cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vācijas Impērija
Prūsijas nostiprināšanās
Līdz Vācijas Impērijas izveidošanai vācu zemēs pastāvēja 39 neatkarīgas valstiņas, par vadošo lomu cīnījās Svētā Romas impērijas mantiniece Hābsburgu monarhija un strauji augošā Prūsijas Karaliste. 1834. gadā daļa vācu valstu apvienojās Prūsijas muitas savienībā, sāka būvēt dzelzceļu starp Firti un Nirnbergu. 1847. gada liberālisma uzplūdu rezultātā Frankfurtē sanāca Vācu valstu savienības parlaments, tomēr deputātu pieredzes trūkuma dēļ tā darbība bija neefektīva. Apspriešanai tika izvirzīta ideja par vācu valstu apvienošanu vienā lielvalstī, izvirzot Prūsijas karali par ķeizaru, taču lielākā daļa vācu firstu tam nepiekrita. Iebildumi pret šo ideju bija arī Hābsburgiem. Strīdīgais Šlēsvigas un Holšteinas piederības jautājums 1848. gadā noveda pie Pirmā Šlēsvigas kara, kurā uzvarēja Dānija.
Autoceļš P34
Vēsture
2015. gada 9. februārī tika izsludināts konkurss par autoceļa P34 posma Lejasciems-Jaunbirzes (8,0-9,8km) seguma atjaunošanu.
Vācijas Impērija
Prūsijas nostiprināšanās
1858. gadā par Prūsijas karali kļuva Vilhelms I, 1862. gadā par Prūsijas kancleru iecēla Otto fon Bismarku. 1864. gadā, Otrā Šlēzvigas kara rezultātā Prūsija un Austrija sakāva Dāniju un ieguva kontroli pār Holšteinu, Šlēzvigu un Lauenburgu. 1866. gadā Prūsija izprovocēja Austrijas—Prūsijas karu ar Austriju, kā rezultātā beidza pastāvēt Vācu Savienība un nodibinājās Austroungārija, bet Prūsijas vadībā izveidojās Ziemeļvācu Savienība. 1870. gadā franču—prūšu kara rezultātā vācu valstis sakāva Franciju un anektēja Elzasu un Ziemeļlotringu.
Impērijas dibināšana
1871. gada 18. janvārī Versaļas pilī, netālu no Parīzes, Prūsijas karalis Vilhelms I tika pasludināts par Vācijas imperatoru. Iepriekš neatkarīgās vācu valstiņas saglabāja zināmu autonomiju un savas valdošās dinastijas, taču politiskā un militārā kontrole pārgāja federālās valdības un kanclera rokās.
Iekšpolitika
Bismarks cīnījās ar konservatīvajiem katoļiem (Kulturkampf), realizēja vairākas liberālas reformas. 1878. gadā izdeva likumu, kas aizliedza sociālistu partiju darbību. Tika pieņemti likumi par slimo kasēm un apdrošināšanu pret negadījumiem darbā. 1879. gadā uzlika paaugstinātu ievedmuitu no Krievijas Impērijas importētajai labībai un no Lielbritānijas importētajām rūpniecības precēm. Strauji attīstījās smagā rūpniecība.
1890. gadā atcēla pret sociālistiem vērstos likumus, sociāldemokrāti Reihstāgā ieguva 20%, fon Bismarks atkāpās no kanclera amata, jo uzskatīja, ka Vilhelms II neļauj viņam pilnvērtīgi strādāt.
Ārpolitika
1884. gadā Vācija aktīvi sāka cīņu par kolonijām, un ieguva tās Namībijā, Austrumāfrikā, Jaungvinejā un vairākos Klusā okeāna arhipelāgos. 1896. gadā Vilhelms II pasludināja Vāciju par pasaules lielvaru. 1897. gadā sākās plaša kara flotes būvniecības programma.
Vācija bija ļoti ieinteresēta status quo saglabāšanā, lai varētu mierīgi attīstīt savu saimniecību. Tāpēc Bismarks sāka aktīvi veidot alianses (t.s. Bismarka alianšu sistēma), lai vēl vairāk nostiprinātu Vīnes kongresa sistēmu:
Administratīvais iedalījums
Vācija Impērijā ietilpa 25 federālās zemes (Bundesglieder), no kurām gandrīz visas bija monarhijas, izņemot Hamburgas, Brēmenes und Lībekas brīvpilsētas ar republikānisku pārvaldes formu un Elzasas-Lotringas zemi, kas bija tiešā impērijas pārvaldībā (Reichsland Elsaß-Lothringen).
Sabrukums
1916. gada 1. maijā Berlīnē notiekošās strādnieku demonstrācijas laikā Kārlis Lībknehts aicināja pārtraukt karu. Par to viņu arestēja un karatiesā notiesāja uz četriem gadiem cietumā. Kara izraisītais pārtikas un ikdienas preču trūkums Vācijā 1917. gadā radīja situāciju, kurā katru dienu simtiem fabriku strādnieku un iedzīvotāji ģība no bada. Attīstījās melnais tirgus, kuru varasiestādes piecieta, lai ļautu iedzīvotājiem šādi papildināt pārtikas krājumus. Valstī notika stihiski nemieri un pārtikas veikalu laupīšanas. Ikdienas maizes devas samazinājums izraisīja streikus Berlīnē, Leipcigā, Magdeburgā, Hallē un Braunšveigā. 1917. gada jūlijā pārtikas veikalu izlaupīšana Rostokā noveda pie karastāvokļa ieviešanas un 30 cilvēku aresta. Slepenās sarunās ar sociālistiem, Hindenburgs aicināja munīcijas fabriku strādniekus nestreikot. Streikotāji pieprasīja kara beigas, karastāvokļa beigas valstī un vienlīdzīgas vēlēšanu tiesības visiem.
Čāndlers
Čāndlers ( — 'sveču lējējs/tirgotājs') ir angļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Vācijas Impērija
Sabrukums
1917. gada vasarā notika dumpja mēģinājums karaflotē, kas lielāko kara daļu nepiedalījās aktīvā karadarbībā. Radikālākos lozungus šajā laikā atbalstīja Reihstāgā pārstāvētā Neatkarīgo sociāldemokrātu partija, kas bija atšķēlusies no Sociāldemokrātiskās partijas. Lielākā sociāldemokrātu daļa joprojām atbalstīja balsojumus par kara finansēšanu.
1917. gada 19. jūlijā Reihstāga vairākums nobalsoja par "Miera deklarāciju", kurā paziņoja, ka karam jābeidzas bez teritoriju aneksijām. Ludendorfs un Hindenburgs piedraudēja ar aiziešanu no amatiem, ja no amata neatkāpsies kanclers Teobalds fon Betmanis-Hollvegs. Vilhelms II padevās spiedienām, atlaida Betmani-Hollveigu, par jauno kancleru ieceļot nezināmu ierēdni Georgu Mihaelisu, kas amatā noturējās dažus mēnešus, kad par kancleru iecēla Georgu fon Hertlingu. Armijas pavēlniecība lielā mērā pārņēma arī politisko varu valstī. Pastiprinājās preses cenzūra.
Pēc Oktobra revolūcijas Krievijas armija sabruka, sākās Brestļitovskas miera sarunas, kurās vācu armijas vadība pieprasīja milzīgas teritoriālās un finanšu kompensācijas. Ar 1918. gada marta līgumu Vācija ieguva kontroli pār 1/3 sabrukušās Krievijas Impērijas iedzīvotāju, pusi industriālo jaudas un 90% ogļu resursu. Vācu karaspēks iesaistījās Somijas pilsoņu karā un haotiskajās kaujās Ukrainas Tautas Republikas teritorijā.
