cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rimants Ziedonis
Rakstnieku savienības biedrs kopš 1991. gada. 2013. gadā saņēmis Egona Līva piemiņas balvu "Krasta ļaudis" par dokumentālās prozas grāmatu "Leišmalīte", kas tapusi sadarbībā ar tēvu — Imantu Ziedoni.
Vecumi (Indrānu pagasts)
Vecumi ir ciems Madonas novada Indrānu pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Aiviekstes upes krastā.
Polimorfisms (programmēšana)
Ir dažādu objektu spēja dažādi apstrādāt vienādus ziņojumus. Polimorfisms nodrošina to, ka vienu un to pašu vārdu var izmantot loģiski saistītiem, bet dažādiem mērķiem. Tas nozīmē, ka vienas programmu sistēmas robežās tiek izmantoti elementi, kuriem ir viens nosaukums, bet dažādā apstrāde.
Daļu no polimorfisma iespējām nodrošina funkciju un operatoru pārslogošana. Piemēram, var nodefinēt savu funkciju getSum( a, b ), kur a un b vienā gadījumā būs veseli skaitļi, otrajā gadījumā tie būs decimālie skaitļi, bet trešajā – imaginārie skaitļi. Atkarībā no argumentu datu tipa, funkcija izpildīs dažādas darbības (ko izsaukt, to lems translators).
Citas iespējas sedz dinamiskais polimorfisms, kas paredz iespēju, ka ar atvasinātas klases objektiem var strādāt tā, it kā tie būtu bāzes klases objekti. Piemēram, tiek veidota bāzes klase "SabiedrisksTransports", no kuras atvasina trīs klases: "Autobuss", "Trolejbuss" un "Tramvajs". Dinamiskais polimorfisms ļauj izveidot masīvu no klases "Transports" objektiem, nerūpējoties par to, vai tas būs autobuss, trolejbuss vai tramvajs.
Dērēnu grāvis
Dērēnu grāvis ir Ilzes ezerā ietekoša ūdenstece Cēsu novadā.
Iztece - Taurenes pagasta ziemeļos. Tek dienvidu virzienā. Ietek Ilzes ezera ziemeļos.
Augstupīti nešķērso valsts autoceļi, tās krastos neatrodas lielākas apdzīvotās vietas.
Aveiru
Aveiru (pt) ir pilsēta Portugālē, Aveiru apgabalā. 2011. gadā Aveiru dzīvoja 78 455 iedzīvotāji. Aveiru atrodas pie Atlantijas okeāna un ir nozīmīga ostas pilsēta.
Sports
Pilsētā bāzējas futbola klubs SC Beira-Mar. 2004. gadā Aveiru Municipālajā stadionā norisinājās divas Eiropas čempionāta futbolā D grupas spēles.
Korens
Korens ir uzvārds. Personas ar šādu uzvārdu:
Indeksu fonds
Indeksu fonds ir paju investīciju fonda veids, kas seko indeksu investīciju stratēģijai. Indeksu fonda veidošanas noteikumi nosaka, kāda tipa uzņēmumi ir piemēroti fondam. Vispazīstamākais indeksu fonds — “Vanguard 500 Index Fund” — darbojas uz S&P 500 indeksa pamata.
Vēsture
1967. gada 24. maijā Ričards Alens Bičs dibināja uzņēmumu Qualidex, Fund, Inc. 1970. gada oktobrī uzņēmums tika pārveidots par fondu, kas balstās uz indeksu Dow Jones 30 (DJI 30). Atbilstoša reģistrācija tika veikta 1972. gada 31. jūlijā. Tas bija pirmais indeksu fonds vēsturē.
Priekšrocības
No investora viedokļa galvenā indeksu fondu priekšrocība ir stratēģijas maksimālā vienkāršība, kas nozīmē, citā starpā, minimālās pārvaldības izmaksas. Komisijas nodevas parasti svārstās no 0,1% lielajiem ASV uzņēmumiem līdz 0,7% jaunattīstības tirgiem. Vidēji aktīvi pārvaldīts kopieguldījumu fonds iekasē komisijas maksu 1,15% apmērā. Lielākajai daļai investoru arī ir grūti pārspēt S&P 500 indeksa rādītājus.
Trūkumi
Galvenais indeksu fondu trūkums ir akla sekošana tirgum, atstājot investoru pilnīgi neaizsargātu tirgus burbuļu priekšā.
Ja indeksa aprēķināšanas noteikumi ir formulēti nepareizi, indekss var pieaugt, lai gan indeksā iekļauto uzņēmumu rādītāji kopumā pasliktinās. Šajā gadījumā cilvēki, kuri ir ieguldījuši indeksā, var zaudēt savus ieguldījumus. Vidēji visiem indeksu fondiem kļūda indeksa aprēķinā ir vienāda ar 38 bāzes punktiem.
Palielināta pieprasījuma pēc indeksu fonda dēļ uzņēmumam, kas iekļauts populārā indeksā, var rasties pieprasījuma šoks, bet uzņēmumam, kas izslēgts no šāda indeksa, var rasties piedāvājuma šoks, kas ietekmē cenu.
Vāze (Latgales keramika)
Vāze ir viens no Latgales keramikas trauku tipiem, kam ir kā saimnieciska tā arī dekoratīvā nozīme. Tā ir paredzēta griezto ziedu ievietošanai.
Juria Obara
Juria Obara (ja; dzimusi ) ir japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Vāze (Latgales keramika)
Latgales vāzes sāka darināt 20. gadsimta sākumā, Silajāņu podniecības centrā. Agrīnās vāzes tika atvasinātas no saimniecības trauku formām ar mazām atkāpēm no noteiktā kanona, izskata ziņā līdzīgas tradicionālajiem saimniecības traukiem, bet ar jaunu uzdevumu — vietu, kur ievietot un uzglabāt grieztos ziedus. Tās varēja atgādināt mazliet slaidinātu piena podu vai medaunieku ar mazliet jaušamiem pārveidojumiem vai arī mazu izmēru ļaciņu ar augšup pastieptu kakliņu un malu platāku pavērsumu. Laikam ritot, ir veidojies jauns saturs, saglabājot vecos mākslinieciskās formas līdzekļus. Vāžu dekorēšanai nav ierobežojumu ornamentu un to tehnikas izvēlē, vāpēta tiek gan vāzes iekšpuse, gan ārpuse.
95 (skaitlis)
Romiešu skaitļu sistēmā deviņdesmit pieci tiek pierakstīts šādi — XCV, bet binārajā skaitīšanas sistēmā deviņdesmit pieci ir 10111112, oktālajā skaitīšanas sistēmā — 1378 un heksadecimālajā skaitīšanas sistēmā — 5F16. Deviņdesmit pieci ir nepāra skaitlis.
Ķīmisko elementu periodiskā tabulā deviņdesmit pieci ir amerīcija (Am) atomskaitlis. Deviņdesmit pieci arī ir ASCII kods "_" simbolam, kā arī starptautisko tālsarunu kodu sarakstā šis kods ir piešķirts Mjanmai.
Gaļēdāji
Gaļēdāji ir sugas, kas ikdienā pamatā pārtiek no dzīvnieku izcelsmes barības, medījot vai izmantojot citu plēsēju medījumu. Medījums var būt bezmugurkaulnieki, zivis, rāpuļi, putni un zīdītāji. Latīņu valodā gaļēdājs ir carnivora. Carne nozīmē gaļa, vorare — apēst.
Dzīvniekus, kas pārtiek tikai no gaļas, sauc par tipiskiem gaļēdājiem, bet tos, kas patērē arī augu izcelsmes barību, par fakultatīviem gaļēdājiem. Arī visēdāji barojas gan ar gaļu, gan augu izcelsmes barību. Teorijā nepastāv skaidri definēta robeža starp fakultatīvu gaļēdāju un visēdāju, cik daudz proporcionāli jāpatērē augu izcelsmes barības, lai šāds dzīvnieks sauktos visēdājs vai fakultatīvais gaļēdājs. Gaļēdājus, kas atrodas barības ķēdes pašā augšā, sauc par augstākā līmeņa plēsējiem. Augus, kas ķer un ēd kukaiņus, sauc par augiem gaļēdājiem. Līdzīgi sauc arī sēnes, kas ķer mikroskopiskus dzīvniekus. Tās ir sēnes gaļēdājas.
