cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Azerbaidžānas Demokrātiskā Republika
Ekonomika
Jaunā republika bija zaudējusi daudzus tradicionālos tirdzniecības partnerus. Politikā dominējošā Musavat partija bija centriska, atbalstot regulētu kapitālismu. 1917. gada 26. oktobra kongresā tā apsolīja zemes izdalīšanu zemniekiem bez maksas, 8 stundu darbadienu, nodokļu sloga samazināšanu. Labējā spārna Ittihad partiju atbalstīja garīdzniecība un zemes īpašnieki, partijai apgalvojot, ka tā ievēro islāmiski sociālistisku kursu. Kreisā spārna sociāldemokrāti dalījās mēreno sociālistu (meņševiku) un musulmaņu sociālistu partijās, kas atzina Azerbaidžānas neatkarību, un tādās, kas to noliedza – eseros un boļševikos. Centriski labējo spēku koalīcijas valdība atjaunoja banku darbību, ieviesa vienotu valūtu maiņas kursu, sāka veidot nodokļu sistēmu. Valdība atcēla Aizkaukāza Sejma lēmumu par radikālu zemes reformu, un denacionalizēja naftas ieguves nozari. Parlamenta atklāšana 7. decembri iezīmēja arī jaunas centriski kreisas Musavat un sociālistu valdības izveidošanu. Tika izveidota Darba ministrija, tika veikts darbs streiku novēršanā un koplīgumu sistēmas atjaunošanā. Lai arī pēc decembra lielā streika valdība nedaudz palielināja algas un solīja uzlabot strādājošo stāvokli, realitātē nekas netika darīts, tā izraisot sociālistisko partiju kritiku. Arī zemes izdalīšana vai pārdošana zemniekiem tika atlikta, Hojskim aizbildinoties, ka par to jālemj Satversmes sapulcei. 1919. gada 4. februārī parlaments izveido agrārās reformas komisiju. 1919. gada 4. februārī izveidoja parlamenta komisiju agrārās reformas gatavošanai, kuras darbs nevainagojās panākumiem. Neapmierinātie zemnieki sāka stihiski sagrābt zemi. Auga strādnieku neapmierinātība un boļševiku ietekme strādniecībā. Tā kā bija pārtrūkušas attiecības ar Padomju Krieviju, Baku uzkrājās milzīgi nerealizētas naftas krājumi. Samazinoties ieguves apjomiem, samazinājās arī darba apjoms un algas. Maija sākumā uzliesmoja plaši streiki. Arodbiedrību vadībā sociāldemokrātu un eseru vietā nāca boļševiki. Problēmas palielināja 150 000 musulmaņu bēgļi no armēņu ieņemtās Zangezuras. Bēgļiem pārdeva lētu pārtiku, centās nodrošināt kaut kādu darbu.
Bruņotie spēki
Līdz Osmaņu impērijas sakāvei Pirmajā pasaules karā un Mudrosas pamiera noslēgšanai, Azerbaidžānu politiski un militāri kontrolē osmaņi. No vietējiem musulmaņiem osmaņu virsnieki veido Kaukāza Islāma armiju. Osmaņu armijai pametot republiku, Azerbaidžāna izveido Kara ministriju, premjerministram Hojskim uzņemoties ministra pienākumus.
Pēc tam, kad Aizkaukāzā ieradās Britu impērijas karaspēks, ģenerālis Tomsons pavēlēja azerbaidžāņu karaspēkam atkāpties no Baku, un 22. novembrī Kara ministrija pārcēlās uz Gendži. Tā kā Krievijas Impērija Kaukāza musulmaņus armijā neiesauca, problēmas radīja pieredzējušu karavītu un virsnieku trūkums. Armijā turpināja dienēt daudzi osmaņu un Kaukāza Islāma armijas kareivji, kā arī krievu apakšvirsnieki. Kavalērijā iekļāvās kurdu jātnieku vienības. 1919. gadā armijas vajadzībām tērēja 27,7% valsts budžeta. Līdz 1919. gada beigām bija plānots izveidot 20 000 lielu armiju un 5000 lielu kavalēriju, kuru 1920. gada laikā palielinātu līdz 40 000 kareivjiem un 10 000 kavalēristiem. 1919. gada 11. janvārī ievieš jaunu militāro uniformu.
