cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Līča karš
Iespējamais uzbrukums Saūda Arābijai un operācija "Tuksneša vairogs"
Gan ASV, gan tās sabiedroto ātrā reakcija uz Irākas agresiju, bija saistīta ar varbūtību, ka Irākas armija varētu iebrukt Saūda Arābijā, kas bija stratēģiski svarīgs ASV sabiedrotais reģionā. Irākas armijas straujie panākumi Kuveitas okupācijā nozīmēja, ka Irākas spēki atrodas netālu no Hamas — Saūda Arābijas lielākajiem naftas laukiem. Ja Irākas spēki pārņemtu savā kontrolē šos naftas laukus, tad kopā ar jau okupētās Kuveitas naftas rezervēm Irākas varā atrastos lielākā daļa pasaules naftas rezervju. Tomēr uzbrukuma gadījumā, gan uzbrūkošā Irākas armija, gan aizstāvībā esošie Saūda Arābijas spēki būtu spiesti cīnīties tuksnesī, kas radītu taktiskas problēmas karaspēkiem. Irākas un Saūda Arābijas starpā valdīja vērā ņemamas nesaskaņas — Saūda Arābija bija aizdevusi Irākai 26 miljardus dolāru, lai Sadams Huseins iebruktu Irānā. Arī robežas starp abām valstīm bija noteiktas, vadoties pēc naftas atradnēm. Pēc Kuveitas okupācijas, Huseins savos izteikumos uzbruka Saūda Arābijas karaļnamam, apsaukājot tos par nelegāliem arābu svēto pilsētu Mekas un Medīnas sargiem. Baidoties, ka Irākas spēki iebruks Saūda Arābijā, ASV prezidents Džordžs Herberts Volkers Bušs paziņoja, ka ASV uzsāks aizstāvības operāciju, lai novērstu iebrukumu Saūda Arābijā. Operācijai tika dots nosaukums "Tuksneša vairogs" un ASV karaspēks iegāja Saūda Arābijas teritorijā. Vieni no pirmajiem ASV armijas elementiem, kas reaģēja uz Kuveitas okupāciju, bija ASV krasta apsardzes lidmašīnas "P-3 Orions", kuras tobrīd atradās izmēģinājuma lidojumos Klusajā okeānā. P-3 lidmašīnas bija bruņotas ar augsta līmeņa tēmēšanas iekārtām, kuras, izmantojot infrasarkanās novērošanas sistēmas, spēja atšķirt Irākas bruņutehnikas vienības, kuras, lai maldinātu pretinieku, bija nokrāsotas kā Ēģiptes armijas vienības. ASV Jūras spēki mobilizēja divas kaujas grupas — aviācijas bāzeskuģus "Dwight D. Eisenhower" kā arī"Independance", un nepieciešamos eskortkuģus. 48 F-15 lidmašīnas no Lenglijas gaisa bāzes tika pārdislocētas uz Saūda Arābiju, kur tās uzsāka nepārtrauktu Saūda Arābijas — Irākas — Kuveitas robežu gaisa patruļas. Jūras spēki uz reģionu izsūtīja arī divus kara kuģus — "Missouri" un "Wisconsin". Militārās pārdislokācijas rezultātā, Saūda Arābijas teritorijā atradās apmēram 500 000 karavīru.
Koalīcijas izveide
Atbildot uz okupāciju, gan ANO, gan Arābu līga pieņēma vairākas rezolūcijas, taču viena no svarīgākajām rezolūcijām — 678. — tika pieņemta, kurā tika noteikts, ka Irākai tiek dots laiks līdz 1991. gada 15. janvārim, lai pamestu Kuveitu, ja Irāka neizpildīs rezolūciju, tad ANO atļauj izmantot jebkādus līdzekļus, lai tiktu izpildīta 660. rezolūcija — būtībā 678. rezolūcija bija ultimāts. ASV kopumā izveidoja koalīciju, kurā ietilpa 34 valstis. Lai gan Japāna un Rietumvācija nepiešķīra militāro personālu vai tehniku, tomēr abas valstis kopā koalīcijai piešķīra 10 miljardus dolāru. 47% no 2 660 000 lielās koalīcijas armijas sastādīja ASV spēki. Daudzas valstis koalīcija iestājās diezgan negribīgi, jo uzskatīja, ka pastāvošā situācija ir arābu valstu iekšējā lieta, citas valstis nevēlējās atbalstīt ASV centienus nostiprināt savu klātbūtni reģionā, taču beigu beigās dažādu iemeslu dēļ koalīcijā iestājās.
Iebrukuma iemesli un pēdējie centieni atrisināt konfliktu mierīgā ceļā
Gan ASV, gan ANO rūpīgi centās attaisnot iebrukuma nepieciešamību. Kā galvenais iebrukuma iemesls tika minēts fakts, ka Irāka pārkāpusi Kuveitas teritoriālo integritāti. ASV spēcīgi atbalstīja savu galveno sabiedroto reģionā — Saūda Arābiju, kas bija galvenais naftas piegādātājs ASV. ASV prezidents Džordžs Bušs uzstājās ar runu, kurā apkopoja visus faktus ar šādu citātu: "Triju dienu laikā, 120 000 Irākas karavīru un 850 tanku iebruka Kuveitā un pārvietojās uz dienvidiem, apdraudot Saūda Arābiju, tad es nolēmu apskatīties, kas notiek ar šo agresijas izpausmi." Runas laikā tika demonstrētas ar izlūksatelītiem iegūtas Kuveitas teritorijas fotogrāfijas, kurās bija redzamas Irākas kaujas vienības. Vēl viens iebrukuma attaisnojums bija Irākas ķīmiskie un bioloģiskie ieroči, kurus Irāka bija izmantojusi gan karā pret Irānu, gan arī pret Irānā dzīvojošajiem kurdiem — tā sauktajā Anfalas kampaņā. Irāka arī strādāja pie kodolieroču izveides. ASV oficiāli paziņoja, ka vienīgais veids, kā Irāka varētu izvairīties no militāra uzbrukuma, ir pilnīga pakļaušanās ANO 660. rezolūcijai. Uz to Irākas valdība atbildēja, ka tādā gadījuma arī Sīrijai jāatkāpjas no Libānas un Izraēlai jāatkāpjas no iekarotajām teritorijām Rietumkrastā, Gazas joslā, Golānas augstienē, kā arī Libānas dienvidos. Sīrija pievienojās koalīcijai, bet Izraēla turpināja ievērot neitralitāti, lai gan Irāka apšaudīja Izraēlu ar raķetēm. Prezidenta Buša administrācija mierināja Izraēlas valdību, paziņojot, ka britu specvienība "Special Air Service" darbojas Irākas teritorijā, lai slepenas operācijas ietvaros iznīcinātu raķešiekārtas, kuras apdraud Izraēlas teritoriju. ASV Kongress pieņēma lēmumu izmantot militāru spēku,, lai atbrīvotu Kuveitu no Irākas karaspēka klātbūtnes. Drīz pēc tam arī pārējās koalīcijas valstis pieņēma tādu pašu lēmumu.
