Lēviss (1807–1884), māte Helēna Juliāna fon Engelharta (1811–1868).
Studēja mašīnbūvi Rīgas politehnikumā (1876–1877) un Štutgartes politehnikumā (1877–1881). Strādāja tiesā, pēc tam ilgu laiku par bibliotekāru Vidzemes bruņniecības bibliotēkā (1885-1919). 1892. gadā viņš apprecējās ar Vitu Emīliju Luīzi Šernhelmu (von Stjernhjelm, 1868–1942). Šajā laikā viņš publicēja materiālus par gotikas, renesanses un baroka arhitektūru Baltijā, īpaši Latvijā. Pirmais aizsāka izziņas metodes attīstīšanu, kas ir mūsdienu arhitektūras pētniecības metodes pamatā (studijas arhīvos, ēku zondāžas, arheoloģiskie izrakumi utt.), piemēram, izdevis ziņojumu par arheoloģiju kā ziņojums par izrakumiem zem Jaunāsmuižas (šodien - Jaunkrimulda, Sējas pagastā) Krimuldas draudzē Bericht über die Ausgrabungen unter Neuhof im Kirchspiel Kremon, Riga, 1895. No 1921. līdz 1925. gadam Latvijas Universitātes privātdocents. Miris 1930. gada 7. maijā Rīgā, apbedīts Lielajos kapos. Viņa kapa piemineklis obeliska formā ir saglabājies līdz mūsdienām un ir valsts nozīmes vēstures piemineklis.
Darbības raksturojums
Kārļa fon Lēvisa of Menāra mūža lielākā aizraušanās un vaļasprieks bija vēsture un kartogrāfija. Viņa pazīstamākais darbs bija "Senās Livonijas piļu leksikons" ("Burgenlexikon für Alt - Livland"). Šis darbs tika pabeigts 1922. gadā un bija sīks pētījums par Latvijas un Igaunijas viduslaiku pilīm, to vēsturi un, pilsdrupu gadījumā, arī to arheoloģiskajām ziņām. Darbs satur daudzus zīmējumus un plānus, kā arī 450 piļu, pilsdrupu un pilsvietu aprakstus. Ar šo darbu autors ieguva respektu vēsturnieku vidū un viņa darbs, lai gan diezgan novecojis, joprojām ieņem svarīgu vietu Baltijas viduslaiku piļu historiogrāfijā. Lai arī Lēviss of Menārs nebija profesionāls vēsturnieks viņa darba metodes bija visai zinātniskas un ļāva viņam iegūt zināmu autoritāti Baltijas vēsturnieku vidū. Bez jau minētā leksikona sarakstījis vēl trīs darbus, vienu par pilsētu arhitektūru Baltijā un divus tūristu ceļvežus pa Latviju.
Transformators
Transformators ( - pārveidot) - maiņstrāvas ierīce, kas paredzēta strāvas un sprieguma amplitūdas izmainīšanai bez būtiskiem zudumiem. Transformators nesatur kustīgas detaļas. Transformators sastāv no vismaz diviem tinumiem (sk. induktivitātes spole), kas induktīvās saites nodrošināšanai uztīti uz speciālas serdes (magnētvada) no feromagnētiska materiāla. Autotransformatoriem ir tikai viens tinums. Īpašām vajadzībām izmanto arī transformatorus bez serdes.
Transformatora darbības princips
Transformatora darbība pamatojas uz mijindukcijas parādību. Kad vienam no tinumiem (to dēvē par primāro tinumu) pieslēdz ārēju sprieguma avotu, caur šo tinumu plūstošā maiņstrāva rada magnētvadā mainīgu magnētisko plūsmu. Savukārt mainīgā magnētiskā plūsma inducē visos transformatora tinumos (t. sk. arī primārajā) elektrodzinējspēku (EDS), kas tieši proporcionāls attiecīgā tinuma (sekundārā tinuma) vijumu skaita attiecībai pret primārā tinuma vijumu skaitu. Ja sekundārie tinumi nav pieslēgti slodzei (transformators darbojas tukšgaitā), primārajā tinumā inducējas tāds EDS, kas gandrīz pilnīgi kompensē ārējā barošanas avota spriegumu, tādēļ primārajā tinumā plūst samērā niecīga strāva (to nosaka primārā tinuma induktīvā pretestība).