1920. gada sākumā armiju veido divas kājnieku divīzijas ar trim brigādēm katrā, vēl divas atsevišķas kājnieku divīzijas, viena kavalērijas divīzija, divas artilērijas brigādes, kā arī bruņu vilcieni, bruņu auto, aviācijas un flotes vienības.
Konflikts ar Armēniju
Jau Batumi miera sarunu laikā abu topošo valstu pārstāvji pārrunāja robežu jautājumu. Azerbaidžānas un Armēnijas Nacionālās padomes to pārrunāja Tbilisi 1918. gada 14. jūnijā. Azerbaidžāņi uzskatīja, ka apmaiņā pret atļauju armēņiem galvaspilsētu izvietot Erevānā un saglabāt kontroli pār visu Erivanas guberņu, armēņi piekritīs atteikties no armēņu apdzīvotajām Elizabetpoles guberņas zemēm (Karabahas un Zangezuras). Azerbaidžāņi centās šeit nodibināt savu varu un atbruņot armēņus, taču sastapās ar bruņotu pretestību. Armēņu bruņotās vienības padzina 60 000 musulmaņus no Karabahas ciematiem. 1918. gada novembra beigās reģionā ieradās briti, kas pieprasīja armēņiem pārtraukt bruņotos uzbrukumus.
1919. gada janvārī azerbaidžāņi nemierīgajā Karabahā un Zangezurā izveidoja īpašu ģenerālguberņu. Tikmēr armēņi ierosināja šos reģionus nodot britu pārvaldē. Briti uzskatīja, ka par robežām jālemj Parīzes miera konferencei, taču 3. aprīlī atzina azerbaidžāņu iecelto ģenerālgubernatoru. Britu spiediena rezultātā 1919. gada 22. augustā Šušā notiekošais Karabahas armēņu kongress piekrita pagaidām palikt Azerbaidžānas sastāvā, līdz Parīzes miera konference pieņems galīgo lēmumu. Augusta beigās britu karaspēks pameta Azerbaidžānu. 1920. gada aprīļa beigās Azerbaidžānā iegāja Sarkanā Armija un Karabahas armēņi pasludināja iepriekšējo vienošanos par lauztu.
1919. gada 20. septembrī azerbaidžāņi uzbruka armēņu kontrolētajam Zangezuras apgabalam. 1919. gada 29. oktobrī Azerbaidžāna noslēdza militāro līgumu ar osmaņiem, kas apņēmās azerbaidžāņus apgādāt ar ieročiem, militārajiem instruktoriem un virsniekiem.
1919. gada 20. novembrī Tbilisi sākās Armēnijas-Azerbaidžānas premjerministru sarunas, kas 23. noslēdzās ar miera līguma parakstīšanu. Azerbaidžāna izveda karaspēku no Zangezuras, ko izmantoja armēņi, atsākot musulmaņu iedzīvotāju terorizēšanu. No 14. līdz 21. decembrim Baku notika abu valstu sarunas, kas koncentrējās uz teritoriālo konfliktu atrisināšanu. Azerbaidžāna piedāvāja izveidot federāciju, kamēr armēņi gaidīja Parīzes konferences lēmumus, cerot uz sev labvēlīgiem robežu lēmumiem. Sarunas beidzās bez vienošanās, un līdz pat Azerbadžānas pastāvēšanas beigām 1920. gada aprīlī Karabahā un Zangezurā turpinājās abu pušu militāras sadursmes.
Deņikina problēma
Šajā laikā Krievijas dienvidos un Ziemeļkaukāzā ļoti spēcīga bija Deņikina vadītā Baltās kustības Brīvprātīgo armija, kuras attieksme pret Aizkaukāza neatkarību bija divējāda. Britu atbalstītā Brīvprātīgo armija par savu pirmo uzdevumu uzskatīja Ukrainas un Kaukāza kontroli. Tas tiem dotu pārtiku un naftu. 1918. gada novembrī-decembrī Brīvprātīgo armija Ziemeļkaukāzā sakāva boļševikus un nodibināja savu varu.