Militārā sakāve
Izgāžoties Pavasara ofensīvai armijas vadība jau vasaras beigās saprata situācijas bezcerīgumu un 28. septembrī Ludendorfs informēja Hindenburgu, ka karš ir zaudēts un nekavējošies jālūdz pamieru. 29. septembrī Vilhelms II apmeklēja armijas štābu Spa, Beļģijā, kurā tika informēts, ka uzvarēt karā vairs nav iespējams. Ludendorfs arī Vilhelmam II pieprasīja izveidot jaunu civilo valdību, kuras uzdevums būtu miera sarunu sākšana, tādējādi noņemot šo atbildību no armijas pleciem. Šajās dienās armijas vadība bija tā, kas baidoties no armijas sabrukuma, piespieda civilo valdību sākt miera sarunas ar ASV prezidentu Vilsonu.
Veiksmīgi izvēršoties Antantes Simts dienu ofensīvai, 1918. gada 3. oktobrī Vācijas armija pieprasīja valdībai nekavējoties noslēgt pamieru. Daudziem tas nāca kā pārsteigums, jo vācu armijas kontrolēja lielu daļu Eiropas Krievijas, Beļģiju, Poliju, Baltiju, Ukrainu un Rumāniju. Taču stāvoklis Rietumu frontē bija tik katastrofāls, ka tālāka pretestība vairs nebija iespējama.
3. oktobrī Vilhelms II iecēla politiski mēreno princi Bādenes Maksi par jauno kancleru. Tajā pašā dienā Hindenburgs viņu informēja par slikto stāvokli frontē. Bādenes Maksis no Hindenburga saņēma rakstisku apstiprinājumu, ka turpmāka militāra pretošanās nav iespējama. Tajā pašā dienā jaunais kanclers nosūtīja pirmo vēstuli ASV ar interesi par miera noslēgšanu.
Tuvojoties sakāves publiskai atzīšanai, Ludendorfs pārliecināja Vilhelmu II, kā imperatoru un Prūsijas karali, sākt pakāpenisku demokratizāciju "no augšas", lai izvairītos no nekontrolētas revolūcijas "no apakšas". Valsts vadība pieņēma lēmumu demokratizēt Vāciju un pieņemt ASV prezidenta Vudro Vilsona 14 punktu programmu. 13. un 16. oktobrī tika labota impērijas konstitūcija, paplašinot Reihstāga pilnvaras, nododot armiju tā pakļautībā, kā arī padarīja kancleru atbildīgu parlamentam. Vienlaikus tika veiktas izmaiņas balsošanas likumā, kas samazināja vēlēšanu ierobežojumus. Lielākajās vācu valstīs notika politiskas izmaiņas, atceļot šķiru ierobežojumus balsošanā, izveidojot jaunas valdības ar sociāldemokrātiem. Šādi Vācija centās pārliecināt Vilsonu, ka ir kļuvusi par demokrātisku, konstitucionālu monarhiju. Darba devēju un arodbiedrību sarunās apstiprināja 8 stundu darbadienu, kolektīvo darba līgumu slēgšanu un strīdu kolektīvu risināšanu. 28. oktobra manifestā, ko publiskoja tikai 3. novembrī. Vilhelms II paziņoja, ka imperators kalpo tautai, taču vienlaikus viņš noraidīja aicinājumus atteikties no troņa.
17. oktobra valdības un armijas vadības sapulcē, redzot amerikāņu miera prasības un vācu armijas spējas turpināt aizsardzības kaujas, Hindenburgs un Ludendorfs atguva pašpārliecību un vēlējās karu turpināt, cerot, ka 1919. gadā izdosies panākt labākus miera noteikumus. Kara ministrs solīja armijai 600 000 jaunus rekrūšus. Bādenes Maksis tomēr turpināja miera sarunas, 20. oktobrī atbildot amerikāņu priekšlikumiem. 24. oktobra pavēlē armijai Ludendorfs kritizēja jaunā kanclera miera politiku un aicināja turpināt cīņu. 26. oktobrī viņam beidzot pavēlēja aiziet no visiem amatiem.
Revolūcija
28. oktobrī karaflote saņēma admirāļa Reinharda Šēra pavēli īstenot plānu, kas paredzēja pašnāvniecisku vācu karaflotes uzbrukumu britu flotei, lai glābtu flotes un nācijas godu. Vācu karakuģiem zemūdeņu pavadībā bija jādodas uz Lielbritāniju, jāuzbrūk britu flotes galvenajai bāzei. Citiem kuģiem bija jāiepeld Temzā un jāapšauda Londona. Uzzinot par plānoto uzbrukumu, 29. oktobrī sākās matrožu dumpji, kas pārmetās uz karaflotes bāzi Ķīlē, kur izveidojās matrožu un strādnieku padome, sakās Novembra revolūcija.
Tikai 1918. gada 23. oktobrī sociāldemokrātu laikraksts Vorwaerts atzina, ka karš ir zaudēts. Revolūcijas pirmajā nedēļā sociāldemokrāti joprojām izvairījās to atbalstīt, saglabājot uzticību valdībai. 24. oktobra valdības sēdē sociāldemokrāti bija gatavi atbalstīt konstitucionālu monarhiju, kurā valdītu kāds no Vilhelma II dēliem. Bādenes Maksis jau vairākas dienas bija vieglā formā aicinājis ķeizaru atteikties no troņa. Vilhelms II no Berlīnes 29. oktobra vakarā devās uz Spa, kur, saņemot ziņas par nemieriem Vācijā, plānoja izmantot armiju kārtības atjaunošanai. Tajā pašā vakarā arī sociāldemokrātu vadītājs Šeidemenis kancleru informēja par ķeizara aiziešanas nepieciešamību. 1. novembrī Vilhelms II uz ierosinājumu atkāpties atbildēja, ka tas nozīmēs monarhijas beigas visās vācu valstīs un revolucionāru haosu. 5. novembri Vilsons piekrita pamiera noslēgšanai.
Tikai redzot, ka ignorējot revolūcijas prasības viņi paši riskē zaudēt varu Neatkarīgajiem sociāldemokrātiem, 7. novembrī sociāldemokrāti informēja Bādenes Maksi, ka pametīs valdību, ja vien 8. novembrī Vilhelms II neatteiksies no troņa. Sociāldemokrātu aiziešana nozīmētu valdības krišanu laikā, kad valstī jau bija sākusies revolūcija.
9. novembrī armijas štābā Spa, Beļģijā, uz sapulci sasauca 50 augstāko rangu virsniekus, no kuriem 39 paspēja ierasties. Viņiem uzdeva divus jautājumus – vai kareivji atbalstīs ķeizaru, ja tas mēģinās apspiest revolūciju Vācijā un vai kareivji ir gatavi apspiest boļševiku revolūciju Vācijā? Uz pirmo jautājumu tikai viens virsnieks atbildēja, ka kareivji sekos ķeizaram. 15 svārstījās, un 23 atbildēja, ka kareivji neatbalstīs ķeizaru kārtības ieviešanā valstī. Uz otro jautājumu 12 atbildēja, ka vispirms jāatjauno disciplīna armijā, 19 šaubījās, ka kareivji apspiedīs boļševikus un 8 atbildēja, ka uz kareivjiem nevar cerēt. Pēc tam armijas vadība informēja ķeizaru, ka armija disciplinēti atgriezīsies mājās savu virsnieku vadībā, bet tā vairs neseko ķeizaram un viņa pavēlēm. 24. stundas vēlāk Vilhelms II devās trimdā uz Nīderlandi. Tikmēr Berlīnē mērenie sociāldemokrāti pasludināja republikas izveidošanu, tikai nedaudz apsteidzot kreiso sociālistu paziņojumu par sociālistiskas republikas izveidošanu.
Strauji uzliesmojot revolūcijai, 9. novembrī Bādenes Maksis kanclera varu nodeva mērenajam sociāldemokrātam Frīdriham Ebertam. Lai arī Eberts vēlējās monarhiju saglabāt vismaz līdz Satversmes sapulces sasaukšanai, revolucionārajā situācijā viņš bija spiests piekrist Šeidemeņa veiktajai republikas pasludināšanai, kas tikai nedaudz apsteidza kreiso sociālistu paziņojumu par sociālistiskas republikas izveidošanu. Jau 9. novembra vakarā sociāldemokrāti un Neatkarīgie sociālisti izveidoja jaunu valdību sešu cilvēku sastāvā, kas 10. oktobrī vienojās par sadarbību ar armijas vadību, lai nepieļautu boļševiku revolūciju Vācijā.