Ja kādu no sekundārajiem tinumiem pieslēdz slodzei, šajā tinumā sāk plūst strāva, kas savukārt arī rada magnētisko plūsmu magnētvadā, turklāt šī plūsma vērsta pretēji primārā tinuma radītajai. Tā rezultātā spriegumu jeb EDS kompensācija primārajā tinumā tiek izjaukta un primārajā tinumā sāk plūst strāva, kas palielinās tik ilgi, kamēr magnētiskā plūsma sasniedz iepriekšējo lielumu. Strāva sekundārajā tinumā apgriezti proporcionāla tā vijumu skaita attiecībai pret primārā tinuma vijumu skaitu. Spriegumu attiecība pirmajā tuvinājumā saglabājas tāda pati kā tukšgaitas režīmā.
Tādējādi, ja sekundārajā tinumā ir vairāk vijumu nekā primārajā, tas dos lielāku spriegumu un mazāku strāvu, nekā ārējais avots, kas pieslēgts primārajam tinumam (tas būs paaugstinošais transformators). Savukārt, ja sekundārajā tinumā ir mazāk vijumu nekā primārajā, tas dos mazāku spriegumu un lielāku strāvu - tas būs pazeminošais transformators. Vienā un tai pašā transformatorā var vienlaicīgi var būt gan paaugstinošie, gan pazeminošie sekundārie tinumi. Tinumus, kas paredzēti lielākām strāvām, tin no resnāka vada. Dažkārt elektrotehnikā lieto arī tādus transformatorus, kam primārā un sekundārā tinuma vijumu skaits ir vienāds - tie ir atdalošie transformatori.
Jāatceras, ka ar transformatoru var pārveidot tikai maiņstrāvu, līdzstrāvas pārveidošanai tie nav derīgi. Pieslēdzot transformatoram līdzstrāvu, sekundārajā tinumā spriegums inducējas tikai strāvas atslēgšanas brīdī. Ja sekundārajā tinumā vijumu ir ļoti daudz, tajā rodas augstsprieguma impulss, kas var radīt elektrisko dzirksteli starp tinuma izvadiem - ierīces, kas izmanto šo parādību, sauc par indukcijas spolēm.
Transformatoru tipi
Barošanas (spēka) transformatorus iedala pēc to jaudas. Lieljaudas transformatorus izmanto elektrotīklos, tos iedala sausajos un eļļas transformatoros pēc dzesēšanas veida. Elektroaparatūras barošanai lieto samērā nelielas jaudas transformatorus. Barošanas transformatori var būt vienfāzes un trīsfāžu.
Bez barošanas transformatoriem ir arī dažādi speciāli transformatori - salāgošanas transformatori, impulstransformatori, bezserdes transformatori (sk. Teslas transformators).
Transformatori var būt paredzēti dažādām frekvencēm. Barošanas transformatori parasti ir paredzēti rūpnieciskajai frekvencei 50 Hz. Speciālas aparatūras barošanai lieto paaugstinātās rūpnieciskās frekvences (400 Hz vai 1000 Hz) transformatorus. Radiotehnikā lieto arī augstfrekvences (līdz 10000 Hz un vairāk) transformatorus.
Pēc tinumu skaita transformatorus iedala autotransformatoros, divtinumu un daudztinumu transformatoros.
Pēc konstruktīvā izpildījuma transformatori iedalās bruņu serdes, stieņu serdes un toroidālos (gredzenveida) transformatoros.