Gaisa kampaņa
Līča karš sākās ar masveidīgu bombardēšanu izmantojot lidmašīnas. Kopumā koalīcijas spēki nometa 88 500 tonnas bumbu nogalinot gan civiliedzīvotājus, gan iznīcinot militāro un civilo infrastruktūru
Galvenās gaisa uzbrukumu kampaņas sākums
Dienu pēc noteiktā termiņa beigām, koalīcija uzsāka masīvu gaisa kampaņu ar nosaukumu "Operācija Tuksneša vētra", kuras laikā katru dienu tika veikti ap 1000 kaujas lidojumiem. Operācija "Tuksneša vētra" sākās pulksten 2:38 naktī pēc Bagdādes laika, kad astoņi ASV AH-64 Apache kaujas helikopteri un divi MH-53 Pave Low triecienhelikopteri iznīcināja Irākas radarstacijas pie Irākas — Saūda Arābijas robežas. Gaisa uzbrukuma gadījumā šīs radarstacijas pirmās reģistrētu uzbrukumu un brīdinātu Irākas karaspēku. Pāris minūtes vēlāk divas EF-111 Ravens izlūklidmašīnas, kuras bija aprīkotas ar īpašiem radariem, kas ļauj lidot ļoti zemos augstumos, ieveda Irākas teritorijā 22 F-15E Strike Eagle iznīcinātājus, kuri uzbruka diviem lidlaukiem Irākas rietumos. Trijos naktī, apmēram 20 minūtes pēc uzbrukuma sākuma, 10 F-117 Nighthawk, (plašākai publikai labāk pazīstami kā "Stealth") tipa bumbvedēji, kopā ar trijām EF-111 lidmašīnām uzsāka Irākas galvaspilsētas Bagdādes bombardēšanu. Pateicoties "P-3 Orions" modernajai novērošanas sistēmai, koalīcijas spēkiem izdevās iznīcināt 11 kuģus un vēl vairākiem nodarīt bojājumus. Papildus Bagdādes bombardēšanai, ASV jūras spēku karakuģi uzsāka BGM-19 Tomahawk raķešu palaišanu uz mērķiem Bagdādē. Piecas stundas pēc uzbrukuma sākuma Bagdādes galvenais radio pārraidīja Sadama Huseina paziņojuma, kurā tika teikts, ka "dižākā kauja ir sākusies un uzvaras rītausma ir tuvu." Izmantoto ieroču dēļ Līča karu drīz vien iesauca par datorkaru, jo tehnikas attīstība ļāva vadīt lāzervadāmās bumbas uz precīziem mērķiem. Tomēr tikai 7,4% no visām nomestajām bumbām bija aprīkotas ar modernām tēmēšanas iekārtām. Irāka uz triecienu atbildēja turpinot apšaudīt Izraēlu ar "SCUD" tipa raķetēm. Uzbrukuma pirmo dienu mērķis bija pilnībā iznīcināt Irākas pretgaisa aizsardzības līnijas un tas, izmantojot EF-111 radarslāpētājus un F-117A radariem neredzamos bumbvedējus, izdevās gandrīz pilnībā. Tomēr lielākas problēmas koalīcijas lidotājiem sagādāja individuālās, rokas vadības pretgaisa raķetes. Irākas karaspēks īpaši nepaļāvās uz radariem, tā vietā karavīri izmantoja pretgaisa raķešiekārtas, apšaudot pretinieka lidmašīnas, kuras, lai izvairītos no Irākas gaisa spēku lidmašīnām un radariem, lidoja zemu un lēnu. Kopumā Irākas karavīri izmantojot individuālās pretgaisa raķešu sistēmas notrieca 75 koalīcijas lidmašīnas. Pēc pretgaisa aizsardzības sistēmu iznīcināšanas, koalīcijas gaisa spēki uzsāka Irākas armijas komandstruktūru bombardēšanu. Koalīcijas spēki cerēja, ka komandstruktūras iznīcināšana un pārspēks gaisa telpā sagraus Irākas armijas morāli un karavīri vai nu padosies, vai dezertēs.
Irākas gaisa spēku bēgšana uz Irānu
Pirmajās uzbrukuma nedēļās koalīcijas spēki reti kad iesaistījās kaujās ar Irākas gaisa spēku iznīcinātājiem. Kopumā koalīcijas gaisa spēki notrieca 38 Irākas gaisa spēku MIG lidmašīnas. Drīz pēc tam apmēram 120 Irākas gaisa spēku lidmašīnas, pārsteidzot sabiedroto koalīciju, aizbēga uz Irānu, lai gan koalīcijas komandieri bija paredzējuši šādu bēgšanu, tie uzskatīja, ka irākieši bēgs uz Jordānu, kas ir daudz draudzīgāk noskaņota pret Irāku, nekā Irāna. Steigā tika izveidota īpaša gaisa patruļas "siena", kas aizturēja bēgošos irākiešu pilotus, taču daudziem lidotājiem bēgšana izdevās. Pēc kara beigām Irāna tā arī neatdeva Irākai lidmašīnas un piloti tika atbrīvoti tikai pēc vairākiem gadiem. Atlikušie Irākas gaisa spēki izmisīgi centās aizstāvēt Irākas gaisa telpu, taču tiem izdevās notriekt tikai 17 koalīcijas lidmašīnas, tai pat laikā Irākas gaisa spēki zaudēja vairākus simtus lidmašīnu.
Infrastruktūras bombardēšana
Trešais gaisa kampaņas mērķis bija iznīcināt jebkādu militāro infrastruktūru — "SCUD" raķešpalaišanas vienības, ķīmisko un bioloģisko ieroču rūpnīcas, munīcijas ražotnes un karabāzes. Apmēram trešdaļa gaisa spēku meklēja mobilās "SCUD" palaišanas vienības, taču tās atrast bija grūti. ASV un britu specvienības, kuras slepeni desantējās Irākas rietumos visai neveiksmīgi cīnījās pret "SCUD" vienībām, jo tuksnešainā apvidus dēļ karavīriem bija ierobežotas maskēšanās iespējas. Sabiedrotie bombardēja arī civilās infrastruktūras vienības — 11 no 20 elektrostacijām, kā arī 119 apakšstacijas tika pilnībā iznīcinātas. Vēl sešas spēkstacijas tika smagi bojātas. Kara beigās Irāka ražoja tikai 4% elektrības no tā daudzuma, ko ražoja pirms uzbrukuma. Bombardēšanas iznīcināja arī lielākos aizsprostus, ūdens apgādes sistēmas un kanalizācijas stacijas. Bombardēšanas rezultātā Irāka, kas pirms Līča kara tam bija viena no attīstītākajām arābu valstīm, tika atmesta vairākus desmitus gadu senā vēsturē. Koalīcijas spēki bombardēja arī tiltus, šosejas, ostas, naftas pārstrādes rūpnīcas, dzelzceļus un sakaru līnijas. Mērķu noteikšanai tika izmantotas satelītu un lidmašīnu iegūtas fotogrāfijas, kuras pēc tam tika salīdzinātas ar GPS mērījumiem. 1990. gada augustā, ASV gaisa spēku virsnieks ieradās Bagdādē un devās uz ASV vēstniecību, vēstniecības pagalmā virsnieks ierakstīja GPS koordinātas, kuras pēc tam tika nodotas izlūkdienestiem. Izmantojot fotogrāfijas un ASV vēstniecības GPS koordinātas kā atskaites punktu, koalīcijas spēki koordinēja bombardēšanas.
Uzlidojumu laikā būtiski cieta 2100. gada p.m.ē. celtais Ūras zikurāts, iznīcināti tika arī vairākus tūkstošus gadu veci tilti Bagdādē, un daļēji sagrauta bija kāda X gs. celta baznīca Mosulā. Izpostītas bija arī XIII gs. celtās Mustansīrijas un Kaplanjas masdžidas Bagdādē un kāda 4500 gadu veca kapsēta. Ievērojami izpostīta Irākas Nacionālā bibliotēka, iznīcinot nenovērtējamus vēsturiskus dokumentus, nopostīta Irākas galveno Islāma bibliotēka, kur glabājās senākie Korāna eksemplāri. Iznīcināja vai nozaga daudzus nenovērtējamus Nacionālā Muzeja artefaktus.