Ziemeļkaukāzā kopš 1917. gada pastāvēja Kaukāza Kalniešu republika, kas protestēja pret Balto spēku iejaukšanos. Azerbaidžāna ar Kalniešu republiku uzturēja labas attiecības, sūtot tai naudu un pārtiku. Ņemot vērā Brīvprātīgo armijas iespējamos draudus republikai, Kalniešu republikas parlaments 1919. gada 28. aprīlī sāka diskusiju par pievienošanos Azerbaidžānai. Tomsons izteicās, ka Kalniešu republikas okupācijas gadījumā Azerbaidžānai vajadzētu iegūt Dagestānu, tomēr aprīlī Deņikins no britiem saņēma atļauju to ieņemt, lai nostiprinātos Kaspijas piekrastē un cīnītos ar vietējiem boļševikiem. 19. maijā Kalniešu republikā notika apvērsums, to ātri ieņēma Deņikina karaspēks, kas iegāja arī strīdīgajā Derbentā. 28. maijā azerbaidžāņu delegācija Parīzes miera konferencē izteica protestu par Deņikina veikto uzbrukumu. 1919. gada 1. jūnijā Krasnodarā notika Deņikina, britu un azerbaidžāņu tikšanās, kurā briti aicināja novērtēt Brīvprātīgo armijas nopelnus boļševiku apkarošanā, bet Deņikins paskaidroja Derbentas ieņemšanas nepieciešamību. Viņš neplānoja Aizkaukāza republiku iekarošanu, taču vēlējās drošu piekļuvi Kaspijas ostām un Kaspijas flotei.
Azerbaidžāņiem radās aizdomas, ka Deņikins plāno uzbrukt Baku. Maija beigās viņi pieņēma lēmumu veidot aizsardzības aliansi ar Gruziju. Deņikins informēja britus, ka neplāno uzbrukt Azerbaidžānai, ja vien tā pati pirmā neuzbruks. Viņš nosūtīja telegrammu azerbaidžāņiem, atzīstot patstāvīgu Azerbaidžānu Krievijas ietvaros līdz Krievijas Satversmes sapulces tālākam lēmumam. Pēc 5. jūnija diskusijām parlamentā, 9. jūnijā izveidoja Valsts aizsardzības komiteju, kas 11. jūnijā izsludināja karastāvokli valstī. 12. jūnijā briti informēja abas puses, ka Mahačkala paliek Deņikinam, bet Derbenta jānodod azerbaidžāņiem. Lai novājinātu Deņikina potenciālo sabiedroto Armēniju, azerbaidžāņi veicināja musulmaņu bruņotās cīņas aktivizāciju armēņu ieņemtajā Nahčivanā.
Septembrī Baltie veica neveiksmīgas sarunas ar gruzīniem un azerbaidžāņiem par kopēju karadarbību pret boļševikiem. Azerbaidžāna turpināja lūgt Antanti ļaut tai pārņemt Dagestānu un Kaspijas floti. Līdz ar Balto sakāvi, 1920. gada 11. janvārī Antante atzina Azerbaidžānas "de facto" neatkarību. Deņikins 1920. gada februārī Kubaņas, Donas un Terekas kazaku republiku vārdā arī atzina Azerbaidžānas faktisko neatkarību. Martā Azerbaidžāna informēja Padomju Krieviju, ka cīņā pret Balto karaspēku iesaistīsies, ja saņems savas neatkarības atzīšanu, līdzīgi Polijai un Igaunijai.
Okupācija
1920. gada 2. janvārī Padomju Krievija piedāvāja Azerbaidžānai izveidot militāru savienību cīņai pret Deņikinu, uz ko 14. janvārī tika atbildēts, ka azerbaidžāņi neiejauksies suverēnās Krievijas iekšpolitikā. Azerbaidžāņu partijās sākās diskusijas starp Padomju Krievijas atbalstītājiem un tiem, kas vēlējās likvidēt boļševiku ietekmi valsts iekšienē. Koalīcija sabruka, vairākiem ministriem pametot valdību. Kamēr turpinājās politiskā krīze, Padomju Krievija un vietējie boļševiki gatavojās Azerbaidžānas iekarošanai. Jaunais premjera kandidāts pat piedāvāja ministru vietas boļševikiem, kas gan atteicās. Ņemot vērā Sarkanās armijas koncentrēšanos pie ziemeļu robežas, Azerbaidžāna neveiksmīgi vērsās pie Gruzijas, lai tā ievērotu 1919. gadā noslēgto militāro savienību un sniegtu militāru atbalstu.
Naktī uz 1920. gada 23. martu, kad musulmaņi svinēja persiešu jauno gadu Novrūzu, Armēnija sāka uzbrukumu ar mērķi sagrābt Karabahu, un okupēt Gendži. Aktīva karadarbība turpinājās turpmāko mēnesi. Armijas galvenajiem spēkiem karojot pret armēņiem, ziemeļu robežu palika gandrīz neaizsargāta.