Slutiški
Slutiški, arī Slutišķi un Sluciškas, ir neliels vecticībnieku ciems Augšdaugavas novada Naujenes pagastā, Daugavas labajā krastā. Šeit ir saglabājies unikāls vecticībnieku sādžas apbūves komplekss, ar 19. gadsimta beigu un 20. gadsimta sākuma ēkām un plānojumu, izveidots etnogrāfiskais brīvdabas muzejs. Slutiški atrodas Daugavas loku dabas parka un Augšdaugavas aizsargājamo ainavu apvidus teritorijā.
Transformators
Transformatoru praktiskā pielietošana
Vislielākā nozīme transformatoriem ir elektrotīklos, kur tos izmanto strāvas pārveidošanai, lai varētu pārvadīt elektroenerģiju lielos attālumos ar iespējami maziem zudumiem. Tā kā enerģijas zudumi vados to sasilšanas dēļ ir proporcionāli strāvas kvadrātam, izdevīgāk ir pārvadīt augstsprieguma strāvu, kurai pie tās pašas jaudas caurplūstošās strāvas vērtība ir mazāka. Savukārt gala lietotājiem strāvas spriegums ir jāpazemina, jo augstspriegums ir pārāk bīstams praktiskai lietošanai. Šīm vajadzībām izmanto paaugstinošos un pazeminošos transformatorus. Atdalošos transformatorus elektrotīklos lieto drošības palielināšanai.
Slutiški
Vēsture
Naujenes novadpētniecības muzeja fonda materiālos atrodamos avotos Slutiški kā ciems minēts jau sākot ar 1785. gadu. Savukārt pēc 1984. gada kompleksās ekspedīcijas ziņām Slutišku sādža izveidota 19. gadsimta beigās—20. gadsimta sākumā.
Transformators
Transformatoru praktiskā pielietošana
Transformatorus lieto arī elektro- un radioaparatūras barošanai. Piemēram, televizorā ir nepieciešami visdažādākie spriegumi no dažiem voltiem tranzistoru un mikroshēmu barošanai līdz desmitiem kilovoltu tā kineskopa anoda barošanai. Mūsdienās spēka transformatorus barošanai lieto reti (galvenokārt portatīvos mazjaudas barošanas blokos, piemēram, mobilo telefonu lādētājos). Tā vietā izmanto impulsu barošanas avotus, kuros tīkla maiņstrāvu vispirms pārveido līdzstrāvā (sk. taisngriezis), ar kuru darbina augstfrekvences impulsģeneratoru. Tā radītos impulsus padod uz augstfrekvences transformatoru, kurš pārveido tos vajadzīgajos spriegumos. Šāds impulstransformators ir daudz mazāks un vieglāks par spēka transformatoru, kurš būtu nepieciešams tās pašas jaudas pārveidošanai. Tomēr impulsu barošanas avotiem ir arī trūkumi - tie ir sarežģītāki, darbā nedrošāki un rada lielākus elektromagnētiskos traucējumus.
Slutiški
Vēsture
20. gadsimta 90. gados Slutiškos sākās plašs protests pret Daugavpils HES celtniecību, kas 1986. gadā pārauga Trešajā atmodā.
Kultūrvēsturiskie pieminekļi
Slutiškos ir saglabājies unikāls vecticībnieku sādžas apbūves komplekss, ar 19. gadsimta beigu—20. gadsimta sākuma ēkām un plānojumu, izveidots etnogrāfiskais brīvdabas muzejs. Putānu upītes veidotā Daugavas senlejas sāngravā, netālu no Slutiškiem atrodas Markovas pilskalns, bet ciema centrā atklāta un izpētīta Slutišku viduslaiku kapsēta un apmetne. Šie kultūrvēsturiskie objekti kopā dažkārt tiek dēvēti par "Slutišku kompleksu".
Transformators
Transformatoru praktiskā pielietošana
Ļoti mazu vai ļoti lielu spriegumu vai strāvu mērīšanai izmanto mērtransformatorus. Sk. arī strāvmaiņi.