11. novembra 11.00 stājās spēkā Kompjeņas pamiers. 28. novembrī Vilhelms II trimdā parakstīja atteikšanos no troņa. Karu oficiāli izbeidza septiņus mēnešus vēlāk, līdz ar Versaļas līguma parakstīšanu 1919. gada 28. jūnijā.
Tā kā karš nebija sasniedzis Vācijas teritoriju, daudzi nesaprata, kāpēc valsts ir atzīta par zaudētāju. Daudzi uzskatīja, karš zaudēts nevis tāpēc, ka armija zaudēja karu, bet tāpēc, ka to nodevuši politiķi "Novembra noziedznieki", noslēdzot pamieru. Sākās mīts par nodevīgo "naža dūrienu mugurā". Armija no frontes līnijas atgriezās organizēti, un daudzviet tika sagaidīta kā nesakauta uzvarētāja. Šo mītu jau pirmajos mēnešos pēc kara beigām pauda gan Ludendorfs, gan Hindenburgs, tā izvairoties uzņemties atbildību par sakāvi.
Mācītājmuiža
Mācītājmuiža jeb pastorāts ir zemes īpašums (muiža), kas nodots draudzes mācītājam lietošanā. Mācītājmuiža var būt arī:
Heroes of Might and Magic: Quest for the Dragon Bone Staff
Heroes of Might and Magic: Quest for the Dragon Bone Staff ir 2001. gadā izdota videospēle PlayStation 2 konsolei. Lai gan 3DO spēli pārāk nereklamēja, tā ir spēles King's Bounty rimeiks, tāpēc Heroes of Might and Magic: Quest for the Dragon Bone Staff nav pārāk saistīta ar pārējo Heroes of Might and Magic sēriju.
Rūdolfs Hess
Rūdolfs Valters Rihards Hess (de; dzimis, miris ) bija prominents Trešā reiha politiķis, kurš darbojās kā Ādolfa Hitlera vietnieks NSDAP.
Dzīvesgājums
Otrā pasaules kara laikā, 1941. gada 10. maijā Hess viens pats aizlidoja uz Skotiju ar mērķi veikt sarunas par miera noslēgšanu starp Trešo reihu un Apvienoto Karalisti, bet tika arestēts. Pēc kara beigām viņu tiesāja Nirnbergas Starptautiskais kara tribunāls. Hesam tika piespriests mūža ieslodzījums, ko viņš pavadīja Špandavas cietumā Berlīnē līdz 1987. gadam, kad izdarīja pašnāvību.
Igaunijas futbola izlase
Igaunijas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Igaunijas valsti starptautiskās futbola sacensībās. Igaunijas futbola izlasi pārvalda Igaunijas Futbola Asociācija. Savu pirmo spēli Igaunijas izlase aizvadīja 1920. gadā pret Somiju. Laika posmā no 1940. līdz 1991. gadam Igaunija atradās PSRS sastāvā, tādēļ šajā laikā Igaunijas futbola izlase nepastāvēja. Pirmo oficiālo spēli pēc neatkarības atjaunošanas Igaunijas izlase aizvadīja 1992. gadā pret Slovēniju. Igaunijas izlase 8 reizes ir ieguvusi Baltijas kausu.
Igaunijas Futbola asociācija
Igaunijas Futbola asociācija (EJL; ) ir galvenā par futbolu atbildīgā organizācija Igaunijā. Tā organizē nacionālo futbola čempionātu, Igaunijas Meistarlīgu, kā arī atbild par Igaunijas futbola izlasi. EJL galvenā mītne atrodas Tallinā. Asociācija tika dibināta 1921. gadā, 1923. gadā to uzņēma FIFA. Padomju okupācijas gados tā vairs nebija FIFA locekle, bet atkal iestājās tajā 1992. gadā pēc Igaunijas neatkarības atgūšanas.
RAID
RAID (en) ir divu vai vairāku diskdziņu masīvs, kurus izmanto vienu un to pašu datu glabāšanai dažādās vietās uz vairākiem cietajiem diskiem, lai nodrošinātu datu drošību un/vai datu lasīšanas ātrumu. Kārtojuma RAID diskdziņus parasti izmanto serveros, lai paaugstinātu to bojājumpiecietību un veiktspēju.
Sākotnējajā definīcijā RAID bija redundant array of inexpensive disks. Vēlāk sāka lietot redundant array of independent disks, jo šāda definīcija labāk aprakstīja vēlāk izveidojušos reālo situāciju. RAID bieži vien lieto ātrus cietos diskus, kas ir dārgi. Vēl, hardware RAID adapteru plates pašas ir visai dārgas.
RAID parasti veido no cietajiem diskiem, taču to var izveidot arī no citām datu glabāšanas ierīcēm (piemēram, disketēm ). Šādi veidojumi parasti nav diez ko praktiski, tāpēc tos plaši nelieto.
Lielāku datu lasīšanas ātrumu nodrošina, datus vienlaicīgi nolasot no vairākiem fiziskajiem cietajiem diskiem. Labāku datu drošību nodrošina, vienus un tos pašus datus ierakstot vairākos fiziskajos cietajos diskos vai arī aprēķinot parity, un to ierakstot atsevišķā diskā (tad 2 disku vietā varētu iztikt ar 1,5)(3 diskos saglabāt to pašu ko RAID1 4 diskos).
RAID veidi
Fiziski RAID funkcionalitāti (datu sadalīšanu pa diskiem un parity aprēķināšanu) var izveidot ar vairākām metodēm. To var veikt operētājsistēma (datu apstrādi veic CPU) vai tam var lietot atsevišķu RAID adapteri (parasti PCI vai PCIe plate)(datu apstrādi veic procesors adapterī).
Lēzeļa lipare
Lēzeļa lipare (Liparis loeselii (L.) L.C. Rich.) ir orhideju dzimtas suga. Tā ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā 3. kategorijā. Suga ierakstīta ES Biotopu direktīvas „Par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību” (92/43/EEK) II pielikumā. Nosaukta par godu vācu ārstam un botāniķim Johannesam Lēzelim (Johannes Loesel).
Apraksts
Daudzgadīgs, līdz 20 cm augsts lakstaugs. Gums vesels. Pie stublāja pamata divas zilganzaļas, lancetiskas lapas. Ziedkopa skraja. Ziedi dzelteni vai zaļi. Ziedlapas šauras. Lūpa vesela, šaura. Auglis - stāva, šķautņaina pogaļa. Latvijā zied jūlijā.
Izplatība
Aug Eiropā, dažviet Ziemeļamerikā un Āzijā.
Biotopi
Aug tikai mitrās augsnēs: kaļķainās un avoksnainās pļavās, zāļu un pārejas purvos.
Autoceļš P33
P33 autoceļš Ērgļi—Jaunpiebalga—Saliņkrogs ir reģionālais Latvijas autoceļš, kas savieno Ērgļus caur Vecpiebalgu un Jaunpiebalgu ar autoceļu P27 pie Rankas. Autoceļa garums ir 61,2 km. Ceļa lielāka daļa klāta ar asfaltbetona segumu, izņemot 18 km garu grants posmu no Inešiem līdz Ērgļiem. Autoceļš šķērso Madonas, Cēsu un Gulbenes novadus.
17. novembris
17. novembris ir gada 320. diena pēc Gregora kalendāra (321. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 45 dienas.
Autoceļš P33
Vēsture
2015. gada 29. janvārī tika izsludināts konkurss par P33 posma Ineši-Irbēni (18,9-20,7km) seguma atjaunošanu.
17. novembris
Vārda dienas
Hugo, Uga, Uģis
Lokuss
Lokuss ( - vieta) - fiksēta novietojuma vieta hromosomā, kas nosaka gēnu lokalizāciju. Lokusu secīgs uzskaitījums veido ģenētisko jeb hromosomu karti. Kādai bioloģiskai pazīmei atbilstošā lokusa atrašanu sauc par gēnu kartēšanu. DNS secības variantu dotajā lokusā sauc par alēli.