Sistemātika
Ar latīņu vārdu Carnivora tiek apzīmēta taksonomiskā vienība — plēsēju kārta, kas ir zīdītāju klases (Mammalia) kārta. Šīs kārtas zinātniskais nosaukums var būt maldinošs. Ne visi plēsēju kārtas dzīvnieki ir tipiski gaļēdāji, daudzi no tiem ir visēdāji. Piemēram, lielākā daļa lāču ir visēdāji. Izņēmums ir lielā panda, kas gandrīz pārtiek tikai no augu izcelsmes barības un pēc būtības ir zālēdājs. Otrs lāču dzimtas izņēmums ir polārlācis, kas ir tipisks gaļēdājs. No plēsējiem visas kaķu dzimtas sugas, mājas kaķi ieskaitot, ir tipiski gaļēdāji. Dzīvnieku valstī (Animalia) bez plēsēju kārtas ( Carnivora) ir vēl ļoti daudzi citi dzīvnieki, kas ir tipiski gaļēdāji, kā arī daudzi augi un sēnes ir tipiski gaļēdāji.
Iedalījums pēc patērētā gaļas daudzuma
Gaļēdājus mēdz iedalīt arī pēc tā, cik daudz gaļas tie proporcionāli patērē. Ja gaļēdājs ikdienā patērē vairāk kā 70% gaļas, tad to sauc par hipergaļēdāju, ja 50—70%, tad par mezogaļēdāju, bet to, kas patērē mazāk nekā 30%, balansējot uz robežas, ka barībā tikpat kā netiek lietota gaļa, sauc par hipogaļēdāju.
Mūsdienās dzīvojošie dzīvnieki gaļēdāji
Rāpuļi un putni
Zivis un abinieki
Bezmugurkaulnieki
Visaju jūra
Visaju jūra (en, tl) ir Klusajam okeānam piederīga starpsalu jūra Filipīnu arhipelāgā. To norobežo Masbates sala ziemeļos un Visaju salas (Leite — austrumos, Sebu un Negrosa — dienvidos, Panaja — rietumos). Hintololo šaurums ziemeļrietumos to savieno ar Sibujanas jūru, šaurumi austrumos un dienvidaustrumos — ar Samaras un Kamotu jūrām, Paņonas šaurums dienvidrietumos — ar Boholas jūru un Gimarasas šaurums rietumos — ar Sulu jūru. Jūrā daudz salu, lielākā no tām ir Bantaiana.
III Vispārīgie latviešu Dziedāšanas svētki
Svētkus rīkoja Rīgas Latviešu biedrības rīcības komisija Frīdriha Grosvalda vadībā. Virsdiriģenti bija Indriķis Zīle, Jurjānu Andrejs, Vīgneru Ernests un goda virsdiriģents Jānis Bētiņš. Konkursā par jaunām dziesmām vīru korim par labākajām atzina Oskara Šepska un Jurjānu Andreja dziesmas. Bez tradicionālajiem garīgās un laicīgās kora mūzikas koncertiem bija arī instrumentālais koncerts.
Visus trīs koncertus kopā noklausījās ap 40 000 apmeklētāju. Laicīgās mūzikas daļā cita starpā dziedāja Dāvida Cimzes "Div' dūjiņas gaisā skrēja", Ernesta Vīgnera "Strauja upe" un "Kā Daugava vaida", Jāņa Cimzes "Krauklīts sēž ozolā", Jurjānu Andreja "Tēvijai".
Dziesmu svētku celtne
Arhitekts Jānis Frīdrihs Baumanis III Dziesmu svētku ēkas vietu izraudzījās Esplanādes laukumā, tagadējās Latvijas Mākslas akadēmijas vietā. Tās platība bija 100 000 kvadrātpēdas, kam klāt nāca sētas iežogots 35 pēdas plats ārpagalms. Jumts balstījās uz 160 koka stabiem, kas reizē sadalīja telpu jomos, galveno fasādi rotāja 4 dzeguļoti torniši ar tajos iebūvētām biļešu kasēm. Pakāpeniskā koru estrāde spēja uzņemt 3000 dziedātājus, kam pretim uz dēļu grīdas bija ierīkotas 15 000 sēdvietas un 5000 stāvvietas. Galvenos būvdarbus izsolīja laikrakstos, un par 7500 rbļ. tos saņēma būvuzņēmējs Kārkliņš, bet ēkas dekorēšanu veica Baumaņa biroja darbinieks Konstantīns Pēkšēns. Kopā ar apgaismošanu dekorēšana izmaksājusi ap 1000 rbļ., tā ka kopīgie svētku celtnes izdevumi sasniedza gadrīz 9 tūkstošus rubļu vai apmēram pusi no visiem svētku izdevumiem.
Tautastērpi
1888. gada dziesmu svētkos tautas tērpi vairs nebija gluži retums, īpaši tos varēja redzēt Lejaskurzemes koros, kuru dziedātājas, "Rīgas kungu" spriedumos daudz neklausīdamās, ieradās svētkos ar dārgumiem, izceltiem no mātes vai vecmāmuļas tīnes dibena, tāpat interesantos, tikai retos mūža brīžos rādāmos tērpos bija ģērbušās dažu citu novadu koristes, un tieši šīs drošinieces bija tās, kas senās tradīcijas iznēsāja līdz pat brīdim, kad tautas tērpu jautājums jau bija izpētīts pamatīgi.
Svētku gājiens un atklāšana
18. jūnijā dziesmusvētku kori sapulcējās pie Rīgas Latviešu biedrības nama un, neraugoties uz lietu, devās īsā gājienā uz svētkiem uzcelto ēku Esplanādes laukumā. Daudzi namsaimnieki pie savām mājām bija izkāruši karogus. Kā to romānā "Rīga" attēlojis Augusts Deglavs, arī ebreju veikalnieki "par varu gribēja būt tautieši un patrioti" un svētku laikā izgreznoja veikalu skatlogus ar karodziņiem un plakātiem. Svētku ēkā RLB priekšnieks Grosvalds savā atklāšanas runā teica: "Kad jautājam, kas vienoja jūsu neskaitāmos pulkus, kas vieno šinī svētku brīdī mūs visus, tad bez šaubības jāatzīst par vienošanas līdzekli Latvju dziesmas un dziesmu cienīšana. Šis mūsu mantojums pārgājis no cilšu ciltīm uz mums, pārdzīvojis gadu simteņus un pārdzīvos tāpat vēl gadu simteņus un tūkstošus, ja tikai radīsies un gadīsies šā dārgā mantojuma cienīgi mantinieki, kas viņu lieto ne tikai sevim un citiem par labu, bet pašu mantojumu vairo, kuplina un izglīto."
Programma
III Dziesmu svētku programmā bija šādi pasākumi:
Jauktos korus sākumā diriģēja Indriķis Zīle, bet vīru korus Vīgneru Ernests.
Koru sacensības
Tajās piedalījās 30 kori, apbalvojumus saņēma 14 kori:
Goda mielasts
Pēc svētku gājiena uz Rīgas pili 20. jūnijā desmitos vakarā svētku ēkā Esplanādē sākās svētku goda mielasts, kurā piedalījās kā svētku rīkotāji un aicinātie viesi, tā visi citi, kas bija samaksājuši mielastam paredzētās 125 kapeikas. Vidzemes gubernators Zinovjevs savā apsveikuma runā izcēla jau notikušās un vēl gaidāmās administratīvās pārmaiņas, kas iezīmēja pārkrievošanas pastiprināšanos. Aleksandrs Vēbers savā runā par dziesmu svētku panākumu galveno iemeslu izcēla lielo vienprātību, kas vadījusi un vienojusi tautu. Runām sekoja apdziedāšanās, ko bija inscenējis Vīgneru Ernests ar "barvedēm" Daci Akmentiņu un Maiju Brigaderi, kas bija galvenās dziesmu teicējas.