Slutiški
Slutišku viduslaiku kapsēta un apmetne
Slutišķu viduslaiku kapsēta un apmetne ir vietējas nozīmes arheoloģiskais piemineklis ar valsts aizsardzības Nr. 679. Tā atrodas Slutišku ciema centrā, zem ceļa, kas iet cauri sādžai un abās tā malās. 1985. gadā T. Bergas vadībā veiktie arheoloģiskie izrakumi apliecina, ka apmetne ir 300—400 m gara, līdz 22 m plata josla Daugavas otrajā terasē (apmēram 200 m no krasta). Kapsēta ir attiecināma uz 15.—17. gs. sākumu, par ko liecina arheoloģiskajos izrakumos atklāto apbedījumu raksturs.
Slutišku sādža
Slutišku sādža šobrīdējam tuvā izskatā izveidota 19. gadsimta beigās—20. gadsimta sākumā. Tā ir unikāls etnokulturālās mijiedarbības paraugs. 18.—19. gadsimtā Slutiški kļuva par vecticībnieku apmešanās vietu, jo atradās izolēti no citām apdzīvotām vietām, mežu ieskautā Daugavas krastā. Šāda lokalizācija atbilda vecticībnieku pašizolācijas tieksmēm. Vecticībnieki ilgāk nekā pareizticīgie saglabāja savas kultūras specifiku, kura, noslēgta dzīvesveida rezultātā, bija norobežota no ārējās iedarbības. Ar citiem iedzīvotājiem ilgu laiku viņus tuvināja tikai kopīga zemkopības kultūra. Lielākā daļa vecticībnieku uzskata sevi nevis par ienākušo slāvu pēctečiem, bet gan par vietējiem iedzīvotājiem. Slutišku sādža ir interesanta kā vecticībnieku un latgaļu līdzāspastāvēšanas un mijiedarbības paraugs, kurā caur dzīvesveida īpatnībām atspoguļojas Latgales specifika. Gan pašvaldība, gan Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija atbalstījusi sādžas iekļaušanu aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā, bet pret to iebilda iedzīvotāji, saistībā ar papildu prasībām savu īpašumu uzturēšanā. Tā kā saskaņā ar likuma "Par kultūras pieminekļu aizsardzību" 14. panta trešo daļu objekta (Slutišķu sādžas) iekļaušanai pieminekļu sarakstā īpašnieka piekrišana nav nepieciešama, 2016. gada 2. jūnijā ar Kultūras ministrijas rīkojumu Nr.2.5-1-144 (spēkā no 2016. gada 15. jūnija) Slutišķu sādža tika iekļauta Valsts nozīmes arhitektūras pieminekļu sarakstā ar nr. 8986.
46. autobusu maršruts (Rīga)
46. autobusu maršruta kopējais garums ir 36,241 km. Maršruta Zolitūde — Ziepniekkalns  kopējais garums ir 17,339 km, bet maršruta Ziepniekkalns  — Zolitūde kopējais garums ir 18,902 km.
Darbdienās pa 46. autobusu maršrutu kursē 5 autobusi, bet brīvdienās — tikai 2 autobusi.
46. autobusu maršrutu apkalpo 6. autobusu parks.
2014. gada nogalē bija plāni novirzīt maršrutu Zolitūdē pa Anniņmuižas ielu abos virzienos un pagarināt to līdz lidostai "Rīga", mainot nosaukumu uz "Ziepniekkalns - Zolitūde - Lidosta". Taču šāda iecere nav realizēta.
Maršruts
Zolitūde — Ziepniekkalns kursē pa šādām ielām: Rostokas iela, Zolitūdes iela, Kurzemes prospekts, Slokas iela, Dzirciema iela, Vīlipa iela, Melnsila iela, Lapu iela, Nometņu iela, Mārupes iela, O. Vācieša iela, Torņakalna iela, Vienības gatve, Ģimnastikas iela, Tadaiķu iela, Valdeķu iela un Ozolciema iela.
NHL lokauts
NHL lokauts var būt:
46. autobusu maršruts (Rīga)
Pieturvietas
46. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 71 pietura. Maršrutā Zolitūde — Ziepniekkalns ir 35 pieturas, bet maršrutā Ziepniekkalns — Zolitūde ir 36 pieturas.