Diploīdās vai poliploīdās šūnas, kuras kādā lokusā nes vienādas alēles, sauc par homozigotām pēc šī lokusa, bet tās, kurām alēles ir dažādas - par heterozigotām.
Dmitrijs Čugunovs
Dmitrijs Čugunovs (dzimis, Rēzeknē) ir Latvijas futbolists, aizsargs. Pašlaik pārstāv telpu futbola klubu "Rēzekne".
Explorer-1 Prime
Explorer-1 [Prime], zināms arī kā E1P un Electra, ir CubeSat klases pikopavadonis, kas izgatavots Montānas valsts universitātē Pirmais eksemplārs U1 tika zaudēts, kad nesējraķete Taurus XL cieta avāriju. Tā rezerves eksemplārs U2 jeb HRBE veiksmīgi tika palaists ar nesējraķeti Delta II.
Misija
Pavadonis bija iecerēts kā pirmā ASV pavadoņa Explorer 1, kas pirms vairāk kā 50 gadiem atklāja Van Allena radiācijas joslas, misijas atkārtotājs. E1P apgādāts ar miniatūru Geigera skaitītāju, ar kuru varētu mērīt elektronu intensitāti un mainīgumu. Ar to studenti gribēja parādīt, ka ar lētu kosmisko aparātu var veikt nopietnus zinātniskus pētījumus.
Explorer-1 [Prime] bija kuba formas (10 × 10 × 10 cm) aparāts ar masu zem 1 kg. Pavadoni nepieciešamajā orientācijā nodrošinātu pasīvā magnētiskā stāvokļa kontroles sistēma ar rotācijas asi paralēlu Zemes magnētiskajam laukam.
E1P tika izgatavots NASA izglītības programmas Educational Launch of Nanosatellite (ELaNA) ietvaros, kurā bija paredzēts palaist trīs nanopavadoņus kā sekundāro kravu Taurus XL raķetes startā ar klimata pētniecības pavadoni Glory. NASA ELaNA vajadzībām bija adaptējusi pikopavadoņu izvērsēju Poly-Picosatellite Orbital Deployer (PPOD), kuru bija izstrādājusi Kalifornijas politehniskā valsts universitāte sadarbībā ar Senfordas universitāti un agrāk jau bija lidojis vairākos raķešu startos. Citi sekundārās kravas pavadoņi bija Kolorado universitātes Hermes un Kentuki augstskolu KySat-1.
U2
Otro Explorer-1 [Prime] eksemplāru, kas tika izgatavots kā pirmā identiska kopija, palaida 09:48:31 UTC ar nesējraķeti Delta 7920-10C no Vandenberga Gaisa spēku bāzes. Tas bija kā sekundārā krava meteoroloģiskajam pavadonim NPP NASA ELaNa izglītības nanopavadoņu palaišanas programmā.
2011. gada pavadonis tika pārdēvēts par HRBE jeb Hiscock Radiation Belt Explorer, godinot Montānas valsts universitātes fizikas profesoru Viljamu Viskoku (William A. Hiscock).
Nakts
Nakts ir laika periods, kad Saule atrodas zem horizonta. Nakts ir pretējs laika periods dienai. Brīdis, kad iestājas nakts, ir atkarīgs no gadalaika, laikapstākļiem, ģeogrāfiskā platuma un citiem apstākļiem.
Kākaulis
Kākaulis (Clangula hyemalis) ir pīļu dzimtas (Anatidae) ūdensputnu suga, kas pieder pie gauru apakšdzimtas (Merginae). Kākaulis ir vienīgā suga kākauļu ģintī (Clangula). Ligzdo ziemeļu puslodes ziemeļos — tundrā, ziemās migrē nedaudz uz dienvidiem, kur ziemo jūru piekrastēs un plašos iekšzemes ūdeņos. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Izplatība
Kākaulis ligzdo ziemeļu puslodes pašos ziemeļos: ASV, Kanādas, Skandināvijas un Krievijas tundras purvos un ezeriņos, kā arī ziemeļu reģionu jūru piekrastēs. Tas ligzdo arī Ziemeļamerikas kalnu ezeros Aļaskā un Kanādas ziemeļos. Kākaulis izvairās no mežatundras. Ziemas periodā kākaulis migrē nedaudz uz dienvidiem. Ziemeļamerikas populācija ziemo okeānu krastos gan austrumos, gan rietumos, gan iekšzemē Lielajos ezeros. Eirāzijas populācijas ziemo Atlantijas okeāna krastā, sasniedzot Francijas ziemeļus, un Klusā okeāna krastā, sasniedzot Korejas piekrasti Āzijā. Arī Eirāzijā kākaulis ziemo iekšzemē; to var novērot Baikālā, Balhašā un Centrāleiropas ūdenskrātuvēs. Reizēm tas sasniedz Melno jūru. Viena no nozīmīgākajām kākauļa ziemošanas vietām ir Baltijas jūra, kurā ziemo apmēram 4,5 miljoni putnu.
Latvijā
Latvijā kākaulis lielā skaitā gan caurceļo, gan ziemo jūrā. Ja jūra nav aizsalusi, Latvijas teritoriālajos ūdeņos uzturas ap 7% visas Baltijas jūras ziemotāju. Atsevišķus īpatņus ziemā var novērot piejūras ezeros vai Daugavā. Arī vasaras mēnešos atsevišķi īpatņi regulāri sastopami jūras piekrastē vai iekšzemes ūdenstilpēs.
2013. gadā Latvijas Ornitoloģijas biedrība kākauli izraudzījās par Gada putnu Latvijā.
Izskats
Kākaulim ir raksturīga liela apspalvojuma zīmējuma dažādība. Apspalvojuma pamatkrāsa tēviņiem ir balta, ar brūnu, pelēku un melnu rakstu, kas atkarīgs no dzimuma, vecuma, un sezonas. Kākaulis ir unikāls ar to, ka apspalvojumu maina 3 reizes gadā gan tēviņi, gan mātītes. Riesta laikā tēviņi ir baltāki, bet vēlāk, nomainot spalvu, tie kļūst tumšāki. Seja parasti ir balta, spārni tumši ar baltiem pleciem, pavēdere balta. Mātītes ir brūni raibas ar gaišu galvu un pavēderi. Kākauļi ir maza auguma pīles ar mazām galvām un maziem pelēkiem knābjiem. Uz tumši, pelēkā knābja tēviņiem ir gaiši rozā josla. Tēviņiem ir garas, tievas astes, apmēram 10—15 cm. Mātītēm ir īsākas, smailākas astes. Kākauļa ķermeņa garums ir 39—47 cm, spārnu izplētums 65—82 cm.
Uzvedība
Kākaulim ir ļoti īpatnējs nolaišanās veids, it kā tas nebūtu iemācījies nolaisties. Atšķirībā no citām pīlēm, kas nosēžoties pret ūdens virsmu pirmās slidina pleznotās pēdas un bremzē lidojumu, kākaulis ūdenī vienkārši nokrīt uz vēdera, pirmās pret virsmu atsitot krūtis. Migrācija uz dienvidiem sākas septembrī vai oktobrī. Šajā laikā kākauļi pulcējas lielos baros. Šādā barā var būt vairāki desmiti tūkstoši putnu.
Kākaulis ir aktīvs dienas laikā. Tam patīk baroties samērā seklos ūdeņos, kas ir 3—10 metrus dziļi, lai gan tas nirst arī 50—60 m dziļumā. Zem ūdens kākaulis var uzturēties līdz 60 sekundēm. Pirms ieniršanas tas palecas gaisā un, spārniem palīdzot, ienirst. Kākauļu bars bieži ienirst sinhroni.
Barība
Kākaulis galvenokārt barojas ar ūdens dzīvniekiem, kā vēžveidīgajiem, vardēm, moluskiem, dažādiem ūdens bezmugurkaulniekiem, kukaiņiem un zivīm. Kākaulis barojas arī ar dažādiem augiem, zāli, aļģēm, sēklām un augļiem.