Atvadu balle
Pēc vokāli instrumentālās mūzikas koncerta uz balli ieradās ap 6000 viesu. Svētku ēku rotāja pieci lieli lukturi ar 40 lampām katrā, tā ka ballē "bijis gaišs kā gaišākajā dienā". Pēc pusnakts sākusies jauna apdziedāšanās, izmantojot ir parastās dzīru, ir Jāņa meldijas. Sievu un meitu lielā daļa bijusi tautas tērpos, kamēr vīru vidū tēvu brūno svārku un caunu cepuru vēl bijis maz. Šīs balles laikā izdalītas arī koriem piešķirtās balvas. Sarīkojums beidzies tikai "labi rīta pusē", kad svētku rīkotājs Grosvalds bija pabeidzis pēdējo runu, novēlēdams satikties drīz nākamajos dziesmu svētkos. Pēc Lautenbaha-Jūsmiņa apraksta "karogs pēc karoga kļuva ņemts no savas lepnās vietas un, beidzamo reizi caur šo mīlīgo svētku namu nests, nozuda mūsu acīm, kas nu drusku sēri lūkojās; tomēr arī jautri un sirsnīgi šķīrās visi, mierināti caur uzkurto cerību: uz atkal redzēšanos!".
Atsauksmes
Cildenus vērtējumus par III dziesmu svētkiem ievietoja Kažoku Dāvis laikrakstā "Balss", kas svētkus salīdzināja ar spožu meteoru, kas atstājis aiz sevis tik daudzpusīgus iespaidus, ka "pirmā brīdī tie nemaz nav sakārtojami mūsu prātā." Kāds somu žurnālists raksturoja latviešus kā dziedātāju tautu par excellence, atzīdams, ka tik spožus svētkus, kā nule redzētos, spēj sarīkot tikai latvieši. Savukārt krievu avīze "Rižskij Vestņik", izsacīdama komplimentu par latviešu biedrību "pienācīgo nodošanos mākslai" un "no sirds dziļumiem līdzi juzdama" darbam, ko tās veic mūzikas kopšanā, tomēr "nesaredzēja iemesla, kāpēc šai gadījumā būtu jāplātās vēl ar tādām lietām, kā ar nacionālo patstāvību, nacionāliem uzdevumiem u. t.l., kā to darījusi latviešu prese". Igauņu avīze "Olviks" izteica atzinību, ka latviešu dziesmu svētki "kā pavasara lietus augiem, (arī) kaimiņiem nesīs jaunu atspirdzinājumu un dzīvības spēku". Rīgas vācu avīze "Rigasche Rundschau" rakstīja "Kas ievēro beidzamās dienas ar viņu priekiem un gavilēm, tam būs jāliecina, ka dziedamie svētki savienojuši tādā mērā, kā nekad vēl latviešu tautas spēkus vienā ugunskurā, no kura stari droši atspīdēs arī tālumā."
Svētkos novērotās tautiskās kustības vadoņu ārišķības ar humoru izsmēja teātra režisors Ādolfs Alunāns darbā "Atskaņas no III latviešu dziedāšanas svētkiem, vai jautri dzejolīši no Dobelnieka" un advokāts Jānis Pliekšāns ar pseidonīmu Jasēnu Pliksis rakstā "Apdziedāšanās dziesmas III vispārējiem latvju dziesmu svētkiem".
Vidzemes kori
(1) Aduliena; diriģents P. Ošiņš (2) Aizkraukle; P. Baldaus (3) Allaži; T. Kronbergs (4) Bilstiņi; V. Zilbers (5) Carnikava; Bebru J. (6) Cēsis; Košu K. (7) Dikļi; P. Tīliks (8) Dole; Sesku J. (9) Druviena; J. Kalniņš (10) Dzērbene; K. Preiss (11) Ērgļi; K. Rasiņš (12) Ēvele; J. Gaiķis (13) Ikšķile; M. Kortāns (14) Jaungulbene; K. Ezernieks (15) Jaunpils (Zaube); A. Tomsons (16) Jaunrauna; J. Dzirkalis (17) Koknese; J. Ozols (18) Kraukļi; J. Gubens (19—20) Lazdona; J. Geistards, K. Pētersons (21) Lēdurga; G. Moors (22) Lielvārde; J. Neilands (23) Liezere; J. Rozītis (24) Limbaži; K. Osis (25) Lubāna; Ā. Karlsons (26) Ļaudona; Riekstiņu J. (27) Ļaudona-Odziena; K. Aigars (28) Mālpils; P. Balgalvis (29) Matīši; K. Stakle (30—31) Meņģele; J. Riekstiņš, M. Spriņģis (32—33) Nītaure; J.Zalcmanis (34) Pabaži; V. Ratnieks (35) Piņķi; E. Saržants (36) Plātere-Āderkaši; A. Benjamiņš (37) Prauliena; H. Kaminskis (38) Ranka; K. Ērmanis (39) Rozbeķi-Rucka; V. Cipsts (40) Rubene; J. Ozoliņš (41) Rūjiena; J. Krauze (42) Saikava; J. Ozols (43) Salaspils; A. Bokše (44—45) Sigulda; K Saulītis, J. Lapsiņš (46) Skujene; P. Olte (47—48) Smiltene; O. Ābele (49) Straupe; D. Garklāvs (50) Stukmaņi (Pļaviņas); J. Pētersons (51) Suntaži; R. Apmanis (52) Tirza; Dzelzkalnu K. (53) Trikāta; O. Berkaus (54) Valmiera; M. Gerliņš (55) Vecpiebalga; J. Kornets (56) Vestiena; F. Grīviņš (57) Vietalva; Kalniņu J. (58) Vilzēni; F. Kugge (59) Viskaļi; Augustu M.
Kurzemes kori
(1) Degole; F. Sieriņš (2) Dundaga; J. Dreibergs (3) Kursīši; T. Niedre (4) Lielezere; J. Paļevičs (5—6) Liepāja; J. Koškins (7) Rāva; A. Jansons (8) Ventenieki J. Grīnberģis.
Zemgales kori
(1) Bauska; J. Kronbergs (2) Bērzmuiža; K. Cieruls (3) Bramberga; J. Valdmanis (4) Biksti; K. Ceronis (5) Dignāja; J. Vaivariņš (6) Dobele; Purmaļu E. (7) Džūkste; T. Veidemanis (8) Ērberģe; J. Orle (9) Grenči; J. Veitholds (10—11) Irlava; J. Vītiņš, J. Kade (12) Jaunplatone; Ģ. Kreicbergs (13) Jēkabpils; J. Biks (14) Jelgava; Vējiņu J. (15) Mežotne; M. Lazdiņš (16) Misa; O. Ķirsteins (17) Mūrmuiža; D. Auniņš (18) Ozolnieki; F. Ozoliņš (19) Pētertāle; J. Skurbe (20) Pūre; Filholdu R. (21) Rundāle; J. Rozenbergs (22) Sauka; J. Dauge (23) Sece; M. Žurevskis (24) Sērene; A. Baltzaris (25) Sēlpils; J. Druja (26) Sesava; J. Laivenieks (27) Stelpe; M. Dūre (28) Tukums; T. Dikmanis (29) Ūziņi; R. Vulfs (30) Valle; M. Grīnbergs (31) Vecmokas; Simsonu F. (32) Vecmuiža; A. Speķķe (33) Zaļenieki; Purmaļu V. L.
Latgales kori
(1) Gostiņi; Steinberģu J. (2) Krustpils; P. Apsēns.
Rīgas kori
(1) Debesbraukšanas pareizticīgo draudzes koris; Ā. Lokmanis (2) Jonatāna biedrības koris; Freimaņu E. (3) Latviešu dziedāšanas biedrības koris; B. Lubaus (4) Pērkona koris; Aizkārkliņu V. (5) Pēterburgas Ārrīgas dziedāšanas biedrības koris; Straumes J. (6) Rīgas latviešu koris; O. Šepskis (7) Trīsvienības draudzes koris; P. Podnieks (8) Valtera koris; M. Lūkins (9—10) Ziedoņa palīdzības biedrības vīru un jauktais koris; Steinīšu J. Bez tam svētkos piedalījās arī (1) Pēterpils latviešu koris; P. Krams, (2) Pleskavas latviešu koris; A. Kampe (3) Maskavas latviešu koris; J. Rumpēters un atsevišķo dziedātāju grupa.