Užavas pagasts
Užavas pagasts ir viena no Ventspils novada administratīvajām teritorijām Baltijas jūras piekrastē. Robežojas ar Vārves, Ziru un Jūrkalnes pagastiem.
Upes
Užava, Vičaka.
Ezeri
Pāžezers
Vēsture
Mūsdienu Užavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Sārnates muiža (Gut Sernaten, uz austrumiem no Sārnates), Užavas muiža (Gut Hasau, Užava).
Užavas pagastu izveidoja Pirmā pasaules kara laikā, atdalot to no Ziru pagasta. 1935. gadā Užavas pagasta platība bija 138 km2 un tajā dzīvoja 1947 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Užavas, Lībciema un Sārnates ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Užavas ciems ietilpis Ventspils (1949-1962), Kuldīgas (1962-1967) un atkal Ventspils (pēc 1967. g.) rajonos. 1950. gadā Užavas ciemam pievienoja Lībciema ciemu, bet 1961. gadā daļu Jūrkalnes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Užavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ventspils novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Užava (pagasta centrs), Sārnate, Silmalas.
25. janvāris
25. janvāris ir gada 25. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 340 dienas (341 garajā gadā).
Oskars Spurdziņš
Oskars Spurdziņš (dzimis Aizputē) ir latviešu ekonomists un politiķis. Bijis finanšu ministrs divās valdībās, kā arī divu Saeimu deputāts, bijis vairāku politisko partiju biedrs, šobrīd pārstāv reģionālo partiju "Valmierai un Vidzemei".
25. janvāris
Vārda dienas
Sigurds, Zigurds
Oskars Spurdziņš
Biogrāfija
O. Spurdziņš 1981. gadā ir pabeidzis Aizputes vidusskolu. 1986. gadā viņš absolvēja Latvijas Valsts universitātes Ekonomikas fakultāti. Pēc augstskolas pabeigšanas pārcēlies dzīvot uz Valmieru, kur strādāja par grāmatvedi Valmieras mēbeļu kombinātā.
25. janvāris
Svētku un piemiņas dienas
Tatjanas diena (Studentu diena) (Krievija)
Oskars Spurdziņš
Politiskā darbība
Atmodas laikā iesaistījies Latvijas Tautas frontē un Zaļajā partijā. 1989. gadā ievēlēts Valmieras tautas deputātu padomē, bet 1990. gadā, tikai 27 gadu vecumā kļuva par tās priekšsēdētāju.
1993. gadā piedalījās 5. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Zaļās partijas veidotā Zaļā saraksta, bet netika ievēlēts. 1994. gadā kļuva par Finanšu ministra Andra Piebalga padomnieku.
1995. gadā piedalījās 6. Saeimas vēlēšanās no LNNK un Latvijas Zaļās partijas kopīgā saraksta, taču atkal netika ievēlēts parlamentā. Toties jau nākamajā gadā O. Spurdziņš bija padomnieks diviem ministriem: Valsts ieņēmumu valsts ministrei Aijai Počai un Īpašo uzdevumu ministram Pašvaldību lietās Ernestam Jurkānam.
1997. ievēlēts Valmieras pilsētas domē no saraksta "Pilsēta", pretendējis arī uz domes priekšsēdētāja amatu, bet nav guvis ievēlēšanai pietiekošu kolēģu atbalstu.
O. Spurdziņš bija Tautas partijas dibinātāju skaitā 1998. gadā un kandidēja no tās saraksta arī 7. Saeimas vēlēšanās, tomēr atkal netika ievēlēts. 1999. gada jūlijā O. Spurdziņš kļuva par 7. Saeimas deputātu mandātu uz laiku nolikušā partijas līdera Andra Šķēles vietā. 2002. gadā notikušajās 8. Saeimas vēlēšanās viņš netika ievēlēts nākamajā Saeimas sasaukumā.