Irākas raķeštriecieni
Viens no galvenajiem ieročiem, ko Irākas armija izmantoja Līča karā, bija "SCUD" tipa raķetes. Pirms "Tuksneša vētras" sākuma, Irāka apšaudīja Izraēlas teritoriju. Irākieši cerēja, ka uzbrukumi Izraēlai izprovocēs Izraēlas atbildes reakciju un tā iestāsies koalīcijā pie citām arābu valstīm, kuras tad vairs negribētu cīnīties pret Irāku līdzās ar valsti kas apspiež un iebrūk palestīniešu zemēs, taču Izraēla saglabāja neitralitāti visa kara laikā. Lai gan "SCUD" raķetes nebija īpaši efektīvas, daži uzbrukumi izdevās veiksmīgi — lielākais bojāgājušo skaits no "SCUD" tipa raķetes bija pēc 25. februāra uzbrukuma ASV armijas kazarmām, kad raķetes sprādzienā bojā gāja 28 ASV karavīri. Uzbrukumi Izraēlai neizdevās lielā attāluma dēļ, jo "SCUD" raķetes pēc ilgāka lidojuma zaudēja precizitāti un dažreiz lidojuma laikā sāka sadalīties fragmentos. ASV armijas vidu pat izplatījās zināms joks — "Cik irākieši nepieciešami SCUD palaišanai?", "Divi — viens, kas laiž raķeti un otrs, kas pa CNN skatās, kur tā nokritusi." ASV spēki Izraēlā izvietoja īpašas pretraķešu vienības "Patriot", lai atvairītu "SCUD" raķešu uzbrukumus, taču 44 "SCUD" raķetes nokrita Izraēlas teritorijā, nogalinot divus cilvēkus un ievērojami kaitējot apbūvei.
Omuļu pagasts
Omuļu pagasts bija viena no Valkas apriņķa pašvaldībām tā ziemeļrietumos, Igaunijas pierobežā. Robežojās ar Valkas apriņķa Kārķu un Ērģemes pagastiem, kā arī Valmieras apriņķa Naukšēnu pagastu. Pagasta valde atradās Omuļos.
Līča karš
Sauszemes kampaņa
Kad koalīcijas spēki bija sasnieguši pārspēku gaisa telpā, tika uzsākta pārvietošanās pa zemi. Ja pirms kara tika prognozēts, ka gaisa telpā koalīcija spēki ir tehnoloģiski spējīgāki un tiem nevajadzētu saskarties ar lielu pretestību, tad koalīcijas tanku divīzijas tika uzskatītas par galveno uzvaras nodrošinātāju. Irākas rīcībā bija tikai Padomju Savienības laikmeta T-72 eksporta versijas un tiem pretī stājās ASV M1 Abrams  un britu Challenger 1.
Pirmās pārvietošanās Irākas teritorijā
Jau janvāra beigās aiz ienaidnieka līnijas tika desantētas īpašas britu Special Air Service vienības, kuru uzdevums bija novērot "SCUD" raķešu pārvietošanos un sabotēt sakaru līnijas. 9. un 20. februārī, koalīcijas motorizētās vienības veica slepenus uzbrukuma reidus Irākas teritorijā. Irāka piekrita Padomju Savienības piedāvātajam pamieram, kas noteica, ka Irākas karaspēkam sešu nedēļu laikā jāatgriežas pirmsokupācijas pozīcijās un ANO Drošības komitejas uzraudzībai. Taču koalīcijas spēki nepiekrita šādiem noteikumiem, taču paziņoja, ka nešaus uz tiem irākiešiem, kas atkāpsies, kā arī deva 24 stundas, lai karaspēks sāktu atkāpties.
Omuļu pagasts
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1919. gada oktobra sarunās par militārās palīdzības sniegšanu pret Bermonta armijas uzbrukumu Rīgai Igaunijas valdība ierosināja Omuļu pagasta iekļaušanu Igaunijas teritorijā, kam Latvijas valdība nepiekrita. Pēc Latvijas—Igaunijas robežas līguma parakstīšanas pagasts palika Latvijas teritorijā.
1945. gada 2. novembrī pagastā izveidoja Acupes un Omuļu ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Valkas rajonā. Mūsdienās Omuļu pagasta teritorijas lielākā daļa iekļauta Valkas novada Ērģemes pagastā un neliela teritorija Valmieras novada Naukšēnu pagastā.
Līča karš
Koalīcijas spēki ieiet Irākā
24. februārī, Kuveitas rietumos, koalīcijas spēki iegāja Irākas teritorijā, tajā pat brīdī koalīcijas daļas šķērsoja Saūda Arābijas un Irākas robežu, cenšoties nonākt frontes aizmugurē, nogriežot atkāpšanās ceļu irākiešu armijas daļām. Tiklīdz koalīcijas spēki bija nostiprinājuši pozīcijas, tie sāka uzbrukumus Irākas Republikas gvardei. Sākas apšaude, taču Republikas gvarde, kuru jau nedēļām ilgi bija bombardējuši gaisa spēki, nespēja izrādīt vērā ņemamu pretestību. Koalīcijas spēki pārvietojās ātrāk nekā cerēts un 26. februārī Irākas armija sāka atkāpties no Kuveitas un sāka aizdedzināt Kuveitas naftas laukus. Irākas karaspēka atkāpšanās izraisīja lielu sastrēgumu uz galvenās Irākas — Kuveitas šosejas, šoseja tika smagi bombardēta un koalīcijas karavīri to sāka saukt par "Nāves šoseju". Bēgošo irākiešu bombardēšana gan izpelnījās zināmu kritiku, jo pastāvēja iespējamība, ka ne visi bēgļi ir militārpersonāls. 100 stundas pēc zemes kampaņas sākšanas, prezidents Bušs izsludināja pamieru un 27. februārī tika ziņots, ka Kuveita ir atbrīvota.
Aktīvās karadarbības beigas
Pēc karadarbības beigām Irākas teritorijā notika miera konference. Irākas amatpersonas panāca atļauju izmantot armijas helikopterus, jo koalīcijas uzbrukuma dēļ Irākas transporta sistēma bija smagi cietusi. Drīz vien šie helikopteri tika izmantoti šiītu sacelšanās apspiešanai Irākas dienvidos. Jau 2. februārī CIP atbalstītās radiostacijas pārraidīja aicinājumu Irākas iedzīvotājiem sacelties pret pastāvošo iekārtu, solot ka tādā veidā tiks gāzts Huseins. Irākas ziemeļos, kurdu līderi sāka gatavoties pretestībai un cerēja izcīnīt autonomijas statusu. Tomēr kad solītā ASV palīdzība neieradās, Irākas armija veica spēcīgus triecienus pret kurdu kopienu, kuras rezultātā daudzi kurdi bēga uz kaimiņvalstīm Turciju un Irānu. Šādas rīcības dēļ drīz vien Irākas ziemeļos un dienvidos tika noteiktas lidojumu aizlieguma zonas, kuru gaisa telpā drīkstēja atrasties tikai sabiedroto lidmašīnas. Kuveitā, pēc emīra atgriešanās pie varas, tika uzsāktas izmeklēšanas, lai atrastu Irākas atbalstītājus, kopumā no valsts tika padzīti 400 000 cilvēki, ieskaitot lielu palestīniešu kopienu, jo tie bija atklāti atbalstījuši Huseinu. Pēc kara beigām, Buša administrācija izpelnījās lielu kritiku par lēmumu neturpināt karadarbību un nemēģināt gāzt Huseina režīmu, tomēr vēlākos gados administrācijas darbinieki atklāja, ka tāda veida darbības sašķeltu koalīcijas spēkus, kas bija veidota tikai Kuveitas atbrīvošanai. 1992. gadā, ASV drošības ministrs Diks Čeinijs atzina, ka ja ASV armija būtu gājusi līdz Bagdādei, tad armija vēl aizvien atrastos tur un amerikāņi piedzīvotu smagus zaudējumus cenšoties mainīt pastāvošo režīmu.