Vitolo
Viktors Mačins Peress (es; dzimis ), plašāk zināms kā Vitolo (es), ir Spānijas futbolists, pussargs, Spānijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2017. gada spēlē La Liga kluba Madrides "Atletico" sastāvā.
Sasniegumi
Atlético Madrid
Karlo Ponti
Karlo Fortunato Pjetro Ponti vecākais (it, dzimis, miris ) bija itāļu kinoproducents, producējis vairāk nekā 140 filmu.
Kopā ar producentu Dino De Laurentisu viņš bija galvenais itāļu kino izplatītājs pasaulē pēc Otrā pasaules kara. Producējis vienas no valsts pazīstamākajām un finansiāli veiksmīgākajām 1950. un 1960. gadu filmām. Ponti strādāja ar laikmeta labākajiem itāļu kinorežisoriem kā Federiko Fellīni, Mikelandželo Antonioni un Vitorio De Siku, kā arī ar vairākiem citiem ārvalstu režisoriem. Saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākā filma svešvalodā" par Fellīni filmas "Ceļš" (1954) producēšanu. Nominēts arī kategorijā "Labākā filma" par Deivida Līna "Doktors Živago" (1965) producēšanu.
Ponti producējis tādas filmas kā "Eiropa 51" (Europa '51, 1952), "Divas sievietes" (La ciociara, 1960), "Kleo no 5 līdz 7" (Cléo de 5 à 7, 1961), "Sieviete paliek sieviete" (1961), "Lola" (Lola, 1961), "Okšķeris" (Le Doulos, 1962), "Nicinājums" (1963), "Vakar, šodien, rīt" (Ieri, oggi, domani, 1963), "Laulības itāļu gaumē" (Matrimonio all'italiana, 1964), "Desmitais upuris" (1965), "Fotopalielinājums" (1966), "Ugunsdzēsēju balle "(Horí, má panenko, 1967), Zabriskie Point (1970), Torso (1973), Flesh for Frankenstein (1973), "Profesija: reportieris" (1975), "Kasandras pāreja" (The Cassandra Crossing, 1976) un "Īpaša diena" (Una giornata particolare, 1977).
Ziedonis Ligers
Ziedonis Ligers (1917—2001) bija latviešu etnogrāfs, jurists un mākslas vēsturnieks. Mūža lielāko daļu pavadījis Francijā, kur aktīvi pievērsies afrikānistikai, kļūdams par vienīgo plašāk zināmo šīs jomas pētnieku no Latvijas.
Dzīvesgājums
Dzimis 1917. gada 27. februārī Petrogradā, pēc Pirmā pasaules kara beigām ģimene atgriezās Latvijā un apmetās Kalnciema pagastā. 1931. gadā Ligers absolvēja Kalnciema pamatskolu un uzsāka mācības Rīgas 2. ģimnāzijā. 1936. gadā uzsāka studijas Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātē, taču paralēli apmeklēja lekciju kursus arī Filoloģijas fakultātes vēstures nodaļā. Studiju laikā apmeklēja Franciju, Beļģiju, Vāciju u.c. valstis, kur studēja arhīvu un muzeju materiālus. 1939. gadā sāka strādāt Filoloģijas fakultātē par Etnogrāfijas katedras subasistentu. Šajā laikā aktīvi vācis materiālus par latviešu etnogrāfiju, īpaši pievēršoties zvejas tradīcijām. 1939. gadā apprecējās ar Gaidu Ginteri un strādāja Berlīnē, kur izturēja diploma pārbaudi krimināltiesībās.
Pēc Francijas valdības piedāvājuma 1955. gadā Ligers kopā ar sievu devās ekspedīcijā ar Francijas Nacionālā zinātniskās pētniecības centra (CNRS) peldošo laboratoriju — kuģi "Le Mannogo" pa Nigēras upi Rietumāfrikā. Pēc ekspedīcijas vadītāja antropologa Marsela Griola nāves 1956. gadā uzņēmās tās vadību. Vairāk kā desmit gadus kuģojot par Nigēras upi un ar to saistītajiem ezeriem, klātienē pētīja Āfrikas tautu ticējumus, paražas un lietišķo mākslu, sevišķi pievēršoties bozo tautai Mali. Kad Mali ieguva neatkarību, "Le Mannogo" tika uz vairākiem gadiem noenkurots pie Ajoru pilsētas netālu no Mali un Nigēras robežas, uz salas Nigēras upē. Jau ekspedīcijas laikā Ligers gan viens, gan kopā ar citiem ekspedīcijas dalībniekiem, publicēja vairākus zinātniskus rakstus afrikānistikai veltītos žurnālos. Atgriezies Francijā, Ligers par personīgajiem līdzekļiem iegūtos materiālus izdeva vairākās grāmatās un pašrocīgi ilustrētos albumos.
1990. gados Ligers savas bērnības skolas (tagadējā Kalnciema vidusskola) bibliotekārei dāvināja grāmatas dažādās valodās par dažādām tēmām. Pēc sievas nāves 1992. gadā apprecējās otrreiz ar laosieti Katrinu. Ziedonis Ligers miris savās majās Francijā 2001. gada 21. maijā.
Visu mūžu Ligera vaļasprieks bija māksla. Jaunībā gleznoja pats un bija pazīstams ar daudziem ievērojamiem latviešu māksliniekiem. Francijā, savā mājā, izveidoja apjomīgu latviešu mākslinieku gleznu kolekciju. Ligers bija arī plašas un vērtīgas bibliotēkas īpašnieks.
Zinātniskā darbība
Ziedoņa Ligera zinātniskā darbība tiek iedalīta trijos virzienos. Pirmais no tiem saistās ar pilsētu vēstures izpēti. 1946.—1948.gadā Parīzē divos sējumos izdots pētījums Latvijas un Igaunijas pilsētu vēsture no pirmsākumiem līdz 18.gs. (franču valodā). 1948. gadā tas pats pētījums Bernē izdots arī vācu valodā.
Daudz nozīmīgāks ir Ligera veikums latviešu etnogrāfijā. Vēl Latvijā, 1942.—1944. gadā, latviešu un vācu valodā divos sējumos (otrais sējums, domājams, gan tikai latviešu valodā) tika izdota grāmata ''Latviešu tautas kultūra. Etnogrāfiski pētījumi'', kurā apkopoti gan paša, gan citu pētnieku savāktie materiāli par latviešu tradicionālo zvejniecību, dravniecību, tautas celtniecību u.c. jautājumiem. 1952. gadā Francijā izdod grāmatas Latviešu etnogrāfija pirmo daļu. 1954. gadā Šveicē tā tiek izdota arī franču valodā un joprojām ir plašākais darbs par latviešu etnogrāfiju šajā valodā. 1950.—1970. gados kopā ar A. Dzērvīti, A. Ozoliņu un R. Legzdiņu Ligers strādājis pie fundamentālā trimdas trīssējumu izdevuma Latvju raksti — Ornament Letton sastādīšanas.
Kopumā Ziedonis Ligers bija viens no ražīgākajiem latviešu zinātniekiem trimdā, kas iepazīstināja franču lasītājus ar latviešu etnogrāfiju, un arī kļuva par visievērojamāko latviešu cilmes afrikānistu.
Viktors Korčnojs
Viktors Korčnojs (ru; de; Ļeņingrada —  Volene) bija ebreju izcelsmes PSRS un Šveices starptautiskais lielmeistars šahā (1956), kurš divas reizes cīnījies mačā par Pasaules šaha čempiona nosaukumu (1978, 1981).