2004. gada 9. martā O. Spurdziņš kļuva par Induļa Emša valdības finanšu ministru, šo pašu amatu viņš saglabāja arī Aigara Kalvīša Ministru kabinetā. 2006. gada oktobrī O. Spurdziņš tika ievēlēts 9. Saeimā, kā arī saglabāja finanšu ministra amatu Kalvīša otrajā valdībā, kas darbojās līdz 2006. gadam. Ivara Godmaņa Ministru kabinetā O. Spurdziņu finanšu ministra amatā nomainīja Atis Slakteris, bet O. Spurdziņš atjaunoja 9. Saeimas deputāta mandātu.
10. Saeimas vēlēšanās startēja ar ceturto numuru no apvienības "Par Labu Latviju" saraksta Vidzemes apgabalā, taču netika ievēlēts. 2012. gada pavasarī O. Spurdziņš bija reģionālās partijas "Valmierai un Vidzemei" dibinātāju skaitā un tika ievēlēts tās valdē.
Pēc politiskās darbības beigām
No 2010. gada decembra ir "VTU Valmiera" valdes priekšsēdētājs.
Bens Gordons
Bendžamins (Bens) Gordons (en; dzimis Londonā, Lielbritānijā) ir profesionāls basketbolists, spēlē uzbrūkošā aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2015) ir brīvais aģents. Šobrīd B. Gordons ir Lielbritānijas basketbola izlases dalībnieks, bet 2003. gada Panamerikas spēlēs viņš pārstāvēja ASV izlasi. 2004. gada NBA draftā viņu izraudzījās Čikāgas "Bulls" ar kopējo 3. kārtas numuru.
viņš guva desmitmiljono punktu NBA vēsturē.
Personīgā dzīve
B. Gordons dzimis Londonā, bet viņa vecāk ir cēlušies no Jamaikas. Neilgi pēc dēla dzimšanas ģimene pārcēlās uz ASV un basketbolists uzauga Mauntvernonā, Ņujorkas štatā. B. Gordonam ir Lielbritānijas un ASV pilsonība.
Karjera
Savā debijas, 2004./2005. gada sezonā Gordons vidēji spēlē guva 15,1 punktu, izcīnīja 2,6 atlēkušās bumbas un atdeva 1,9 rezultatīvas piespēles. Gordons palīdzēja "Bulls" iekļūt izslēgšanas spēļu turnīrā pirmo reizi kopš Maikla Džordana laikiem. Viņš kļuva par pirmo debitantu, kurš ieguvis labākā rezervista balvu.
spēlē pret Vašingtonas "Wizards" B. Gordons ar 9 pēc kārtas iemestiem trīspunktu metieniem atkārtoja NBA rekordu.
EchoStar T-1
T-1 jeb EchoStar T1 (agrākais nosaukums TerreStar-1) ir ASV uzņēmuma EchoStar sakaru pavadonis, kas paredzēts mobilo sakaru nodrošināšanai Ziemeļamerikā. Tas orbītā tika palaists 2009. gada jūlijā.
Kosmisko aparātu ASV uzņēmuma TerreStar Corporation izgatavoja Space Systems/Loral uz platformas LS-1300S bāzes. Pavadonī ir E/F joslas (IEEE S josla) raidītāji, un signāli tiek raidīti ar 18 metru reflektoru. Mobilie sakari darbojas GEO-Mobile Radio Interface (GMR) standartā. Starta brīdī TerreStar-1 ar starta masu 6910 kg bija smagākais pavadonis, kas palaists ģeosinhronajā pārejas orbītā un lielākais komerciālais sakaru pavadonis, kāds jebkad uzbūvēts. Pavadoņa darbības ilgums bija paredzēts 15 gadi.
TerreStar-1 tika palaists 17:52 UTC no Gviānas kosmiskā centra ar nesējraķeti Ariane 5ECA. Pavadonis tika izvietots ģeostacionārajā orbītā punktā 111° rietumu pozīcijā.