Bojāgājušie
Pirms kara veiktajās simulācijas un aprēķinos, bojāgājušo skaits tika lēsts ap 30 000. ASV Aizsardzības ministrijas ziņojumā minēts, ka aktīvajā karadarbībā bojā gājuši 148 karavīri un 1 pilots — Skots Špeihers — pazudis bez vēsts (vēl 145 amerikāņi gāja bojā ar tiešu karadarbību nesaistītos apstākļos ). 2009. gada 2. augustā tika apstiprināts, ka Špeihera mirstīgās atliekas atrastas Irākā, beduīnu izveidotā apbedījumā, kas liecina ka pilots gājis bojā avarējot un nav kritis gūstā, līdz ar to visi ASV kritušie karavīri ir apzināti. Kopumā koalīcijas karaspēka sastāvā dzīvību zaudēja 569 cilvēki — 190 krita kaujās, 379 — "draudzīgās uguns" vai cita veida negadījumos:
Lai gan bojāgājušo koalīcijas karavīru skaits ir mazs, salīdzinoši ievērojamu daļu no bojāejas iemesliem sastādīja tā sauktā "draudzīgā uguns", kad koalīcijas spēki dažādu kļūmju dēļ apšaudīja savus spēkus. 9 britu karavīri gāja bojā, kad ASV bumbvedēji par pretinieka auto kolonnu noturēja Lielbritānijas spēku pārvietošanos.
Pēc karadarbības beigām Irākas armijas kritušo skaits tika vērtēts 100 000 karavīru robežās, taču dažādos aprēķinos un dažādos avotos šis skaitlis svārstās no 20 000 līdz pat 200 000 kritušo. Koalīcijas bombardēšanas laikā bojā gāja ap 2 300 Irākas civiliedzīvotāju, lai gan daži aprēķini šo skaitli vērtā līdz pat 200 000 kritušo civiliedzīvotāju. Civiliedzīvotāju bojāeju izraisīja arī tas, ka Bagdādes bombardēšanas laikā, kad bumbas tika mestas uz armijas bunkuriem, koalīcijas spēki nezināja, ka daži bunkuri tika izmantoti kā bumbu patvertnes, kurās slēpās civiliedzīvotāji. divas lāzervadāmās bumbas tika uzmestas bumbu patversmei Bagdādes Amirijas rajonā — sprādzienā bojā gāja 314 civiliedzīvotāji, ieskaitot 130 bērnus,  — ASV spēki paziņoja, ka ēka izmantota arī kā komandpunkts. Pēc nepārbaudītām ziņām zināms, ka Irākas spēki esot it kā speciāli izvietojuši civiliedzīvotājus vietās, kur atradās militāras nozīmes objekti, lai bombardēšanas gadījuma ciestu arī mierīgie iedzīvotāji. Atšķirībā no citiem kariem, tieša karadarbība un bombardēšana tika mērķēta uz militāriem objektiem, cenšoties izvairīties no blīvi apdzīvotiem rajoniem. Kara laikā Irākas valdība plaši ziņoja par bojāgājušajiem civiliedzīvotājiem. ASV valdība paziņoja, ka Irākas amatpersonas pārspīlē kritušo skaitu, lai panāktu arābu pasaules reakciju pret ASV un tās sabiedrotajiem.
Sabiedrotie spēki
Kopumā koalīcijas sastāvā ietilpa 36 valstis — ASV, Saūda Arābija, Lielbritānija, Ēģipte, Francija, Sīrija, Maroka, Kuveita, Omāna, Pakistāna, AAE, Katara, Bangladeša, Kanāda, Austrālija, Itālija, Nīderlande, Nigēra, Senegāla, Spānija, Bahreina, Beļģija, Afganistāna, Argentīna, Norvēģija, Čehoslovākija, Grieķija, Polija, Dienvidkoreja, Dānija, Ungārija, Vācija, Hondurasa, Jaunzēlande, Portugāle, Rumānija, Singapūra, Sjeraleone, Turcija, Filipīnas, Zviedrija, Japāna. Vācija un Japāna karadarbību atbalstīja gan finansiāli, gan ar militāro tehniku, bet Indija ļāva koalīcijas jūras spēkiem uzpildīties Indijai piederošajās naftas ostās Arābijas jūras krastā.
Mēra pagasts
Mēra pagasts bija viena no Valkas apriņķa pašvaldībām tā vidusdaļā. Robežojās ar Cirgaļu, Grundzāles, Palsmanes, Rauzas, Smiltenes un Bilskas pagastiem. Pagasta valde atradās Mēros.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. Pēc 1920. gada zemes reformas Mēra muiža (Mehrhof) sadalīta 91 vienībā 1464 ha kopplatībā, kungu mājā iekārtoja pagasta skolu. Palsmanes mācītājmuiža sadalīta 28 vienībās 836 ha kopplatībā. 1939. gadā pagasts likvidēts, to apvienojot ar Rauzas pagastu un izveidojot Birzuļu pagastu. Mūsdienās Mēra pagasta teritorija iekļauta Smiltenes novada Bilskas, Palsmanes un Grundzāles pagastos.
1992. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
'''Latvijas futbola Virslīgas 1992. gada sezona''' bija 18. Virslīgas sezona un pirmā sezona pēc neatkarības atjaunošanas, kas sākās 1992. gada 17. aprīlī, bet noslēdzās 17. oktobrī. Par Latvijas čempioniem kļuva "Skonto", kas pārspēlē par 1. vietu ar rezultātu 3:2 pārspēja "RAF". Par rezultatīvāko vārtu guvēju kļuva "VEF" uzbrucējs Vjačeslavs Ževnerovičs ar 19 vārtiem. Virslīgā piedalījās 12 komandas, kas savā starpā izspēlēja divu riņķu turnīru.
Pārspēle par 1. vietu
Skonto - RAF 3:2
Sinoles pagasts
Sinoles pagasts bija viena no Valkas apriņķa pašvaldībām tā dienvidos. Robežojās ar Valkas apriņķa Palsmanes, Gaujienas, Dūres un Lejasciema pagastiem, kā arī Cēsu apriņķa Rankas un Lizuma pagastiem. Pagasta valde atradās Sinolē.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu, lielākā daļa no tagadējā Sinoles pagasta teritorijas piederēja pie Vidzemes guberņas Valkas apriņķa Gulbenes draudzes novada.
Līdz 1920. gada agrārajai reformai Sinoles pagastā atradās Sinoles (Sinohlen) un Mālmuižas (Mahlenhof) zemes. Pēc agrārās reformas Sinoles muižu sadalīja 109 vienībās (no tām 31 bija rentes māja) 2631 ha kopplatībā, bet Mālmuižu sadalīja 87 vienībās (no tām 26 bija rentes mājas) 1824 ha kopplatībā. Uz agrāko Mālmuižas kungu māju pārcēla Mālpils pagasta skolu. Sinolē darbojās arī Sinoles pagasta skola.
Likvidācija
1945. gada 2. novembrī pagastā izveidoja Mālu un Sinoles ciema padomes. 1946. gada 19. aprīlī pagastu iekļāva jaunizveidotajā Alūksnes apriņķī. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Gulbenes rajonā. Mūsdienās Sinoles pagasta teritorija iekļauta Gulbenes novada Lejasciems un Lizuma pagastos.
Septītās dienas adventisti
Septītās dienas adventisti (SDA) ir protestantu konfesija, kas radusies 19. gadsimta vidū Amerikas Savienotajās Valstīs. 2012. gada vidū pasaulē bija vairāk kā 17 miljoni adventistu.