Jaunība
Šahu iemācījies spēlēt 5 gadu vecumā. Otrā pasaules kara laikā pārdzīvojis Ļeņingradas blokādi. 1943. gadā sācis nodarboties ar šahu Ļeņingradas pionieru pils šaha klubā. 1947. gadā uzvarējis PSRS junioru čempionātā. 1948. gadā Tallinā atkārtojis šo panākumu. Pēc skolas beigšanas iestājies Ļeņingradas Valsts universitātē un beidzis vēstures fakultāti. 1950. gadā Ļeņingradas šaha čempionātā ieguvis 2. vietu un par šo panākumu Korčnojam gadu vēlāk piešķirts PSRS sporta meistara nosaukums. 1952. gadā pirmo reizi iekļūst PSRS šaha čempionāta finālā un spēcīgā konkurencē iegūst 6. vietu. 1954. gadā Korčnojs PSRS čempionātā jau dala 2.-3. vietu. Par šo panākumu PSRS šaha federācija nosūta Korčnoju uz Bukarestes starptautisko šaha turnīru, kurā viņš pārliecinoši uzvarēja un ieguva FIDE starptautiskā meistara nosaukumu (IM). 1955. gadā Korčnojs uzvarēja Ļeņingradas šaha čempionātā un dalīja 1-2. vietu Hastingsas (Anglija) šaha kongresā. 1956. gadā FIDE piešķīra Korčnojam starptautiskā lielmeistara nosaukumu (GM).
Lielmeistars
Korčnoja šahista karjera veidojās laikā, kad padomju šaha skola bija bagāta ar talantīgiem šahistiem, tādiem kā Mihails Tāls, Tigrans Petrosjans un Boriss Spaskis. Uz šo šahistu fona Korčnoja spēles stils izskatījās nedaudz savādāks - viņš bieži spēlēja no aizsardzības, labprāt pieņēma pretinieka upurus, cerot atvairīt uzbrukumus, un pie pirmās izdevības pārgāja pretuzbrukumā. Korčnoja turnīru rezultāti šahista karjeras sākumā bieži bija nevienmērīgi. Tā 1955. gada PSRS šaha čempionātā viņš palika priekšpēdējā vietā. Tomēr 1960. gadu sākumā Korčnojs pamazām izvirzījās pasaules spēcīgāko šahistu skaitā. 1960. gadā viņš kopā ar Semjuelu Reševski dalīja 1. vietu Buenosairesas starptautiskajā turnīrā. Arī PSRS šaha čempionātos Korčnoja rezultāti stabilizējās, un viņš četras reizes kļuva par to uzvarētāju: 1960. gadā Ļeņingradā, 1962. gadā Erevānā, 1964. gadā Kijevā un 1970. gadā Rīgā.
Pasaules čempiona nosaukuma kandidāts
1962. gadā starpzonu turnīrā Stokholmā Korčnojs dalīja 4.-5. vietu un iekļūst pretendentu turnīrā. Tomēr pretendentu turnīrs Kirasao tajā pašā gadā atnesa viņam vilšanos. Lai gan vienu brīdi Korčnojs pat ir līderis, tomēr viņš neizturēja sasprindzinājumu un beigās paliek tikai piektais astoņu dalībnieku konkurencē. Nākamajā Pasaules šaha čempiona izcīņas ciklā Korčnojs tiek tikai līdz zonālajam turnīram, kurā 1964. gadā Maskavā dalīja 5.-6. vietu un nekvalificējās starpzonu turnīram. Tikai 1967. gadā starpzonu turnīrā Susā (Tunisija) Korčnojs iekļūst pretendentu mačos, dalot 2.-4. vietu. 1968. gada pretendentu mači sākumā ir veiksmīgi. Korčnojs apspēlēja Reševski ar 5½:2½ un Tālu ar 5½:4½, tomēr pretendentu maču finālā cieta smagu zaudējumu pret Spaski ar 3½:6½. Kā pretendentu maču finālists Korčnojs automātiski kvalificējās nākamajam pretendentu maču ciklam, kurā uzvarēja Jefimu Helleru ar 5½:2½, bet pusfinālā zaudēja Petrosjanam ar 4½:5½. 1973. gada starpzonu turnīrā Ļeņingradā viņš pārliecinoši iekļuva pretendentu mačos, dalot pirmo vietu ar Anatoliju Karpovu. Pretendentu mačus Korčnojs uzsāka ar pārliecinošu uzvaru pār toreizējo uzlēcošo Brazīlijas šaha zvaigzni Enriki Mekingu ar 3:1 (neizšķirti šajā ciklā netika ņemti vērā). Tālāk sekoja pusfināla mačs ar Tigranu Petrosjanu. Lai gan abi šahisti senāk ir bijuši draudzīgās attiecībās, tomēr mačs Odesā beidzās ar skandālu, jo pēc piecām partijām, kad Korčnojs ir vadībā ar 3:1, Petrosjans atsakās turpināt maču. Pēc aculiecinieku stāstiem abiem šahistiem pie galdiņa ir bijuši arī fiziski kontakti. Korčnojs tika atzīts par mača uzvarētāju. Finālā viņa pretinieks bija Anatolijs Karpovs, un mačs tiek spēlēts līdz 5 uzvarām, bet ne vairāk kā 24 partijas. Tā kā mača uzvarētājs nodrošināja sev tiesības spēlēt pret toreizējo Pasaules šaha čempionu Robertu Fišeru, tad PSRS sporta vadība ir ieinteresēta, lai maču uzvarētu jaunais un perspektīvais Karpovs, nevis par viņu 20 gadus vecākais Korčnojs. Uz Korčnoju visu mača laiku tika izdarīts psiholoģisks spiediens, daudzi labākie padomju lielmeistari palīdzēja Karpovam sagatavošanās laikā, mača organizatori apmierināja visas Karpova prasībās. Tā visa rezultātā Karpovs pēc 17. partijas bija vadībā ar 3:0, tomēr Korčnojam izdevās uzvarēt 19. un 21. partiju un samazināt rezultātu līdz minimumam. Izlīdzināt rezultātu gan neizdevās, jo pēdējās trīs partijās Karpovs noturēja neizšķirtus un uzvarēja ar 3:2. Tā kā nākamajā gadā Fišers atteicās aizstāvēt savu titulu, tad šis Karpova - Korčnoja mačs faktiski izrādījās mačs par Pasaules čempiona nosaukumu.
Pārbēdzējs
Jau drīzumā pēc pretendentu mača beigām Korčnojs sniedza interviju dienvidslāvu laikrakstam «Borba», kurā ne visai glaimojoši izteicās par Karpova spēles stilu. Pēc šīs intervijas tā laika padomju presē tika publicētas dažādu lielmeistaru, tajā skaitā arī Petrosjana, atklātās vēstules par Korčnoja nesportisko uzvedību. Korčnojam nācās publiski atvainoties, viņam tika samazināta lielmeistara stipendija un liegtas iespējas spēlēt ārzemju turnīros. Tomēr 1976. gadā Korčnojam kopā ar Aivaru Gipsli tika atļauts piedalīties Amsterdamas starptautiskajā šaha turnīrā. Gipslis visas savas partijas beidza neizšķirti, bet Korčnojs dalīja pirmo vietu. Pēc turnīra Korčnojs lūdza Nīderlandes varas iestādēm politisko patvērumu. Padomju Savienībā šis Korčnoja solis izsauca ļoti negatīvu reakciju. Viņam tika atņemta PSRS pilsonība, visi sporta nosaukumi un valsts čempiona tituli. Gandrīz visi PSRS lielmeistari parakstīja nosodošas atklātās vēstules. Starptautiskajai šaha federācijai tika ierosināts diskvalificēt Korčnoju, tomēr šis priekšlikums neguva atsaucību. PSRS šaha federācija turpmāk boikotēja visus tos turnīrus, kuros piedalījās Korčnojs.
Korčnojs apmetās uz dzīvi Nīderlandē, kur 1977. gadā kļuva par šīs valsts šaha čempionu. Vēlāk viņš pārcēlās uz Vāciju, bet kopš 1978. gada līdz sava mūža beigām dzīvoja Šveicē un bija ieguvis šīs valsts pilsonību.