Ligzdošana
Kākaulis veido īslaicīgus, monogāmus pārus. Ligzdas tiek veidotas atstatus pa vienai vai nelielās grupās. Ligzdot tas sāk maija beigās. Drīz pēc tam, kad mātīte sāk perēt, tēviņš to pamet un pulcējas baros, lai kopīgā barā mainītu spalvas. Šajā periodā kākauļi nespēj lidot. Dažas populācijas migrē apmēram 1000 km uz spalvu mešanas vietām, bet dažas uzturas ligzdošanas vietu tuvumā. Mātītes spalvas maina laikā no augusta līdz oktobrim ligzdošanas teritorijā. Šajā laikā jaunie kākauļi tiek pamesti. Palikuši bez vecākiem, tie pulcējas lielos baros.
Ligzda tiek būvēta atklātā ainavā ūdens tuvumā. Tā ir uz zemes, ieslēpta starp augiem, bieži tādās vietās, kur ligzdai pārliecas pāri zāle vai zemu krūmu zari. Ligzda tiek būvēta no dubļiem un augu daļām, bet pēc tam izklāta ar dūnām. Dējumā ir 6—11 olas. Inkubācijas periods ilgst 24—29 dienas, bet lidot jaunie kākauļi sāk pēc 35—40 dienām.
Aizsardzība
Kopš 2012. gadā Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība (IUCN) kākauli atzīst par globāli apdraudētu sugu. Galvenais iemesls tam ir ziemojošo kākauļu skaita sarukums par 65% pēdējo 16 gadu laikā Baltijas jūrā. Ligzdošanas vietās tos apdraud biotopu izmaiņas, bet ziemošanas vietās — jūras piesārņojums, arī zvejnieku tīkli.
Rēzeknes ģerbonis
Rēzeknes pilsētas ģerbonis ir viens no Rēzeknes pilsētas oficiālajiem simboliem.
Vēsture
Tā kā vairāki apdzīvoto vietu vecie ģerboņi neatbilda neatkarīgas valsts idejai, 1923. gadā Latvijā tika izveidota īpaša heraldikas komisija. Šajā laikā Latgales oficiālais simbols bija grifs (attēlots uz kreiso pusi), kas rokā tur zobenu. Tas pats grifs (vēlme uzskatīt sevi par Latgales sirdi un galvaspilsētu) ieņēma centrālo vietu Rēzeknes pilsētas ģerbonī, kas tika pieņemts 1925. gadā. Tajā uz debeszila fona attēlots zelta (dzeltens) grifs — sens mitoloģisks radījums ar lauvas ķermeni un ērgļa spārniem. 1925. gadā pieņemto Rēzeknes ģerboni 20. gadsimta 70. gados nomainīja tā laika ideoloģijai atbilstošāku simboliku reprezentējošs ģerbonis. To veidoja uz Latvijas PSR karoga augšējās daļas attēlots zobrats, sirpis un āmurs, bet apakšējā daļā – seno laiku svečturis, pašā augšā uz balta fona bija uzraksts „Rēzekne”.
2000. gada martā Rēzeknes dome pieņēma lēmumu par pilsētas simbolikas apstiprināšanu. Deputāti nobalsoja par Rēzeknes ģerboņa variantu, kas bija pieņemts Latvijas pirmskara periodā.
Avotos atrodama informācija par Rēzeknes ģerboņa variantu, kurš tika izstrādāts, bet tā arī nekad netika pieņemts. Pēc Krievijas imperatora Aleksandra II uzdevuma visām impērijas pilsētām vajadzēja izveidot Eiropas heraldikas noteikumiem atbilstošus ģerboņus, šo uzdevumu veica senāta ģerboņu nodaļas vadītājs B. Ķēne, 19. gadsimta 50. gados izstrādājot arī Rēzeknes (tolaik Režicas) ģerboni pēc paša iepriekš izstrādātas loģiskas pilsētu ģerboņu unifikācijas sistēmas, ko imperators apstiprināja 1857. gadā. Rēzeknes ģerbonī bija attēlots sudrabainais vairogs, kas nosēts ar sermuļu astītēm, kreisajā augšējā stūrī – Vitebskas guberņas ģerbonis. Virs vairoga - sudrabots torņa kronis, pa tā malām izvietotas zelta vārpas, kas pārsietas ar Aleksandrijas lentu. Sudraba krāsa simbolizē tīrību, nevainīgumu, Dieva žēlastību un atklātību, bet sermuļu astītes ir varas simbols. Torņa kronis liecināja par pilsētas apriņķa statusu. Ar Aleksandrijas lentu apvītās zelta vārpas parādīja Režicu kā pilsētu, kurā attīstīta zemkopība un maizes tirdzniecība. Nezināmu iemeslu dēļ šis ģerboņa variants netika oficiāli apstiprināts.
Attēlojums
Grifs ir milzīgs, liels un nikns radījums. Mitoloģijā tas bieži veic zelta sargātāja funkcijas. Tas ir varenības, varas un ātruma simbols. Tiesa, pēc heraldikas noteikumiem grifs tiek attēlots ar zobenu, bet Rēzeknes ģerbonī zobens bija nomainīts ar vairogu Latvijas karoga krāsās, akcentējot pilsētas piederību valstij. Debeszilais fons pēc heraldikas noteikumiem nozīmē cēlsirdību, godīgumu, uzticību un nevainojamību.
Rīgas "Unions"
Rīgas "Unions" ir bijušais Latvijas hokeja klubs, kas laika posmā starp 1931. un 1939. gadu spēlēja Latvijas hokeja līgā, pirmajās divās Latvijas hokeja līgas sezonās izcīnot čempiones titulu - tas notika 1931.—32. un 1932.—33. gada sezonās.
Komandas menedžeris tās pirmajās sezonās bija Pauls Frēlihs.
Spēlētāji
violeta - spēlēja klubā, balta - nespēlēja klubā, pelēka - nav zināms
Latviešu literārā biedrība
Latviešu literārā biedrība (de), arī Latviešu draugu biedrība, sākotnēji bija vācbaltiešu mācītāju 1824. gadā dibināta sabiedriska organizācija latviešu valodas, folkloras un kultūras izpētei un popularizēšanai. Vēlāk biedrībā iestājās arī daudzi latviešu sabiedriskie darbinieki un valodnieki, piemēram, Krišjānis Barons, Juris Bārs, Ludis Bērziņš, Jānis Čakste, Jānis Endzelīns, Jēkabs Lautenbahs, Ansis Līventāls, Āronu Matīss, Kārlis Mīlenbahs, Juris Neikens, Jēkabs Osis.
Biedrību likvidēja 1940. gadā pēc Latvijas okupācijas.
Biedrības dibināšana
Biedrību apgaismības ideju izplatīšanai Vidzemē un ar nolūku veicināt latviešu valodas mācīšanos vācbaltiešu vidē sava mūža nogalē ierosinājis izveidot tiesnesis Baltazars fon Bergmanis (1736—1789). Viņa idejas turpināja viņa brālis mācītājs Liborijs fon Bergmanis (1754—1823), kas nodibināja "Pilsoņu literāri praktisko biedrību" (Literärisch-Praktische Bürgerverbindung). Viens no "Latviešu literārās biedrības" idejas autoriem bija Mālpils draudzes mācītājs Johans Gotfrīds Ageluts (1763—1848), kas kopā ar 12 Vidzemes un 2 Kurzemes mācītājiem 1824. gadā parakstīja biedrības statūtus. Dibinātāju vidū bija arī Suntažu draudzes mācītājs Johans Teodors Bērents (1784—1866), Ikšķiles draudzes mācītājs Kristiāns Vilhelms Brokhūzens (1768—1842), Nītaures draudzes mācītājs Gustavs Reinholds fon Klots (1780—1855), Lielvārdes draudzes mācītājs Dionīsijs Gotfrīds Krons (1777—1838), Biržu un Salas draudzes mācītājs Jākobs Florentīns Lundbergs (1782—1858), Liezēres draudzes mācītājs Johans Lēberehts Ēregots Punšels (1778—1849), bīskaps Kārlis Kristiāns Ulmanis (1793—1871), Lestenes draudzes mācītājs Kārlis Frīdrihs Vatsons (1777—1826) un Vidzemes superintendents Kārlis Gotlobs Zontāgs (1765—1827).