2010. gada oktobrī TerreStar Corporation tika sākta bankrota procedūra. 2011. gada jūlijā uzņēmums Dish Network izsolē par 1,375 miljardiem USD ieguva TerreStar Networks ar TerreStar-1, tiesībām uz sakaru frekvencēm un datu un balss pārraides tehnoloģijām. TerreStar Networks iegāde tika pabeigta 2012. gada martā. TerreStar-1 tika pārdēvēts par T-1.
2017. gada janvārī Dish Network no māsas uzņēmuma EchoStar iegādājās pavadoņu zemes infrastruktūru, bet pavadonis T-1 nonāca EchoStar kontrolē.
Ô Cameroun, Berceau de nos Ancêtres
Ô Cameroun, Berceau de nos Ancêtres (tulkojumā no franču valodas: "O Kamerūna, mūsu senču šūpulis"), saukta arī par Chant de Ralliement ("Manifestācijas dziesma") ir Kamerūnas valsts himna. Neoficiāli tiek lietota kopš 1948. gada, oficiāli apstiprināta 1957. gadā. Mūziku komponējis Renē Džams Afame (René Djam Afame), kurš kopā ar Minkio Bambu (Samuel Minkio Bamba) un Moisi Ņati Nkoo (Moïse Nyatte Nko'o) bija arī dzejas autors. Himnas teksts ticis mainīts 1978. gadā.
Bulgārijas administratīvais iedalījums
Bulgārijas administratīvo iedalījumu veido 28 apgabali (bulgāru: области), kuri sīkāk iedalās 265 pašvaldībās (bulgāru: obshtini). Pašreizējais administratīvais iedalījums pastāv kopš 1999. gada. No 1987. līdz 1999. gadam Bulgārija tika iedalīta deviņos apgabalos.
Stearīnskābe
Stearīnskābe (n-oktadekānskābe, cetiletiķskābe, С17Н35СООН) pieder pie piesātinātajām taukskābēm. Stearīnskābe ir balta kristāliska viela. Nešķīst ūdenī, bet labi šķīst ēterī. Stearīnskābes sāļus un esterus sauc par stearātiem.
Vēsture
Stearīnskābi 1816. gadā cūku taukos atklāja franču ķīmiķis Mišels Ežēns Ševrels. No tā cēlies stearīnskābes nosaukums ( — 'tauki').
Atrašanās dabā
Glicerīdu veidā atrodama ļoti daudzos augu un dzīvnieku taukos un lipīdos, kur izpilda enerģijas uzkrāšanas funkcijas. Organismā stearīnskābe veidojas no palmitīnskābes speciālu fermentu iedarbībā, kas pagarina oglekļa atomu ķēdi.
Iegūšana
Iegūst, attīrot tauku pārziepošanas produktu — stearīnu.
Īpašības
Reducējot stearīnskābi, iegūst stearilspirtu.
Izmantošana
Nātrija stearātu lieto ziepju ražošanā kā galveno ziepju komponentu. Stearīnskābi un tās glikola esterus izmanto kosmētikā. Stearīnskābes sāļus lieto kā plastiskas smērvielas. Pirotehnikā ar stearīnskābi pārklāj alumīnija vai dzelzs pulveru daļiņas, lai pirotehniskie sastāvi būtu ilgāk uzglabājami.
Stripped (Rammstein singls)
Singlā iekļauta kaverversija britu grupas Depeche Mode dziesmai ar tādu pašu nosaukumu (kura tika iekļauta veltījuma albumā For The Masses) un četriem šīs kaverversijas remiksiem.
Atšķirībā no oriģināla, piedziedājums ir saīsināts par vienu rindiņu ("Let me see you stripped down to the bone" vietā, Tils Lindemans dzied tikai "Let me see you stripped").
Singla noformējums
Singla noformējumam izmantots Austrijas mākslinieka un fotogrāfa Gotfrīda Helnvaina zīmējums "Pirmā mīlestība" (1993).