Līdz ar Turcijas neatkarības kara sākšanos, daudzi azerbaidžāņi sāka atbalstīt Mustafu Kemalu. Viņš šajā laikā saņēma lielu atbalstu no Padomju Krievijas, un zemes ceļš cauri Azerbaidžānai viņu nodrošinātu ar stratēģisko aizmuguri karā pret Antanti. 1920. gada 26. aprīlī Kemals nosūtīja vēstuli Ļeņinam, kurā apņēmās sākt karadarbību pret Armēniju un piespiest Azerbaidžānu pāriet padomju rokās. Azerbadžāņi vairs nevarēja cerētu uz turku atbalstu. To izmantoja Padomju Krievijas Sarkanā armija, kas ar apmēram 72 400 kareivjiem 27. aprīlī iebruka Azerbaidžānā. Iebrukumu atbalstīja Volgas-Kaspijas flotes karakuģi. 27. aprīļa rītā bruņotas boļševiku vienības Baku sagrāba dzelzceļa staciju, pastu, telegrāfu, radiostaciju un citas svarīgas iestādes. Baku garnizons pārgāja boļševiku pusē, un Kara ministrs pavēlēja virsniekiem pakļauties boļševikiem. Tikmēr boļševiku kontrolētā Kaspijas karaflote izvietojās Baku ostā, vēršot lielgabalus pret pilsētas centru. Sarkanā armija iebruka valstī no ziemeļiem. Komunisti izvirzīja ultimātu parlamentam, pieprasot divu stundu laikā varu oficiāli nodot jaunajai padomju valdībai. Vakarā notika parlamenta sēde, kurā Kara ministrs paziņoja par pretošanās neiespējamību. Vairākām partijām aktīvi aizstāvot varas nodošanu boļševikiem, gandrīz visi klātesošie deputāti nobalsoja par kapitulāciju ar vairākiem noteikumiem:
Līdz ar to parlaments beidza pastāvēt. Boļševiku revolucionārā komiteja pasludināja padomju varu un aicināja Padomju Krievijas militāro palīdzību. Sarkanās armijas 11. armijas galvenās vienības Baku iegāja 30. aprīlī. Nākamajā dienā ieņem Gendži. Līdz maija vidum Sarkanās armijas vienības ieņēma visu Azerbaidžānas teritoriju.
192. kilometrs
191. kilometrs ir ceļa postenis dzelzceļa līnijā Eglaine—Daugavpils. Tas atrodas Augšdaugavas novada Sventes pagastā pie Bundišķu ciema. Postenis paredzēts Daugavpils apvedceļa līnijas pieslēguma vietas Grīvas virziena apkalpošanai un ir savienots ar 1. kilometra ceļa posteni ar savienojošo ceļu Nr. 5. Netālu no posteņa ir autoceļa V698 pārbrauktuve. Postenī ir aizsargstrupceļš no Ļubestes virziena un dažas vienkāršas ēkas signalizācijas ierīcēm. Postenī ierīkota ātrgaitas pārmiju pārveda ar kustīgu krusteņa serdi.
Dubnas iela (Rīga)
Dubnas iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Ķengaragā. Tā sākas krustojumā ar Maltas ielu un beidzas krustojumā ar Aviācijas ielu. Kopējais ielas garums ir 183 metri.
Vēsture
Dubnas iela tika izveidota 1955. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kas laika gaitā vairāk nav mainījies. Iela tika nosaukta apdzīvotās vietas – Dubnas vārdā, Augšdaugavas novadā.
Ielu savienojumi
Dubnas iela krustojas ar šādām ielām:
Sputņika iela
Sputņika iela ir iela Jūrmalā, Kaugurciema apkaimē. Sputņika iela sākas krustojumā ar Talsu šoseju un Skolas ielu, bet beidzas krustojumā ar Reņģu ielu. Kopējais ielas garums ir 300 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Sputņika ielā satiksmes kustība norit vienā joslā.
Garpa pasaule (filma)
"Garpa pasaule" (en) ir 1982. gada ASV komēdijdrāmas filma, kura veidota pēc Džona Ērvinga romāna "Garpa pasaule" (1978) motīviem. Scenāriju filmai sarakstījis Stīvs Tesičs. Filmas režisors ir Džordžs Rojs Hills, galvenās lomas atveido Robins Viljamss, Mērija Beta Hērta, Glenna Klouza, Džons Litgovs, Marks Sopers.