Vēsture
Starp 1831. un 1844. gadu Viljams Millers — baptistu sludinātājs un bijušais 1812. gada kara kapteinis, pievienojās "lielās otrās adventes atmodai", kura tobrīd izplatījās Amerikas Savienotajās Valstīs. Pamatojoties uz saviem Vecās derības (Daniēla 8:14) pravietojumu pētījumiem, Millers izrēķināja, ka Jēzus atgriezīsies uz Zemes. Kad Jēzus neatnāca, Millera sekotāji piedzīvoja, kā to vēlāk nosauca, "lielo vilšanos". Vairāki tūkstoši, kuri bija pievienojušies kustībai, atstāja to, dziļi sarūgtināti. Tomēr daži atgriezās pie Bībeles pētījumiem, lai uzzinātu, kāpēc viņi bija vīlušies. Drīz vien tie atklāja, ka 22. oktobris ir bijis pareizs datums, bet Millers bija noteicis nepareizu notikumu šim datumam. Viņi kļuva pārliecināti, ka Bībeles pravietojums paredz nevis Jēzus atgriešanos uz Zemes 1844. gadā, bet ka šajā datumā viņš sāks īpašu kalpošanu Debesīs viņa sekotāju labā. Vēl arvien viņi gaidīja drīzu Jēzus atgriešanos, tieši tāpat, kā to šodien gaida visi Septītās dienas adventisti. No šīs mazās grupiņas, kura nevēlējās padoties pēc "lielās vilšanās", izveidojās vairāki vadītāji, kuri lika pamatu nākamajai Septītās dienas adventistu baznīcai. Starp šiem vadītājiem izcēlās jauns pāris — Džeimss Vaits un Elena Gulda Vaita, un atvaļinātais jūras kapteinis Džozefs Beitss. Šis mazais "adventistu" kodols sāka augt — pārsvarā Amerikas Jaunanglijas pavalstīs, kur savulaik bija "milleriešu" kustības pirmsākumi. Betlkrīkā, Mičiganas štatā, izkaisītās adventistu draudzes izvēlējās nosaukumu "Septītās dienas adventisti" un 1863. gadā oficiāli izveidoja draudzi ar 3500 locekļiem, kas pārstāvēja aptuveni 125 draudzes.
Iesākumā adventistu darbība pārsvarā aprobežojās ar Ziemeļameriku, līdz 1874. gadā pirmais draudzes misionārs Dž. N. Endrjūss tika nosūtīts uz Šveici. Šveicei drīz sekoja Āfrika — 1879. gadā Dr. H. P. Ribtons, jaunatgriezts adventists no Itālijas, devās uz Ēģipti un nodibināja tur skolu, bet šis projekts izjuka, jo drīz vien tajā apkārtnē sākās dumpji. Krievija bija pirmā neprotestantu zeme, kurp 1886. gadā devās adventistu misionāri. Sanfrancisko ūdenī tika nolaists šoneris “Pitcairn”, un drīz vien tas uz Klusā okeāna salām veda misionārus. 1894. gadā pirmo reizi adventisti ieradās nekristiešu zemēs — Zelta Krastā (Ganā), Rietumāfrikā, un Matabelelendā, Dienvidāfrikā. Tajā pašā gadā misionāri devās uz Dienvidameriku, un 1896. gadā viņi ieradās arī Japānā. Bija izveidojušās adventistu draudzes 209 zemēs.
Svarīga nozīme adventistu kustības izaugsmē bija literatūras izdošanai un izplatīšanai. Parīzē, Meinas štatā, sāka izdot The Advent Review and Sabbath Herald (tagad Adventist Review), draudzes oficiālo mēnešrakstu; Ročesterā, Ņujorkas štatā — Youth's Instructor;  Oklendā, Kalifornijas štatā — Signs of the Times. sāka darboties draudzes pirmā izdevniecība Betlkrīkā, Mičiganas štatā, un tai pienācīgi tika dots nosaukums "Seventh-day Adventist Publishing Association". durvis vēra "Rietumu Veselības Reformas institūts", vēlāk pazīstams kā Betlkrīkas sanatorija, un tika nodibināts visu Ameriku aptverošs misionāru biedrības darbs. tika nodibināts Baznīcas vispasaules skolu tīkls, un pa visu Ziemeļameriku tika nodibinātas Sabatskolu asociācijas. draudzes vadība pārcēlās no Betlkrīkas uz Vašingtonu, un uz Silverspringsu (Mērilendas štats), no kurienes tā turpina vadīt arvien plašāko darba lauku.
Septītās dienas adventisti Latvijā
Pirmo adventistu draudzi Rīgā 1896. gadā nodibināja Ludvigs Konradi no Vācijas, tā nelegāli pulcējās dzīvoklī Mazā Nometņu ielā 10. Septītās dienas adventistu draudzes un to misijas darbība Krievijas impērijas teritorijā uzplauka 1907. gadā, kad Rīgā tika dibināta Krievijas ūnijas savienība, ievēlot tās padomi ar priekšsēdētāju J. Betheru. 1908. gadā Bethers rakstīja lūgumu Krievijas impērijas iekšlietu ministram P. Stolipinam atļaut Septītās dienas adventistu reģistrāciju un saņēma pozitīvu atbildi. 1912. gadā uzcēla pirmo adventistu dievnamu Liepājā, tika sagatavoti latviešu adventistu sludinātāji Jēkabs Šneiders, Augusts Zommers, Jānis Sproģis, Jānis Driķis, Jānis Birziņš un citi. Darbojās Baltijas un Daugavas draudžu savienības.
1920. gadā nodibināja Septītās dienas adventistu Latvijas draudžu savienību, par tās prezidentu ievēlēja Jēkabu Šneideru, 1922. gadā Kārli Suttu. 1923. gadā bija dibināta Baltijas ūnija, kurā ietilpa draudžu savienības Latvijā un Igaunijā, kā arī Lietuvas misijas lauks. 1928. gadā uzcēla adventistu centrālo dievnamu Baznīcas ielā 12a Rīgā. 1932. gadā Latvijā bija vairāk nekā 1000 adventistu draudzes locekļu. No 1929. līdz 1936. gadam pastāvēja Kurzemes, Vidzemes un Rīgas draudžu savienības, līdz draudžu pārreģistrācijai 1936. gadā Latvijā pastāvēja 59 adventistu draudzes. 1937. gadā tās visas atkal tika apvienotas vienā draudžu savienībā ar draudžu savienības prezidentu Jāni Oltiņu. No 1923. līdz 1940. gadam adventistiem bija sava misijas skola Sužos, kuru slēdza pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā. 1942. gada kongresā par Latvijas draudžu savienības prezidentu ievēlēja Ernestu Klotiņu.
Pēc Otrā pasaules kara Latvijas PSR laikā Septītās dienas adventistu draudze spēja saglabāt savu darbību. 1989. gadā atjaunoja Latvijas draudžu savienību ar prezidentu Viktoru Geidi un Baltijas ūnija ar ievēlēto prezidentu Valdi Zilgalvi. 1991. gadā tā atguva ēku Baznīcas ielā 12a, bet agrākā vācu draudzes ēka Vīlandes ielā 9 tika atdota baptistu draudzei. 2000. gadā par savienības prezidentu ievēlēja Viesturu Reķi, bet 2013. gadā par bīskapu ievēlēja Vilni Latgali. Latvijā pastāv 52 Septītās dienas adventistu draudzes, bet Rīgā ir piecas latviešu un piecas krievu adventistu draudzes.
Skaitītājs
Skaitītājs ir ciparierīce, kuras lietojums ir impulsu skaitīšana. Darbības laikā skaitītājs maina savu stāvokli noteiktā secībā. Atļauto stāvokļu skaitu sauc par skaitīšanas moduli K_S. Viens no iespējamiem stāvokļiem tiek uzskatīts par sākuma stāvokli. Ja skaitītājs sāka savu darbību no sākuma stāvokļa, tad katrs impulss, kurš ir pēc kārtas vienāds ar skaitīšanas moduli, atkal uzstādina skaitītāju sākumā stāvoklī, un skaitītāja izejā parādās pārnešanas bits vai aizņemšanas bits.