Biedrības rakstu krājums
No 1828. gada Latviešu literārā biedrība izdeva savus rakstu krājumus, tā sauktās "Magazīnas" (Magazin, herausgegeben von der Lettisch — Literärischen Gesellschaft). Līdz 1905. gadam bija iznākuši 20 sējumi Magazīnu, katrā parasti pa trim burtnīcām (gabaliem).
Biedrības dalībnieku saraksts 1901. gadā
Biedrības locekļu vārdi uzskaitīti vācu valodā, atbilstoši tā laika sarakstiem:
Otsa krasts
Otsa krasts ir dabas apgabals Austrumantarktīdā, Somova jūras krastā. Stiepjas no Viljamsa raga austrumos (142°02′E﻿) līdz Hadsona ragam rietumos (153° 45' E). Krasts austrumos robežojas ar Penela krastu, rietumos — ar Džordža V krastu un tiek pieskaitīts Viktorijas Zemei. Galvenie Otsa krasta ģeogrāfiskie objekti ir Lilija glečers, Obas līcis, Renika glečers, Suvorova glečers, Žileta šelfa ledājs, Lauritsena ledājs. Iekšzemē paceļas Bauersa un USARP kalnu grēdas.
Rietumos no Žileta šelfa ledāja atrodas tagad iekonservētā krievu polārstacija Ļeņingradska, iekšzemē pie Lilija glečera - slēgtā vācu polārstacija Lillīmarlēna.
Krasta austrumu daļu 1911. gadā atklāja Roberta Skota ekspedīcijas kuģis Terra Nova ar kapteini Hariju Penelu un nosauca to Skota traģiskā Dienvidpola pārgājiena dalībnieka Lorensa Otsa (Lawrence E.G. Oates) vārdā.
Saulkrastu rajons
Saulkrastu rajons (līdz 1952. gadam Saulkrastes rajons) bija Latvijas PSR administratīvi teritoriālā vienība. Izveidota, apvienojot bijušā Rīgas apriņķa Ādažu (daļu), Bīriņu, Krimuldas, Lēdurgas, Pabažu, Sējas, Skultes, Turaidas un Vidrižu pagastu teritorijas. Rajona centrs bija Saulkrastu strādnieku ciemats. Rajons no 1952. līdz 1953. gadam ietilpa Rīgas apgabalā. Rajons likvidēts, tā teritoriju iekļaujot Rīgas un Siguldas rajonos.
Administratīvi teritoriālais iedalījums
Saulkrastu rajonā dibināšanas brīdī ietilpa 19 ciema padomes:
Teritoriālās izmaiņas
Uz likvidēšanas brīdi rajonā bija 1 strādnieku ciemats un 10 ciema padomes:
Milti
Milti ir pulverveida masa, ko iegūst, sasmalcinot labības graudus, vairāku tā saukto pseidolabību (griķu, kaķastes, kinojas u.c.) sēklas vai augļus, kā arī zirņus, pupas vai saknes (piemēram, maniokas). Milti ir pamata izejviela miltu (piemēram, maizes, pelmeņu, makaronu) un daudziem konditorejas izstrādājumiem.
Latvijā dažādu maizes un miltu izstrādājumu gatavošanā galvenokārt izmanto kviešu, bet mazākā daudzumā arī rudzu miltus, no kā lielākoties cep rudzu un saldskābmaizi. Miežu, auzu, kukurūzas un cita veida miltus izmanto daudz retāk un parasti pievieno kviešu vai rudzu miltiem kā piedevu, tomēr tos reizumis mēdz arī lietot atsevišķu speciālo miltu un maizes izstrādājumu cepšanā.
Aizvēsture
Akmens laikmetā visizplatītākais miltu iegūšanas paņēmiens bija graudu smalcināšana, berzējot tos starp diviem akmeņiem. Vēlāk to papildināja graudu sākotnējā drupināšana, dauzot graudus starp akmeņiem. Pēc beršanas smalcināto graudu masu sijāja, atdalot nepietiekami sasmalcinātās daļiņas. Tā pēc dažādo daļiņu frakciju izmēra sāka nodalīt pirmos miltu veidus, ko vēsturiski iesauca par malumiem un izmantoja atšķirīgu maizes izstrādājumu cepšanā.
Pirmās dzirnavas
Attīstoties graudu malšanas tehnoloģijām, sāka veidoties pirmās dzirnavas, kur vienvirziena berzes kustību aizstāja griezes kustība. Sākotnēji dzirnavas bija divi viens uz otra novietoti dzirnakmeņi ar rievotu iekšējo virsmu. Apakšējais dzirnakmens bija nostiprināts nekustīgi, un tam pa virsu bija nolaists otrs dzirnakmens ar apļveida caurumu vidū. Pa šo caurumu iebēra maļamos graudus, ar augšējā dzirnakmens augstumu mainot attālumu starp dzirnakmeņiem, kas noteica iegūto miltu smalkumu. Tad, griežot nostiprinātu vertikālo asi, sāka griezties arī augšējais dzirnakmens, un graudu daļiņas smalcinoties pa rievām starp dzirnakmeņiem pakāpeniski pārvietojās uz ārmalu, kur iebira koka tvertnē.
Šādas dzirnavas graudu malšanai izmantoja gan, piemēram, Senajā Romā, gan arī tā sauktajā Zviedru Vidzemē.
Ūdensdzirnavas un vējdzirnavas
Pirmās dzirnavas, kur dzirnakmeņus grieza ūdens straumes spēks, bija jau Senajā Romā, tomēr tās, salīdzinājumā ar dzirnavām, kur izmantoja lopu spēku, bija daudz nedrošākas un neefektīvākas. Pēc tam ūdensdzirnavas Eiropā sāka atkal parādīties vien pēc 11. gadsimta, bet 14. gadsimtā šāda veida dzirnavas jau bija plaši izplatītas. Ūdensdzirnavas pēc dzirnakmeņu griezošā riteņa novietojuma ūdenī un darbības mehānisma varēja iedalīt horizontālajās un vertikālajās. Ja dzirnavu ritenis ūdens straumē atradās horizontāli, tā ass dzirnakmeņus grieza pa tiešo, taču ja ritenis ūdenī bija ievietots vertikāli un ass pret akmeņiem bija perpendikulāri, straumes riteņa radīto griezes kustību uz dzirnakmeņiem pārnesa ar zobratu pārvadiem. Latvijā saglabājušās samērā daudzas ūdensdzirnavas, un dažās no tām pat ierīkoti muzeji (piemēram, Ieriķu dzirnavās un Kuldīgas pils dzirnavās). Vējdzirnavas savu mūsdienās raksturīgo izskatu iegūst vien 12. gadsimta beigās, kad iepriekšējie mēģinājumi notvert vēja enerģiju ar burām vai citiem paņēmieniem cieš neveiksmi. Salīdzinājumā ar citiem dzirnavu veidiem, vējdzirnavu lielākais trūkums ir, ka to ražība un graudu maluma kvalitāte ir stipri atkarīga no vēja un citiem laikapstākļiem, tāpēc daudzus gadsimtus šādās dzirnavās maltus miltus uzskatīja kā sliktākus par tiem, kas malti ūdensdzirnavās. Tomēr bez vējdzirnavām nevarēja iztikt vietās, kur nebija pieejama ūdens enerģija un miltus pievest bija sarežģīti. Latvijā līdz mūsdienām saglabājušās vairākas vējdzirnavas, no kurām daudzas ir valsts aizsargājami kultūras pieminekļi un tajās ierīkoti muzeji (piemēram, Āraišu, Medzes un Pastaru vējdzirnavas).