Videoklips
Tajā pašā gadā dziesmai tika sataisīts videoklips, kas sastāvēja no Lenijas Rīfenštāles dokumentālās filmas "Olimpija" kadriem.
Atsauces
Stripped (song)
Kamerūnas karogs
Kamerūnas karogs ir viens no Kamerūnas valsts simboliem. Karogā izmantotas panafrikāniskās krāsas (zaļa, sarkana, dzeltena; Kamerūna bija otrā valsts pēc Ganas, kas savā karogā izmantoja šo krāsu salikumu), kas sakārtotas pēc Francijas Republikas karoga parauga.
Karoga vidējā sarkanā josla simbolizē vienotību: sarkanā ir vienotības krāsa un zelta zvaigzni vidū sauc par "vienotības zvaigzni" (the star of unity). Dzeltenā krāsa simbolizē sauli un savannu valsts ziemeļos, zaļā krāsa simbolizē valsts dienvidu bagātīgo augu valsti.
Pirmais Kamerūnas karogs tika izveidots un apstiprināts 1957. gada 26. oktobrī. 1960. gadā pēc neatkarības iegūšanas to apstiprināja par valsts karogu. 1961. gadā, pēc bijušo franču un britu teritoriju apvienošanas vienā valstī, karoga zaļajā laukā tika novietotas divas zelta zvaigznes. Pēc Kamerūnas pasludināšanas par unitāru valsti 1975. gadā karogs tika mainīts vēlreiz, divas zvaigznes aizvietojot ar vienu karoga centrā.
Gofa sala
Gofa sala (en), vēsturiski zināma arī kā Gonsalu Alvaresa sala, ir Apvienotajai Karalistei piederoša vulkāniska sala Atlantijas okeāna dienvidu daļā, 2700 km no Āfrikas. Administratīvi ietilpst Svētās Helēnas Salai piederošajās Tristana da Kuņas salās, kas atrodas 395 km uz ziemeļrietumiem. Sala ir neapdzīvota, vienīgie iedzīvotāji ir Dienvidāfrikas Gofailendas meteostacijas personāls.
Ēriks Gudbransons
Ēriks Gudbransons (dzimis 1992. gada 7. janvārī) ir kanādiešu hokejists, aizsargs. Pašlaik (2022) Gudbransons spēlē NHL klubā Kolumbusas "Blue Jackets".
Gofa sala
Salu 1505. vai 1506. gadā atklāja portugāļu jūrasbraucējs Gonsalu Alvaress un nosauca to savā vārdā, bet kartogrāfu kļūdu dēļ to kartēs attēloja kā Djego Alvaresa salu.
Ēriks Gudbransons
Spēlētāja karjera
Savu karjeru Gudbransons uzsāka 2008.—09. sezonā, kas bija viņa pirmā sezonas Kingstonas "Frontenacs" rindās. 2010. gada Pasaules U18 čempionātā viņš bija Kanādas izlases kapteinis. Lai gan 2010. gada NHL draftā Gudbransonu ar augsto trešo numuru izvēlējās Floridas "Panthers", arī 2010.—11. sezonā Gudbransons turpināja spēlēt "Frontenacs" rindās, taču 2011.—12. sezonu Gudbransons uzsāka jau "Panthers" sastāvā. Hokejistam izdevās nostiprināties "Panthers" rindās un tās sastāvā viņš spēlēja līdz pat 2015.—16. gada sezonas noslēgumam.
Gofa sala
Salas mūsdienu nosaukums saistīts ar Čārlzu Gofu, kurš salu atkārtoti atklāja 1731. gadā.
Ēriks Gudbransons
Spēlētāja karjera
2016. gada maijā Gudbransons tika aizmainīts uz Vankūveras "Canucks", savukārt 2019. gada februārī nonāca Pitsburgas "Penguins" sastāvā. 2019.—20. gada sezonas ievadā nonāca jau Anahaimas "Ducks" rindās.
Kanādas hokeja izlases rindās spēlējis 2014. gada Pasaules čempionātā.