Skaitītāju veidi
Skaitītājus var sadalīt pēc to apstrādāšanas koda un pēc skaitīšanas virziena. Gandrīz visi šodien izmantojamie skaitītāji ir bināri skaitītāji, kuri apstrādā 0 un 1 signālus. Ja kodi tiek izvietoti pieaugošā secībā, tad tādus skaitītājus sauc par summējošiem (Up-counter), bet ja kodi ir izvietoti dilstošā secībā, tad tādus sauc par samazinošiem (Down-counter). Skaitītājus, kuriem skaitīšanas virziens varētu mainīties, sauc par reversīviem skaitītājiem (Up/Down counter).
Ja skaitītāja darbībai ir nepieciešams sinhronizētais signāls, tad tādus skaitītājus sauc par sinhronizētiem (visi trigeri pārslēdzas vienlaicīgi). Savukārt skaitītājus, kuri strādā bez sinhronizētā signāla sauc par asinhroniem skaitītājiiem (visi trigeri pārslēdzas dažādos laika brīžos).
Vēl skaitītāji dalās pēc savas struktūras uz pakāpeniskiem, paralēliem un pakāpeniski-paralēliem. Galvenā atšķirība ir saistīta ar to, kādā veidā tiek sniegtie impulsi uz skaitītāja pozīcijas ieejām. Pakāpeniskā veida skaitītājos impulss tiek sniegts tikai uz pirmās pozīcijas ieeju, bet no tas izejas pāriet uz otrās pozīcijas ieeju. Paralēlveida skaitītājiem skaitīšanas impulsi tiek sniegti uz visu pozīciju ieejām vienlaicīgi, bet skaitītāja iekšējas struktūras dēļ pozīcijas vērtības tika mainītas nepieciešamajos gadījumos.
Asinhronais skaitītājs
Asinhronus binārus skaitītājus var realizēt uz T, JK vai D veida trigeriem. Piemēram, ja skaitītājs ir realizēts uz JK trigeriem ar lecošo fronti, tad iejās J un K ir jābūt augstā līmeņa signālam vai loģiskam 1. Šajā stāvoklī JK trigeris mainīs savējo stāvokli uz pretējo ar katru takta impulsu, līdz ar to kādu no izejam Q (summējošiem) vai \bar Q (samazinošiem) var izmantot kā takta signālu nākamajam JK trigerim. JK trigeri asinhronā pakāpenveida skaitītājā strādā ar dažādam frekvencēm. Vislielākā frekvence ir pirmajam trigerim, bet pārslēgšanas frekvence katram nākamam trigerim ir divreiz mazāka.
Izmantojot n trigerus, skaitītājs varēs saskaitīt n impulsa periodus, sākot no 0 un līdz 2^n-1.
Četru bitu summējošā asinhrona skaitītāja izeju stāvokļu tabula:
Trīs bitu samazinošā asinhrona skaitītāja izeju stāvokļu tabula:
Trīs bitu reversīvā asinhrona skaitītāja izeju stāvokļu tabula:
Tādā veidā, piemēram, var izveidot decimālo skaitītāju, kuram ir jāskaita no 0 līdz 9 un jāpārslēdzas kad būs sasniegts 10. impulsa signāls (kad attiecīgi trigeru izejās ir 1010 binārais kods) un atkal uzsākt skaitīšanu: . Realizācijai būs jāizmanto vienu NAND elementu, kurš sniegtu loģisko nulli uz katra trigera R ieeju gadījumā kad būs sasniegta 1010 kombinācija.
Sinhronais skaitītājs
Asinhrono skaitītāju trūkums ir tas, ka palielinot trigeru skaitu palielinās signāla aizkavēšana. Kopīga signāla aizkavēšana skaitītājam ar n trigeriem ir vienāda ar, kur T_P ir viena trigera aiztures laiks. Tādā gadījumā nedrīkst sniegt impulsus, kura periods ir īsāks par, citādāk skaitītājs nevarēs saskaitīs šādu impulsu.
Lai risinātu šo problēmu var izmantot sinhronus skaitītājus, kur impulsa signāls ir sniegts uz visiem trigeriem vienlaicīgi. Salīdzinot ar asinhroniem skaitītājiem, sinhroniem ir nepieciešami papildus loģiskie elementi. Piemēram, realizējot 4 bitu summēšanas sinhrono skaitītāju, trigerim B (skatīt attēlu) būs jāskaita impulsu, tikai tādā gadījumā, kad trigera C izeja Q maina savu stāvokli no 1 uz 0. Trigerim A būs jāskaita tad kad B=C=1 pāriet uz stāvokli B=C=0. Līdzīgi arī var realizēt skaitītāju ar vairākiem bitiem. Stāvokļu tabula sinhroniem skaitītājiem ir tāda pati kā asinhroniem.
GNU Vispārējā publiskā licence
Ir publicēti vairāki modificēti GPL varianti: GNU Lesser General Public License (lai licencētu programmatūras bibliotēkas), GNU Free Documentation License (lai licencētu dokumentāciju, arī Vikipēdija ir licencēta ar GFDL) un Affero General Public License, kas vairāk paredzēta datortīklu programmatūras licencēšanai.
Programmatūras brīvība
GPL licence nodrošina programmatūras lietotājam šādas tiesības: Šādus principus dēvē arī par copyleft. Visa programmatūra, kas licencēta ar GPL atbilst brīvās programmatūras definīcijai un principiem.
1. versija
Pirms Stalmans bija izveidojis GPL licenci, viņam sanāca problēmas ar paša radīto programmu Emacs, kad firma UniPress sāka izplatīt pārveidotu Emacs versiju par maksu (zem nosaukuma UniPress Emacs) un piespieda Stalmanu pārstāt izplatīt Emacs bezmaksas kopijas, tas bija viens no mērķiem GPL izveidē. GPL 1. versijā tika noteikts, ka visām modificētajām programmām arī jābūt licencētām zem GPL, lai nenotiktu līdzīgi gadījumi kā ar Emacs.
GPL licence noteica arī to, ka līdz ar kompilētu programmu jānodrošina publiska pieeja arī programmas pirmkodam.
2. versija
GPL 2. versijā (jeb GPLv2) tika ieviests papildu punkts, kas noteica, ja tiek ierobežota brīvība programmatūras izplatīšanā (piem. nav iespējas lietotājam nodrošināt pieeju pirmkodam utml), tad to nedrīkst izplatīt vispār. Šo punktu mēdz saukt par "brīvība vai nāve" (no angļu liberty or death). Šī versija tika publicēta 1991. gadā.
Līdz ar GPLv2 izdošanu, tika publicēta arī LGPL (Library General Public License), kura tika izveidota ar mazāk stingriem noteikumiem, lai licencētu sistēmas bibliotēkas.
3. versija
Darbs pie GPL 3. versijas tika uzsākts 2005. gadā. Viens no mērķiem bija novērst iespēju, ka ar GPL licencētas strādā uz tādas datortehnikas, kas atbalsta doto programmu, bet ne tās modifikācijas. Šo procesu sauc par tivotizāciju (tivotisation), jo viens no zināmākajiem šāda rakstura incidentiem bija saistīts ar kompānijas TiVo DVD rakstītājiem.
Latvijas vietējā kaza
Latvijas vietējā kaza ir viena no mājas kazas (Capra aegagrus hircus) piena šķirnēm, kas izveidota Latvijā, tās saīsinātais apzīmējums ir LVK. Galvenā šķirnes priekšrocība ir tās adaptācija vietējiem klimatiskajiem apstākļiem, kas nosaka kazas ēdināšanas un turēšanas veidu. Tā ir ražīga, izturīga un samērā pieticīga. Latvijas vietējās kazas spēj ražot pietiekami daudz piena ar augstu tauku un olbaltumvielu saturu tajā, turklāt izmantojot lētu zāles lopbarību ar ļoti nelielām spēkbarības devām. To galvenokārt izmanto piena un gaļas iegūšanai, kā arī to var izmantot ādas un kažokādu ieguvei. No Latvijas vietējās šķirnes kazlēniem var iegūt labas kvalitātes gaļu, kuru liemeņi satur daudz liesās gaļas un maz taukaudu.