Mūsdienās
Dzirnavas bija viens no pirmajiem ražošanas uzņēmumiem, ko pilnībā automatizēja. Mūsdienās miltu ražotnes veic četrus pamatuzdevumus: graudu uzglabāšanu, pirmsmalšanas graudu attīrīšanu no piemaisījumiem un sagatavošanu malšanai, kam seko graudu malšana, sijāšana, malšanas produktu sašķirošana un iegūto miltu fasēšana un uzglabāšana.
Kviešu milti
Izņēmums ir daudziem konditorejas izstrādājumiem, piemēram, biskvītiem, kēksiem, cepumiem un vafelēm, izmantojamie milti, kam lipeklis nav vēlams, tāpēc tiem izmanto 405. tipa kviešu miltus, kas iegūti no graudu endospermas vidusdaļas, kur ir mazāk lipekļa.
Rudzu milti
Rudzu milti ir izplatīti daudzās Ziemeļeiropas un Rietumeiropas valstīs, kur no tiem cep dažādas rudzu maizes, kā arī nelielā daudzumā izmanto atsevišķu konditorejas izstrādājumu gatavošanā. Latvijā no rudzu miltiem tradicionāli cep sklandraušus, rudzu saldskābmaizi, bet no rupjāka maluma rudzu miltiem — rudzu rupjmaizi. Tie ir arī iekļauti vairāku veida smilšu cepumu, piparkūku un pīrādziņu receptūrās, bet nelielā daudzumā tos mēdz pievienot arī biskvīta un kēksu mīklām.
Rudzu miltos lielākā daļa olbaltumvielu ir ūdenī šķīstošas un, atšķirībā no kviešu miltiem, niecīgā daudzumā ir lipeklis, tāpēc no rudzu miltiem gatavota mīkla ir plastiska, mīksta un lipīga, kas ierobežo šo miltu izmantošanas iespējas daudzu mīklu gatavošanā. Rudzu mīklas struktūru nosaka dažādu briedvielu daudzums, savstarpēja attiecība un īpašības, kā arī to noturība pret fermentatīvo noārdīšanos. 3 svarīgākās rudzu miltu briedvielas ir ciete, olbaltumvielas un pentozāni, kam piemīt spēja saistīt lielu ūdens daudzumu un uzbriest. Miltiem ar labām cepamīpašībām pentozānu un cietes attiecība ir aptuveni 1:16. Rudzu miltu cietei raksturīga zemāka klīsterizēšanās temperatūra, nekā kviešu miltu cietei, tāpēc tā ir vairāk pakļauta amilāžu iedarbībai. Liela nozīme rudzu miltu cepamīpašību nodrošināšanā ir skābumam, kurā samazinās amilolītisko fermentu darbība un uzlabojas miltu sastāvdaļu ūdens saistīšanas un uzbriešanas spējas.
Auzu milti
Auzu miltus iegūst, sasmalcinot auzas vai auzu pārslas. Salīdzinājumā ar citiem miltu veidiem, auzu miltos ir lielāks olbaltumvielu, tauku un polifenolu saturs. Tie ir arī ļoti bagātīgs šķīstošo šķiedrvielu (jo īpaši bēta glikānu), minerālvielu (tostarp dzelzs, mangāna un cinka) un vitamīnu (tostarp tokoferolu, tiamīnu, riboflavīnu un folāru) avots.
Rīsu milti
Rīsu miltus iegūst, pilnībā sasmalcinot no sēnalām attīrītus baltos vai brūnos rīsus. Pateicoties to spējai kavēt šķidruma atdalīšanos, rīsu miltus izmanto kā biezinātāju mērcēs, olu krēmos un ēdienos, ko paredzēts uzglabāt vēsumā vai saldēt. Rīsu miltus mēdz izmantot arī atsevišķu miltu izstrādājumu, piemēram, nūdeļu vai saldo ēdienu gatavošanā, un tie ir arī izplatīts kviešu miltu aizstājējs cilvēkiem, kuri tos kādu apsvērumu dēļ nelieto (piemēram, celiakijas vai kādas alerģijas gadījumā).
Kukurūzas milti
Kukurūzas miltus iegūst, sasmalcinot kukurūzas graudus, un to krāsa var būt no gaiši dzeltenīgas līdz pat baltai. Kukurūzas miltos ir salīdzinoši daudz cietes un olbaltumvielas, taču tajos trūkst divu neaizstājamo aminoskābju — lizīna un triptofāna, tāpēc tie nav piemēroti kā olbaltumvielu avota aizstājēji. Kukurūzas miltus kā piedevu mēdz pievienot kviešu miltiem, gatavojot atsevišķa veida maizītes, kēksiņus un cepumus.
Kama milti
Kama ir somu un igauņu tradicionāls miltu maisījums, ko veido rupji sasmalcināti un grauzdēti rudzu, kviešu un miežu graudi un sausie zirņi. Tos izmanto ne vien vairāku konditorejas izstrādājumu gatavošanā, bet arī atsevišķu ēdienu gatavošanā.
Miltu tipi
Pirms iestāšanās Eiropas Savienībā Latvijā, līdzīgi kā Krievijas VVST, miltus iedalīja šķirās. Kviešu miltus iedalīja augstākā labuma, I, II šķiras un rupjā maluma kviešu miltos, bet rudzu miltus — sijātajos jeb bīdelētajos (700. tips), skrotētajos (1370. tips) un rupjajos rudzu miltos (1740. tips). Vissmalkākie kviešu milti bija augstākā labuma milti ar gandrīz pilnībā atdalītu graudapvalku un mazāku izmalumu (72—76%), kas apmēram atbilst 405. tipa miltiem. Pēc tam sekoja I un II šķiras milti ar lielu izmaluma pakāpi (92—98%), kas pielīdzināmi 812. un 1600. tipam, un visbeidzot rupjā maluma milti, kuriem higiēnas apsvērumu dēļ var būt noberzta un atdalīta vien paša grauda virskārta. Pēc iestāšanās Eiropas Savienībā Latvijā, tāpat kā pārējās dalībvalstīs, miltus iedala tipos.
Visvairāk Latvijā ražo un ceptuvēs maizes izstrādājumu cepšanai izmanto 812. un 550. kviešu tipa miltus. 405. tipa kviešu miltus lielākoties izmanto konditorejā un augstākās kvalitātes kviešu maizes cepšanā, bet no rudzu miltiem pašlaik pieprasītākie ir 1370. tipa jeb skrotētie rudzu milti.
Ķīmiskais sastāvs
Miltu ķīmiskais sastāvs ir cieši saistīts ar tajos samalto graudu sastāvu un uzturvielu sadalījumu dažādās atsijātajās vai neatsijātajās grauda daļās, kuru procentuālās vērtības salīdzinoši plašās robežās ietekmē dažādi augšanas faktori. Graudu galveno daļu — endospermu — pamatā veido ciete (70—80%) un ūdenī nešķīstošās olbaltumvielas (12—14%), kam ir arī liela tehnoloģiskā nozīme. Aleirona slānī ir lielāks minerālvielu, šķiedrvielu un ūdenī šķīstošo olbaltumvielu saturs. Sēklapvalku lielākoties veido šķiedrvielas un tas ir bagāts arī ar minerālvielām, bet dīglītī ir olbaltumvielas, taukvielas, vitamīni un minerālvielas.
Rudzu graudos, salīdzinājumā ar kviešiem, ir mazāka endospermas daļa (ap 75%) un biezāks apvalks (ap 22%), tāpēc rudzu miltos ir vairāk šķiedrvielu, tomēr pamatsastāvdaļu daudzums abu augu graudos ir diezgan līdzīgs. Nozīmīgākā atšķirība ir olbaltumvielas, kas lai arī vispārējā daudzuma ziņā starp kviešiem un rudziem ir līdzīgi, krasi atšķiras ar īpašībām un frakciju sastāvu. Atšķirībā no kviešiem, lielākā daļa rudzu olbaltumvielu ir ūdenī šķīstošas un tām nav izteikta tehnoloģiska nozīme mīklas struktūras veidošanā.