Pirmais mačs ar Karpovu par Pasaules čempiona nosaukumu
1977. gadā kā iepriekšējā pretendentu cikla finālists Korčnojs varēja atkal piedalīties pretendentu mačos. Viņam izdevās uzvarēt trīs padomju lielmeistarus: Tigranu Petrosjanu ar 6½:5½, Ļevu Polugajevski ar 8½:4½, un visbeidzot finālā arī Borisu Spaski ar 10½:7½ un izcīnīt tiesības sacensties ar Pasaules čempionu Anatoliju Karpovu.
1978. gada mačs par Pasaules šaha čempiona nosaukumu notika Filipīnu pilsētā Bagio. Tas risinājās nokaitētā atmosfērā, jo mačam bija politisks zemteksts. No abām pusēm bira nepārtraukti protesti par visām iespējamām tēmām, tostarp Korčnoja brillēm ar spoguļstikliem un spēles laikā Karpovam pasniegto jogurtu. Abi pretinieki drīzumā atteicās apmainīties ar rokasspiedieniem pirms spēles, kā arī piedāvāja neizšķirtu tikai ar mača arbitra starpniecību. Padomju presē un televīzijā mača laikā Korčnoja vārds tika minēts minimāli, jo viņam bija izdomāts apzīmējums - «pretendents». Karpovam mača laikā palīdzēja vesela PSRS šahistu un citu speciālistu brigāde, aptuveni 40 cilvēku sastāvā. Abas puses savā pusē iesaistīja arī parapsihologus.
Mačs bija līdz 6 uzvarām, neizšķirti netika ņemti vērā, un mača partiju skaits nebija limitēts. Pēc 17 partijām Karpovs bija pārliecinošā vadībā ar 4:1. Korčnojs gan uzvarēja 21. partijā, bet Karpovs 27. partijā atjaunoja trīs punktu pārsvaru - 5:2. Likās, ka Karpova uzvara nav aiz kalniem, taču tāpat kā 1974. gada mačā Korčnojs izrādījās psiholoģiski izturīgāks un no nākamajām 4 partijām spēja uzvarēt trijās. Pēc 31. partijas mača rezultāts kļuva neizšķirts - 5:5. Taču 32. partiju Korčnojs nospēlēja vājāk par savām spējām, un Karpovs tajā guva izšķirošo uzvaru, tādejādi saglabājot Pasaules čempiona nosaukumu.
Jāatzīmē, ka tieši no zaudētā mača Korčnojs devās uz Pasaules šaha olimpiādi Buenosairesā, kur Šveices izlases sastāvā ieguva 1. vietu pie 1. galdiņa ar rezultātu 9 no 11 (+7 −0 =4).
Otrais mačs ar Karpovu par Pasaules čempiona nosaukumu
Lai gan cietis sāpīgu neveiksmi, tomēr Korčnojs nebija atmetis cerību kļūt par Pasaules čempionu. 1980. gada pretendentu mačos viņš atkal pieveic Tigranu Petrosjanu ar 5½:2½ un Ļevu Polugajevski ar 7½:6½. Pretendentu maču finālā Korčnojs spēlē ar vācu šahistu Robertu Hībneru. Hībners sākumā bija vadībā, taču neturpināja maču pēc rupjas kļūdas atliktās 7. partijas izspēlē, kur viņš nolika pa sitienam torni, un Korčnojs uzvarēja ar rezultātu 4½:3½.
Otrais mačs ar Karpovu par Pasaules čempiona nosaukumu notika Itālijas pilsētā Merānā 1981. gadā. Tā noteikumi bija tādi paši kā iepriekšējā mačā: jāspēlē līdz 6 uzvarām, neizšķirti netiek ņemti vērā, partiju skaits nav limitēts. Tomēr Korčnojam mačs bija neveiksmīgs. Padomju šahistu boikota dēļ viņš nevarēja piedalīties spēcīgos turnīros. No Padomju Savienības netiek izlaists Korčnoja dēls, kurš par atteikšanos doties obligātajā karadienestā tiek notiesāts uz 2,5 gadiem. Tikai pēc mača beigām, 1982. gadā Korčnoja dēls tika atbrīvots un varēja emigrēt no PSRS. Turklāt Karpovam palīdzēja plaša padomju šahistu brigāde. Šajos apstākļos viņa pārākums par Korčnoju nebija apstrīdams. Mačs pēc 18. partijas beidzās ar Karpova uzvaru - 6:2.
Vēlākā karjera
1983. gadā Korčnojs pretendentu mačus uzsāka ar uzvaru pār Ungārijas lielmeistaru Lajošu Portišu ar 6:3. Pretendentu maču pusfinālā Korčnojam bija jātiekās ar jauno Gariju Kasparovu. Mačam bija jānotiek Kalifornijā, taču padomju sporta vadība sākotnēji piespieda Kasparovu atteikties no piedalīšanās mačā it kā drošības apsvērumu dēļ. Vēlāk gan šajā nostājā notika izmaiņas, un mačs tomēr notika Londonā 1983. gada nogalē. Lai sarīkotu maču padomju sporta vadība piekāpās jautājumā par Korčnoja turnīru boikotu, un kopš tā laika Korčnojs varēja piedalīties spēcīgākos turnīros. Tomēr pats mačs ar Kasparovu nebija Korčnojam veiksmīgs. Lai gan startā viņš pat izvirzījās vadībā, Kasparovs ar savu agresīvo spēli izcīnīja pārliecinošu uzvaru ar 7:4.
Turpmākajos Pasaules čempiona izcīņas ciklos Korčnojs vairs nopietni nepretendēja uz kopēju uzvaru. 1985. gada pretendentu turnīrā viņš dalīja tikai 13. vietu. 1987. gadā Korčnojs gan vēl uzvarēja Zagrebas starpzonu turnīrā, bet 1988. gada pretendentu mačos zaudēja jau pirmajā kārtā. 1991. gada pretendentu mačos Korčnojs sasniedza ceturtdaļfinālu, kurā zaudēja Janam Timmanam ar 2½:4½.
Pasaules šaha olimpiādēs Korčnojs turpināja spēlēt Šveices izlasē, katru reizi būdams šīs izlases līderis. Viņa pēdējā piedalīšanās olimpiādē bija 2006. gadā Turīnā. Neraugoties uz cienījamo vecumu, Korčnojs turpināja sasniegt labus rezultātus turnīros. 2005. gadā viņš uzvarēja turnīrā Monreālā, bet 2006. gadā bija pirmais «Banyoles Open» turnīrā Spānijā. 2006. gadā Itālijā Korčnojs beidzot kļuva arī par Pasaules čempionu, uzvarot Pasaules čempionātā senioriem ar izcīnītiem 7 punktiem 9 kārtās. 2009. gadā Korčnojs uzvarēja Šveices atklātajā šaha čempionātā.
2012. gada decembrī tika paziņots, ka Korčnojs ir pārcietis insultu un turpmāk šaha turnīros vairs nepiedalīsies. Miris 2016. gada 6. jūnijā Šveices pilsētā Volenā.
The Perfect LUV Tape
The Perfect LUV Tape ir ceturtais amerikāņu repera Lil Uzi Vert miksteips. To 2016. gada 31. jūlijā izdeva Atlantic Records un Generation Now. Albumā iekļauti iestudējumi no Cubeatz, Don Cannon, DP Beats, Ike Beatz, Lyle LeDuff, Maaly Raw, Nard & B, Metro Boomin, XL Eagle un Zaytoven. Miksteips tiek uzskatīts par Lil Uzi Vert vs. The World (2016) garīgo pēcteci, jo uz tā vāka ir saglabātas smalkas atsauces uz miksteipu, kā arī grafisko romānu sēriju Skots Pilgrims pret pasauli. Vāka noformējumu veidojis Ēriks Sakutaro. Dziesma "Do What I Want" ir iekļauta videospēles NBA 2K18 skaņu celiņā. Miksteipā kā viesmākslinieki piedalās Playboi Carti, Offset un Future.