Latvijas vietējā kazu šķirne Latvijā no visām audzētajām kazu šķirnēm pēc pārraudzības datiem sastāda ap 85% no kopskaita. Savukārt 50% no visām Latvijas vietējām kazām audzē Vidzemē un Zemgalē. Latvijas valsts kā vienu no uzdevumiem ir izvirzījusi Latvijas vietējās kazu šķirnes genofonda saglābāšanu, pretējā gadījumā Latvijas vietējā kaza var izzust neatgriezeniski. Šobrīd vietējās šķirnes gēnu lietderības informācija nav pilnībā apzināta.
Vēsture
Latvijā vietējā kaza ir vienīgā kazu šķirne, kas selekcionēta Latvijā. Šķirnes veidošanās sākums ir 19. gadsimta beigas un 20. gadsimta sākums. Savā 100 gadu ilgajā pastāvēšanas laikā Latvijas vietējai kazu šķirnei ir bijuši vairāki šķirnes pilnveidošanas periodi. Tā ir tikusi uzlabota ar citu piena kazu šķirņu vaislas dzīvniekiem, kā Zānes, Krievijas, Gorkijas, Megrelas, Togenburgas, Tīringas un Alpu šķirnes kazām. Pirms šķirnes izveidošanas, iespējams, ka Latvijā mājoja bezoarkazas. Šķirnes selekcijas pirmsākumos tās tika pārotas ar Krievijas vietējo kazu un Megreles šķirnes āžiem, kurus ieveda no Krievijas Vitebskas apgabala. Laikā no 1900. līdz 1905. gadam no Vācijas tika importētas Togenburgas un Tīrīngas kazas, bet no Francijas Alpu kazas. Šķirnes uzlabošana atsākās beigās, kad no Čehoslovākijas tika ievestas 28 Zānes šķirnes kazas un 2 āži. Tomēr pienācīgs ciltsdarbs netika veikts, kazkopības nozare šajos gados bija atstāta novārtā. 1994. gadā no Čehijas atkal iepirka 38 Zānes šķirnes kazas un 1 āzi, kā arī 1 Alpu šķirnes āzi. Mūsdienās mērķtiecīga selekcijas darba rezultātā Latvijas vietējai kazu šķirnei ir izveidota augsta reprodukcijas spēja, samērā laba ātraudzība, teicama gaļas kvalitāte, laba veselība un liela pretestības spēja pret dažādām slimībām.
Izskats un īpašības
Latvijas vietējās kazas visbiežāk ir baltas, pelēkas, melnas un raibas. Var būt visdažādākjie toņi, izņemot sarkanbrūns. To apmatojums ir rupjš, 15—20 cm garš, ar labi attīstītu pavilnu. Gada periodā var izsukāt 200–300 g pūku. Ragi ir abiem dzimumiem. Tie ir plakani, sirpjveidīgi un sasniedz 30–50 cm garumu. Tām ir spēcīga konstitūcija, stipra kaulu būve, plats un garš ķermenis. Pieauguša indivīda ķermeņa augstums skaustā ir 50–70 cm, ķermeņa garums 65—75 cm, reizēm vairāk. Āži ir lielāki par kazām. Kazas svars ir 35–50 kg, āža 60–80 kg un vairāk. Šķirnei dažām kazām var novērot eksterjera kļūdas, kā šauras krūtis, šaurs, slīps krusts, vāji attīstīta muskulatūra. Latvijas vietējām kazām ir raksturīgas ļoti labas atražošanas spējas, izturīgas kājas, nagi, un tās praktiski neslimo. Tās nav uzņēmīgas pret vielmaiņas slimībām, kā arī tās ir imūnas pret tuberkulozi. Latvijas vietējā kaza sasniedz lielāku ilgmūžību nekā citu šķirņu kazas, jo labi piemērojas mainīgiem apstākļiem.
Slaukšanas periods Latvijas vietējām kazām ir 8—10 mēneši. Atkarībā no ēdināšanas apstākļiem vidējais izslaukums 500—800 kg piena, reizēm izslaukums ir lielāks. Tauku saturs 4,0—8,0%, olbaltumvielu saturs 3,0%. Latvijas vietējās šķirnes kazu pienā olbaltumvielām ir paaugstināts kazeīna daudzums, tādēļ ir ļoti maz šķīstošā proteīna un gandrīz visas olbaltumvielas tiek kvalitatīvi pārnestas uz biezpiena un siera izstrādājumiem.
Uzvedība un barība
Latvijas vietējās kazas ir veselīgas un labi piemērojušās samērā mitrajam Latvijas klimatam. Tās ļoti labi izmanto esošo barības bāzi. Vasarā tās barojas ar ganību zāli, bet ziemā tās baro ar sienu. Kazas labprāt ēd dažādu koku zarus, lapu koku un skujkoku slotiņas, kas ir arī labs vitamīnu avots.
Kazu barošana nesaistās ar lieliem izdevumiem. Kaza ir viens no pieticīgākiem dzīvniekiem un turēta pienācīgos apstākļos maz slimo un ir imūna pret tuberkulozi. Neskatoties uz kazas pieticību, ir laba barības izmantotāja.
Latvijas vietējās kazas pavairošana
Latvijas vietējās šķirnes kazu nozīmīgākā pazīme ir augsta reprodukcijas spēja. Kazu māšu auglība ir 300—350%. Labos ēdināšanas, turēšanas un kopšanas apstākļos auglība var sasniegt pat 400%. Pasaules kazu audzētāji uzskata, ka kazkopības nozare ir rentabla, ja kazu māšu auglība ir 180—200%. Latvijas vietējām kazām ir labas apaugļošanās spējas. Grūsnības sasniegšanai ir nepieciešami vidēji 1,0–1,5 sēklojumi, kas ir mazāk nekā citām piena šķirņu kazām. Arī dzemdības ir vieglas un neapgrūtinātas. Piedzimstot kazlēni sver 1,8—3,5 kg, to diennakts dzīvmasas pieaugums ir 120–150 g. Vaislai pareizi izaudzētas jaunkaziņas var uzsākt izmantot jau 10–12 mēnešu vecumā. Latvijā vietējo šķirnes kazu audzēšanā ir vairākas līnijas, kā, piemēram, Rodžera, Miķeļa, Friča, Fukša un Pekša līnijas. Tās ir pietiekošas, lai pārošanai izvēlētos neradnieciskos vaisliniekus. Ar vienu āzi var aplecināt 50–70 kazu mātes sezonā. Latvijas vietējās šķirnes āžus, ja tie labi attīstījušies, vaislai var izmantot jau 12 mēnešu vecumā, atļaujot aplekt tikai 10–20 kazu mātes.
Latvijas Nacionālais teātris
Latvijas Nacionālais teātris ir teātris Rīgā, Latvijā, kas darbojas kopš 1919. gada 30. novembra. Teātra ēka celta 1902. gadā kā Rīgas 2. pilsētas teātris par Rīgas pilsētas valdes līdzekļiem.
Latvijas Nacionālā teātra uzturēšanā piedalās Latvijas valsts, Latvijas Kultūras fonds un Rīgas pilsēta. Teātra ēka uzcelta eklektisma stilā un ir valsts nozīmes arhitektūras un mākslas piemineklis.