Tātad, jo smalkāka maluma ir milti, jo proporcionāli vairāk tajos ir ar cieti un olbaltumvielām bagātās endospermas un mazāk grauda ārējo daļu, ko atsijā, tādēļ smalkāki milti ir gaišākas krāsas un tiem mazāka vispārējā uzturvērtība nekā rupja maluma miltiem, kuros atstātas ar šķiedrvielām, vitamīniem un minerālvielām bagātās graudu apvalku daļiņas.
Kvalitātes rādītāji
Miltiem ir dažādi kvalitātes rādītāji, ko galvenokārt nosaka laboratorijā. Tos nosacīti var iedalīt 3 grupās:
Miltiem novērtē arī tehnoloģiskās īpašības, kā iemīcīšanas laiku, stabilitāti, kā arī kontrolcepienos iegūto maizes paraugu kvalitāti, kas izpaužas kā ceptā izstrādājuma apjoms, porainība, garozas īpašības, smarža un garša.
Rāmava
Rāmava ir ciems Ķekavas novada Ķekavas pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļos Daugavas attekas Olektes krastos pie autoceļa A7 un V2 9 km no novada centra Ķekavas un 10 km no Rīgas centra.
Milti
Uzglabāšana
Rūpnieciskam patēriņam miltus uz ceptuvēm parasti piegādā vai nu ar speciālu beztaras autotransportu, vai safasētus maisos. Atkarībā no uzņēmuma ražošanas jaudas un miltu uzglabāšanas iespējām, tam piegādājamos daudzumus paredz izmantošanai dažām dienām, nedēļai vai ilgāk. Mazākais beztaras veidā piegādājamais miltu daudzums parasti ir no 3 līdz 5 tonnām, taču lielākajiem maizes ražošanas uzņēmumiem vienlaikus var pievest līdz pat 24 tonnām miltu. Mazākam patēriņam miltu ražotāji piedāvā arī miltus dažāda izmēra iesaiņojumos — 20, 25, 30, 40, 45 un 50 kilogramu maisos.
Rāmava
Mūsdienu apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados. Pārsvarā mazstāvu apbūve. Intensīvi apbūvēta 20. gadsimta beigās un 21. gadsimta sākumā, izveidojot jaunu ciema daļu Mākoņkalnu Olektes otrā krastā.
Milti
Uzglabāšana
Milti jāuzglabā tīrā, vēdinātā, sausā un vēsā telpā. Ziemas laikā jārūpējas, lai temperatūra nebūtu zemāka par 14 °C, bet vasarā — ne augstāka par 18—20 °C. Paaugstināta temperatūra aktivizē miltos esošos fermentus, kā arī veicina mikroorganismu vairošanos, bet mīkla, kas gatavota no pazeminātā temperatūrā uzglabātiem miltiem, lēni rūgst un slikti irdinās. Uzglabāšanas laiku ietekmē arī miltu ķīmiskais sastāvs. Piemēram, pilngraudu miltiem, salīdzinājumā ar smalkākiem miltiem, uzglabāšanas laiks ir īsāks, jo no samaltajiem dīglīšiem tajos ir lielāks taukvielu daudzums, kas ātrāk sarūgtējas.
Bez taras atvestos miltus ražošanas uzņēmumos ērtāk un lētāk ir uzglabāt dažādas konstrukcijas un materiālu tvertnēs un silosos, kas var būt vai nu stacionāri vai pārvietojami. Stacionāros miltu silosus parasti izgatavo no alumīnija, tērauda vai nerūsošā tērauda, bet pārvietojamās tvertnes visbiežāk ir no poliestera. Miltus no autocisternām uz silosiem un vēlāk no silosiem uz ražošanu aizvada pa cauruļvadiem ar saspiestu gaisu (pneimotransports). Ilgākā miltu uzglabāšanā jārēķinās ar miltu sablīvēšanos un kondensāta veidošanos uz tvertnes iekšējām sienām.
Rāmava
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Milti
Uzglabāšana
Miltu silosi un tvertnes vismaz vienu vai divas reizes gadā pilnībā jāiztukšo un jāiztīra. Regulāri jāveic arī rūpīga noliktavu telpu tīrīšana, jo aiz tvertnēm un silosiem, stūros, zem paliktņiem un citur sakrājas miltu putekļi, kas var veicināt dažādu miltu kaitēkļu (piemēram, miltu kodes, miltu ērces vai miltu vaboles) attīstību, kā arī pelējuma veidošanos, ja veidojas kondensāts, un grīdām nav pietiekoša ūdens izolācija.
Bojāšanās
Miltos saglabājas visi samaltajos graudos esošie mikroorganismi, un 1 gramā miltu var būt vairāk nekā 100 000 mikroorganismu. Visvairāk tajos ir baktēriju, bet mazāk arī raugs un pelējuma sēnītes. Sausos miltos, kuru mitrums nepārsniedz 14% un ūdens aktivitāte (aw) ir ne lielāka kā ~0,65, visi mikroorganismi atrodas neaktīvā stāvoklī, tomēr tie aktivējas, rodoties to attīstībai piemērotiem apstākļiem. Miltiem iespējami četri mikrobioloģiskās bojāšanās veidi:
Putniņa
Putniņa (vīriešu dzimtē Putniņš) ir latviešu cilmes uzvārds, kas radies no vārda „putns” pamazināmās formas. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Arlekīnpīle
Arlekīnpīle (Histrionicus histrionicus) ir pīļu dzimtas (Anatidae) ūdensputnu suga, kas pieder gauru apakšdzimtai (Merginae). Arlekīnpīle ir vienīgā suga arlekīnpīļu ģintī (Histrionicus).
Izplatība
Arlekīnpīle ligzdo aukstu, strauju upju krastos Ziemeļamerikas ziemeļos Kanādā un ASV, Grenlandē, Islandē un Eirāzijas (sākot ar Krievijas ziemeļrietumiem) rietumos. Tās ziemošanas areāls Āzijā aptver Ķīnas ziemeļaustrumus, Japānu un Koreju. Arlekīnpīle ir īso distanču gājpunts, tā pamatā ziemo Atlantijas un Klusā okeāna piekrastē. Ļoti reti ziemojošas arlekīnpīles var novērot Atlantijas okeāna Rietumeiropas piekrastēs.
Vienu reizi sastapta arī Latvijā, kad 2016. gada 26. oktobrī jaunais putns (mātīte) tika novērots Daugavas grīvā pie Mangaļsalas. Putns šeit uzturējās nedaudz vairāk par mēnesi.
Izskats un īpašības
Arlekīnpīles apspalvojums ir ļoti biezs un slīdīgs, starp spalvām atrodas daudz iesprostota gaisa. Tādējādi mazā auguma pīlīte spēj uzturēt ķermeņa siltumu aukstajos ūdeņos, kā arī pēc niršanas tās līdzīgi korķim izlido virs ūdens virsmas. Tai ir spēcīgas kājas ar labi attīstītām peldpleznām, kas ļauj tai irties pret spēcīgo kalnu upju straumi.
Uzvedība
Arlekīnpīles ligzdo biezi apaugušu, akmeņainu, strauju kalnu upju krastos līdz 3352 metriem virs jūras līmeņa. Tā, pateicoties savam apspalvojumum, ir gandrīz nepamanāma šadā apvidū. Ziemā tā pārceļas uz okeāna seklajiem piekrastes ūdeņiem, uzturoties akmeņainā krasta tuvumā. Ūdens dziļums ir apmēram 3—4 metri, un zem ūdens arlekīnpīle uzturas 15—25 sekundes. Ziemā arlekīnpīles uzturas baros, kuros ir 50 vai vairāk īpatņu.
Barība
Arlekīnpīle barojas, ienirstot zem ūdens. Bet seklos ūdeņos tā var baroties arī, pabāžot tikai galvu zem ūdens. Tā barojas ar moluskiem, vēžveidīgajiem, nelielām zivīm un kukaiņiem.