Thanatophilus sinuatus
Izplatība
Thanatophilus sinuatus plaši izplatīta vabole Eiropā un Āzijā, izņemot ziemeļu rajonus, un Ziemeļāfrikā. Sastopama no Rietumeiropas līdz Sahalīnas un Japānas.
Pieaugušās vaboles apraksts
Vaboles ir melnas vai melnbrūnas, ar īsu matainu klājumu, garumā sasniedz 9—13,5 mm.
Ekoloģija
Sastopamas mežos un lauksaimniecības zemēs. Barojas ar maitu, pūstošām sēnēm; tā ir atzīmēta arī kā lauksaimniecisks kaitēklis, taču Križanskis uzskata, ka vairāki dati par to ir šaubīgi.
Lošiņa
Lošiņa (hr) ir Horvātijas sala Adrijas jūras Kvarnera līcī. Sala izstiepta ziemeļu — dienvidu virzienā. Ar tiltu savienota ar Cresas salu. Salas lielākā pilsēta Mali Lošiņu ar prāmju satiksmi savienota ar Pulu un Rijeku. Kā daudzas Horvātijas salas, Lošiņa ir populārs tūrisma objekts.
Codex Atlanticus
Codex Atlanticus, latviski reizēm nepareizi saukts par Atlantisko kodeksu, ir Leonardo da Vinči 1119 lappušu biezs rokraksts. Lappuses tiek datētas no 1478. līdz 1519. gadam, tās satur rasējumus un dažādu tēmu pierakstus — aerodinamika, ieroči, mūzikas instrumenti, matemātika, botānika un citas tēmas. Rokrakstu sastādīja Pompeo Leoni no atsevišķām lapām, kas bija pie viņa nonākušas. Pašreiz rokraksts atrodas Milānā, Ambroziānas bibliotēkā. Codex Atlanticus veidots atlanta formātā un sastāv no iesietām rokraksta lapām, šādu iesējumu dēvē par kodeksu.
No 1968. līdz 1972. gadam rokraksts tika restaurēts. 2006. gada aprīlī Karmena Bambaha no Metropoles mākslas muzeja pamanīja uz dokumentiem krāsainus plankumus, ko uzskatīja par pelējumu, kā arī lappušu uzbriešanu. Viņa vērsās pie Džanfranko Ravazi un Florences restaurācijas institūta (Opificio delle pietre dure). Tomēr, kā noskaidrojās 2008. gada oktobrī, plankumi bija ķīmiskas dzīvsudraba sāļu pēdas, kas tika uzklāti aizsardzībai pret pelējumu.
2009. gada septembrī Codex Atlanticus tika izstādīts. Rokrakstu izstādīja pa daļām — 50 lapas vienā izstādē. Katra izstāde ilga trīs mēnešus. Pirmā notika Milānā 2009. gada septembrī, pēdējā bija paredzēta 2015. gadā.
Starobiļska
Starobiļska ir  pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā, Starobiļskas rajona centrs. Izvietojusies apgabala ziemeļdaļā Aidaras upes krastos 94 km no apgabala centra Luhanskas.
Apdzīvotā vieta dibināta 1686. gadā kā kazaku nocietinātā militārā pilsētiņa Biļska. No 1709. gada to dēvēja par Stara Bilas slobodu, bet 1797. gadā pārdēvēta par Starobiļsku un nozīmēta par apriņķa pilsētu. Otrais pasaules kara laikā Starobiļska dažas dienas bija Ukrainas PSR pagaidu galvaspilsēta, kā arī bija pirmā no Vācijas karaspēka atbrīvotā Ukrainas pilsēta.
Gundegas (Indrānu pagasts)
Gundegas ir ciems Madonas novada Indrānu pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P82, Aiviekstes upes krastā. Ciems ir daļēji izzudis.
Rietumharju pagasts
Rietumharju pagasts (et) ir viena no 16 Igaunijas Harju apriņķa pašvaldībām un, kā liecina nosaukums, aizņem apriņķa rietumu daļu. Pagastā ietilpst 1 pilsēta (Paldiski), 6 lielciemi (Emari, Karjakila, Keila-Joa, Kloga, Rummu un Vazalemma) un 45 ciemi. Pagasts izveidots 2017. gada teritoriālās reformas gaitā, apvienojot Keilas, Padizes, Vazalemmas pagastus un Paldiski pilsētu. Robežojas ziemeļos ar Somu līci, ziemeļaustrumos ar Harku pagastu un Keilas pilsētu, dienvidaustrumos ar Saues pagastu, bet rietumos ar Lēnes apriņķa Rietumnigulas pagastu. Pagastā ietilpst arī Pakri salas.
Viļņas "Žalgiris"
Viļņas futbola klubs "Žalgiris" (lt) ir profesionāls Lietuvas futbola klubs no Viļņas. Tas ir dibināts 1947. gadā, pašlaik spēlē Lietuvas čempionāta augstākajā līgā (A līgā).
Mājas spēles komanda aizvada LFF stadionā, kura ietilpība ir 5067 vietas. Žalgiris futbolisti ir septiņas reizes kļuvuši par Lietuvas čempioniem, 11 reizes izcīnījuši Lietuvas kausu un 6 reizes ieguvuši Lietuvas superkausu.
Sastāvs
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Tvaika lokomotīve
Tvaika lokomotīve ir autonoma lokomotīve ar tvaika dzinēja iekārtu. Tvaika lokomotīves bija pirmie pa sliedēm braucošie transportlīdzekļi. Pateicoties tvaika lokomotīvēm, izveidojās dzelzceļu sistēma, jo tieši pa tiem 19. gadsimtā un 20. gadsimta pirmajā pusē veica lielu daudzumu iekšēju un starptautisku pārvadājumu, veicinot valstu ekonomiskā stāvokļa uzlabošanos. Tvaika lokomotīves pastāvīgi tika pilnveidotas un uzlabotas, kā rezultātā izveidojusies liela konstrukciju daudzveidība. Tomēr no 20. gadsimta vidus tvaika lokomotīvēm nācās piekāpties modernākām lokomotīvēm — elektrolokomotīvēm un dīzeļlokomotīvēm —, kas ir daudz ekonomiskākas par tvaika lokomotīvēm. Taču daudzās pasaules valstīs tvaika lokomotīves joprojām izmanto ikdienas apritē.
Losapa
Ģeogrāfija
Losapa (dažkārt arī Losopa) ir koraļļu atols Karolīnu salu centrālajā daļā 82 km uz dienvidaustrumiem no Čūkas atola un 14 km no Namas salas. Atolā 10 (pēc citiem datiem — 14) salas, kopējā to platība ir 1,05 km². Koraļļu rifs ieskauj 28 km² lielu līdz 68 m dziļu lagūnu; kopējā atola platība ir 40 km². Atola salas dalās divās grupās — ziemeļaustrumu grupa (Losapa) ar apdzīvotajām Loalas un Losapas salām un 8 mazākām saliņām, kā arī dienvidu grupa (Pīslosapa) ar apdzīvoto Pīsas salu (salā atola augstākais punkts 37 m vjl) un 3 neapdzīvotām saliņām.
Rēzeknes Svētā Nikolaja vecticībnieku lūgšanu nams
Svētā Nikolaja vecticībnieku lūgšanu nams ir vienīgais koka dievnams Rēzeknē. Tas pieder Rēzeknes vecticībnieku draudzei un atrodas pilsētas dienvidu rajonā, Siņicina ielā 4, blakus vecticībnieku kapiem. Tas ir lielākais koka dievnams Latgalē.