Teātra ēkas būve
1897. gadā Rīgas pilsētas valde nolēma, ka pilsētai nepieciešams otrs pilsētas teātris (pirmais bija t.s. Vācu teātris), sarīkojot atklātu skiču konkursu, kurā 1. vietas ieguvējs būs arī projekta realizētājs un būvdarbu vadītājs. Konkursā piedalījās seši projekti, kurus galvenokārt bija iesūtījuši Krievijas Impērijas arhitekti. Uzvaru guva projekts ar devīzi “Dum spiro, spero” (“Kamēr elpoju, es ceru!” Ovīdijs), ko bija iesniedzis Augusts Reinbergs (Rīgas Arhitektu biedrības dibinātājs un priekšsēdētājs un vēlāk - pilsētas domes loceklis). Ieceri atbalstīja Vidzemes gubernators V. Surovcevs un pilsētas dome, kas ziedoja 10 000 rubļu dekorāciju un skatuves mēbeļu iegādei. Teātra celšanai ierādīja vietu Puškina bulvārī otrpus pilsētas aizsarggrāvim. Galveno būvdarbu konkursā uzvarēja tolaik pazīstamais uzņēmējs Krišjānis Ķergalvis. Mākslinieciskās dekorēšanas darbus vadīja Berlīnes arhitekts V. Henšels, konstruktīvo daļu uzraudzīja T. Tīfs. Namdara darbus vadīja Mazās ģildes amata vecākais K. Šteinerts, fasādes tēlniecisko un ornamentālo darbu izpildi pasūtīja A. Folca darbnīcai. Stiklinieka darbus veica amatmeistara A. Švolkovska darbnīca, galdniecības — M. Pagasta uzņēmums. Mākslinieciskos kalumus pasūtīja K.J. Bergmaņa darbnīcai (kas savulaik darināja durvju elementus Doma baznīcai).
1899. gada jūnijā sākās ēkas būvdarbi. Nepateicīgs bija gruntsgabala novietojums ar Nikolaja ielas kraso slīpumu uz leju, tikai 30 metru attālumā no Nikolaja tilta pāri pilsētas kanālam (kas bija 61 cm augstāka par trotuāru teātra priekšpusē). Grunts izpēte liecināja, ka ēkas galvenā daļa atrodas virs vecās nocietinājuma bedres, uz smiltīm. Pāri visam kā pildījums uzbērta zeme, zāģskaidas u.c. materiāli. Zem projektējamās skatuves daļas atradās bijušā Citadeles bastiona smaile. Rokot būvbedri, atrada bruģētu ceļu un pārpalikumus no telegrāfa vadiem, kas 1852. gadā savienoja biržu ar Bolderāju. Lai neitralizētu plūstošās smiltis, ēkas pamatos tiek guldīti 1493 pāļi. Lai izvairītos no iespējamā gruntsūdeņu mitruma, ar tolaik populāro portlandcementu noklāja pagraba sienas. Sienas mūrēja no ķieģeļiem kaļķu javā, pagraba griesti bija velvēti. Jumta konstrukcija sastāvēja no sešām dzelzs stiegrām, pie kurām bija piekārti pēc angļu sistēmas veidoti koka griesti. Griestos bija trīs lieli atvērumi garuma asī un 12 mazāki — svaiga gaisa padevei. Tos nosedza ar U veida dzelzs turētājos iespiestām koka līstītēm. Apmetumu uzlika uz divkārša niedru slāņa, kam sekoja korķa pildījums, ko pārklāja ar 2,5 cm bieziem dēļiem. Jumtu nosedza ar cinkotu dzelzs skārdu, kuru nokrāsoja zaļā krāsā, kas ziemā efektīgi kontrastēja ar apkārtni, bet vasarā pieskaņojās apkārtnes koku lapotnei. Būvniecības laikā arhitektu kritizēja par celtnes zemajiem apjomiem un neviendabīgām jumta formām, nespējot iztēloties, cik gleznieciski vides ainavā iederēsies ēkas barokālie apjomi, plastiskais mansarda jumta liekums un būvmasu kārtojums. Ēka bija elektrificēta: 4 kroņlukturi foajē, 428 lampas ēkas iekšpusē, bet īpaši smalki tiem laikiem bija izgaismota skatuves daļa — 2879 baltas, 180 sarkanas un tikpat zaļas lampas, kā arī divas stūra lampas efektiem. Teātra ēka bija uzcelta arī tehniski augstā līmenī, jo tolaik asprātīgi izveidotā vēdināšanas un gaisa kondicionēšanas sistēma darbojās vēl XX gs. otrajā pusē. Dzelzs priekškaru izgatavoja Rīgas rūpnīcā “R.H.Mantels” un tas kalpoja līdz pat teātra rekonstrukcijai XXI gs. sākumā. Visas ēkas un skatuves iekārtu kopējās izmaksas bija 344 964 rubļi un 21 kapeika. Skatuves iekārtas tika pasūtītas Minhenē.
Rīgas pilsētas Otrais teātris (1902-1918)
Pirmā pasaules kara frontei tuvojoties, lielākā daļa Rīgas krievu iedzīvotāju devās bēgļu gaitās. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada vasarā Latviešu skatuves biedrība, kas notikumu laikā apvienoja 34 latviešu teātru organizācijas, ierosināja Rīgas domei teātra namu atdot latviešu aktieru rīcībā. Iniciatīva sastapa asus Rīgas domes krievu deputātu iebildumus. "Palkavnieks Englers aizrādīja, ka 2. teātrs celts tieši priekš krievu teātra mākslas un tāpēc izdzīt no tā krievu mākslu esot nepielaižams, kur latviešiem jau esot divi teātri Puškina bulvārī un Romanova ielā. Arī Bogačovs noteikti izsakās pret krievu teātra nodošanu latviešiem, jo ar to iznīcinot krievu kultūras darbu; latviešiem neesot šis teātrs vajadzīgs, jo viņiem esot telpas mītiņiem, kas pietiekošas arī viņu teātra izrādēm,” no izšķirošās domes sēdes ziņoja “Baltijas Vēstnesis”. Ķīvēšanās bija arī latviešu deputātu starpā. Rīgas Latviešu biedrībai (RLB) tuvais Aurēlijs Zēbergs uzstāja, ka tukšais teātris atdodams nevis “pilnīgi svešajai” Strādnieku teātra padomei, bet gan tradīcijām bagātajam RLB teātrim. Tomēr Gustava Zemgala vadītā Rīgas pilsētas dome ar 24 balsīm par un 14 pret pieņēma lēmumu nodot 2. pilsētas (krievu) teātra ēku Rīgas Strādnieku teātra padomei.
Kad Vācijas karaspēks 1917. gada rudenī ieņēma Rīgu, teātri noīrēja Rīgas Latviešu biedrības teātra komisija. 1918. gadā daļa aktieru atgriezās no bēgļu gaitām un 15. oktobrī ar Rīgas pilsētas priekšnieka Paula Hopfa gādību notika Latvju operas izrāde Riharda Vāgnera "Klīstošais holandietis" (orķestri diriģēja Teodors Reiters). 1918. gada 18. novembrī teātra ēkā tika proklamēta Latvijas Republika.
Strādnieku teātris (1919)
LSPR Valdības priekšsēdētājs Pēteris Stučka ar 1919. gada 8. februāra dekrētu par teātru nacionalizāciju šo ēku piešķīra latviešu Strādnieku teātrim (Strādnieku teātra statūti pieņemti, t.i. tas dibināts 1917. gada 17. jūlijā), tā vadību uzticot Izglītības komisariāta Mākslas nodaļas vadītājam rakstniekam Andrejam Upītim un nodrošinot regulāru finansējumu no valsts budžeta. 23. februārī ar Leona Paegles lugu "Augšāmcelšanās" (Alfreda Amtmaņa-Briedīša režijā) tas uzsāka savu darbību. Teātra trupu veidoja no padomju Krievijas atbraukušie pieredzējušie bijušā Jaunā Rīgas teātra mākslinieki - Alfreds Amtmanis-Briedītis, Berta Rūmniece, Aleksis Mierlauks u.c., - kā arī virkne aktieru, kas 1918. gada jūlijā Valkā, dzejnieka Jāņa Akuratera rosināti, nodibināja Pagaidu Nacionālo teātri. 22. maijā LSPR valdībai un armijai nācās evakuēties no Rīgas, bet 15. augustā Kurzemes divīzijas štābs rekvizēja abus pilsētas teātrus - Strādnieku teātris savu darbu pārtrauca.