Vēsture
Vecticībnieku lūgšanas nama vēsture saistās ar 19. gs. 50. gadiem, kad pašreizējās I. Siņicina ielas apkārtnē titka izveidota Režicas kapu kopiena. Tieši pēc Režicas tirgoņa Lūka Masļeņņikova–Manonī 1859. gada 20. aprīlī mirušās meitas apglabāšanas šajā vietā aizsākās tālāka kapu attīstība. Tās kapa piemineklis ir saglabājies vēl līdz mūsdienām. 19. gs. 60. gados pie kapiem bija vienkāršs lūgšanu nams vecticībnieku kopienas vajadzībām. Pašreizējo dievnamu uzcēla 1896. gadā. Tā bija vienkārša, dzīvojamai ēkai līdzīga būve. 1906. gadā dievnams tika būtiski pārbūvēts, uzceļot zvanu torni un iekarinot tajā trīs sudraba un vara zvanus. Kopš tā laika lūgšanu nama ārējais izskats būtiski nav mainījies. 19. un 20. gadsimta mijā pie vecticībnieku lūgšanu nama pamazām sāka veidoties kopienas vienots komplekss. 1911. gadā tajā bija lūgšanu nams ar zvanu torni, skolotāja un ekonoma mājas, nabagmāja un vairākas saimniecības ēkas.
Arhitektūra un elementi
Rēzeknes Vecticībnieku lūgšanu nams veidots kā vienjoma celtne. Tai ir plānā kvadrātveida torņa daļa, kurai ziemeļaustrumu pusē pieslēdzas taisnstūrveida lūgšanu telpa. Ēka būvēta klasiskā guļbūves konstrukcijā ar krusta paksi. Pašreizējais apšuvums, acīmredzot, veidots 1898.gadā, kad guļbūve pacelta uz mūra cokola.
Sv. Nikolaja vecticībnieku lūgšanu nams ir slavens ar saviem trīs zvaniem. Tie 1905. gadā tika atlieti varā un sudrabā. Darbus veica A. S. Lavrova biedrībā, Gadčinā. Lielākais no tiem sver 4832 kg un ir lielākais zvans Baltijas valstīs. Tā mēle vien sver 200 kg. Nostāsti vēsta, ka sudraba zvans tika izliets no vecticībnieku ziedotajiem sudraba rubļiem. Mūsdienās Rēzeknes vecticībnieku kapu draudzes telpās ir atvērts muzejs. Tajā ir savākta informācija par Latgales vecticībnieku ikdienu viņu dzīvesveidu un kultūrvidi. Muzeja ekspozīcija atspoguļo arī draudzes vēsturi un etnogrāfiju.
Kadaga
Kadaga (agrāk Ādaži-2) ir ciems Ādažu novada Ādažu pagastā. Izvietojies Gaujas labajā krastā 3 km no novada un pagasta centra Ādažiem un 25 km no Rīgas centra.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados kā Padomju armijas kara pilsētiņa pie Ādažu poligona. Mūsdienās sastāv no vairākiem ciematiem:
Dambīši (Indrānu pagasts)
Dambīši ir ciems Madonas novada Indrānu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Liedes upes krastā.
Šiho Kohata
Šiho Kohata (ja; dzimusi ) ir japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Viļņa (upe)
Viļņa (lt, be, pl) ir upe Lietuvā. Tās izteka atrodas pie Vindžūnu ciemata 5 km uz dienvidiem no Šumskas pie Lietuvas—Baltkrievijas robežas. Upe ir 79,6 km gara, un tās baseins aizņem 624 km2. 13 km garumā tā plūst pa Lietuvas—Baltkrievijas robežu, bet pārējie 69 km atrodas Lietuvas teritorijā līdz ietekai Nerē Viļņas pilsētas teritorijā. Pēcāk tās ūdeņi no Neres nonāk Nemunā un pēc tam — Baltijas jūrā. Tiek uzskatīts, ka no upes cēlies pilsētas nosaukums.
Upi visā garumā papildina strauti. 20. gadsimta sākumā gar upi Viļņas pilsētā, lai tiktu pie upes pazemes ūdeņiem izurbta daudzas akas, no kurām ņēma dzeramo ūdeni līdz pat 20. gadsimta beigām.
Upes nosaukums cēlies no lietuviešu valodas vārda vilnis un vilnyti ("viļņot"). Lietuviešu valodā upi sauc arī par Vilnelė, deminutīva formā no Vilnia.
Gaujiņa
Gaujiņa (agrāk kartēs Gauja) ir Gaujas (Mierupītes) labā krasta pieteka Cēsu novadā.
Iztek no Alauksta ezera rietumiem. Tek rietumu-ziemeļrietumu virzienā, vidustecē pagriežoties uz dienvidrietumiem. Ietek Gaujā pie Laidziņu purva (agrākā Laidza ezera).
Agrāk uzskatīja, ka Gauja sākas no Alauksta ezera, bet, tā kā senā izteka Gaujiņa Alauksta ūdens līmeņa pazemināšanas dēļ ir aizaugusi, tad par Gaujas sākumu mūsdienās uzskata Ežupīti jeb Ārnīti, kas sākas Elkas kalna pakājē Amatas novada Skujenes pagastā, netālu no Māļiem. Pēc iztecēšanas cauri Zobola ezeram tā tiek saukta arī par Mierupīti. Nosusinātā Laidza ezera vietā Mierupīte satek ar Gaujiņu, šī vieta arī dažkārt tiek uzskatīta par Gaujas sākumu; no šīs vietas Gauja tek ar šādu nosaukumu.
Gaujiņu šķērso valsts autoceļš P30 (Cēsis—Vecpiebalga—Madona), tās krastos neatrodas lielākas apdzīvotās vietas.
Sīmanis Klēvers
Sīmanis Klēvers (1834—1922) bija latviešu dārznieks un sabiedriskais darbinieks, Durbes pilsētas galva (1893). Dārzkopības grāmatu autors. Pateicoties Klēvera darbībai, Durbē izveidojās daudzi augļudārzi, un Durbes ģerbonī attēlota ābele ar septiņiem āboliem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1834. gada oktobrī Gramzdas draudzes novada Kalētos. Mācījās Gramzdas draudzes skolā, bija Dižkalētu muižas dārznieka māceklis, no 1855. gada Zasumuižas dārznieka Šreibera palīgs Zasulaukā. Strādāja par Kalētu muižas, vēlāk par Rucavas muižas dārznieku, sarakstīja grāmatu „Mazais sakņu dārznieks”.
1877. gadā Klēvers iegādājās zemes gabalu Durbē un izveidoja augļu dārzu, sēklu pārdotavu un kokuskolu, nodarbojās ar jaunu ābolu un bumbieru šķirņu ieviešanu, par to ieguva sudraba medaļu Kurzemes lauksaimniecības izstādē Jelgavā. Sakarā ar stikla ražošanas paplašināšanos Kurzemes cepļos, Sīmanis Klēvers 1890. gadā ieteica attīstīt ciklamenu audzēšanu muižu siltumnīcās.
Kad 1893. gadā Durbe ieguva pilsētas tiesības, viņu ievēlēja par pirmo pilsētas vecāko. 1912. gadā Klēvers izdeva savu pēdējo grāmatu, kurā mācīja audzēt eksotiskus augus, šampinjonus, iekārtot krāšņumdārzus un pazīt sēnes.
Miris 1922. gadā, apbedīts Priediena kapos.
Grāmatas
Sīmaņa Klēvera grāmatas bija kodolīgi personiskās pieredzes stāsti un aptvēra visas dārzkopības nozares. Tās ietekmēja dārzkopības attīstību latviešu zemniecības veidošanās laikā.
Piemiņa
Pie Klēvera mājas Raiņa ielā 36 Durbē 1997. gadā atklāja piemiņas plāksni.
2014. gadā Durbes kultūras namā notika dārznieka Sīmaņa Klēvera 180. dzimšanas dienai veltīts pasākums, kurā uzstājās Latvijas Valsts Augļkopības institūta zinātnieki Māra Skrīvele, Edgars Rubauskis un Laila Ikase.
Vidusfranku valsts
Vidusfranku valsts (la) bija franku valsts, kas pastāvēja no 843. līdz 855. gadam. Izveidojās 843. gada Verdenas līguma rezultātā, kad Kārļa Lielā mazdēli vienojās par mantoto Karolingu dinastijas zemju sadalīšanu. Imperatora Luija Dievbijīgā vecākais dēls Lotārs I ieguva ziemeļu teritorijas ar imperiālo galvaspilsētu Āheni, kā arī prestižo Ziemeļitāliju ar Pāviju un Romu.