Par darbu šajā filmā Glennu Klouzu un Džonu Litgovu kā labākos aktierus otrā plāna lomās nominēja Amerikas Kinoakadēmijas balvai.
Sižets
Filmas galvenais varonis ir T.S. Garps (Robins Viljamss). Viņa māte Dženija Fīldsa (Glenna Klouza) viņu audzina viena pati. Dženija nekad nav gribējusi saistīt sevi ar kādu vīrieti, un bērnu viņa ieņēmusi, strādājot par medmāsu hospitālī, no kāda Otrajā pasaules karā smagi ievainota tehniskā seržanta, kas varējis izdvest tikai skaņu garp... un drīz nomiris. Tam par godu arī nosaukts dēls T.S. Garps (T.S. — saīsinājumā no tehniskais seržants).
Dženija strādā skolā par medmāsu, un Garps mācās šajā skolā. Viņš nodarbojas ar cīņas sportu, kā arī uzsāk pirmos mēģinājumus rakstniecībā. Garpam iepatīkas trenera meita Helēna Holma (Mērija Beta Hērta). Par Helēnu viņam ir nopietna interese, bet tai pašā laikā viņam interesē arī sekss ar citām sievietēm. Kad Dženija ar Garpu aizbrauc uz pilsētu, Dženija ar pārsteigumu pamana uz ielām prostitūtas. Viņa pat samaksā vienai, lai parunātos un noskaidrotu, kā šī sieviete jūtas. Dženija pamana Garpa un prostitūtas savstarpējo interesi un iedod Garpam naudu, lai viņš pēc tam varētu norēķināties. Vēlāk Dženija nolemj rakstīt autobiogrāfisku grāmatu "Seksuāli aizdomīga", kurā atklāj savu noraidošo attieksmi pret seksu, kā arī analizē sabiedrības neizpratni, ko tādēļ jutusi. Grāmata kļūst ļoti populāra, feministu aprindas to pieņem par savu manifestu. Grāmata iedrošina daudzas savu vīru terorizētas sievietes uzsākt jaunu dzīvi.
Garps arī saraksta savu pirmo grāmatu. Viņš apprecas ar Helēnu, viņiem piedzimst divi bērni. Garps ir rakstnieks, Helēna strādā par pasniedzēju koledžā. Bet kāds Helēnas students Maikls Miltons (Marks Sopers) ļoti aktīvi izrāda savu interesi par Helēnu, un viņi sāk slepeni satikties. Kad Garps to uzzina, viņš jūtas satriekts. Viņš kopā ar bērniem aizbrauc uz pāris stundām, lai Helēna varētu pateikt Maiklam, ka vairs ar viņu nesatiksies. Bet, kad Garps ar bērniem atgriežas, Maikls un Helēna vēl ir mašīnā pie mājas. Garps tumsā to neredz, un notiek sadursme, kurā iet bojā jaunākais dēls, bet vecākais zaudē vienu aci.
Dženija ienākumus no savas grāmatas izmanto, lai sniegtu atbalstu nelaimē nonākušām sievietēm. Pēc nelaimes Dženijas mājā apmetas arī Garps un Helēna. Paiet ilgāks laiks, kamēr viņi spēj atkal runāt viens ar otru. Vēlāk viņiem piedzimst meita, ko viņi nosauc par godu vecmātei — par Dženiju.
Bet vecmāte Dženija turpina vadīt savu labdarības centru. Viņas uzticamā palīdze ir Roberta Maldūna (Džons Litgovs) — transseksuālis, bijušais futbolists. Garps sadraudzējas ar viņu. Dženijas mājā viņš sastop arī sievietes, kas sevi sauc Elenas Džeimsas vārdā, par godu vienpadsmit gadus vecai meitenei, ko izvarojuši, un kurai nogriezta mēle, lai viņa nevarētu neko pastāstīt. Solidarizējoties ar meiteni, šīs sievietes labprātīgi nogriezušas sev mēli. Īstā Elena Džeimsa gan šīm sievietēm lūgusi, tā nerīkoties, bet viņas nav paklausījušas. Garps uzraksta grāmatu par Elenu, paužot cieņu pret viņu, bet kritisku attieksmi pret viņas sekotāju fanātisko rīcību. Tādējādi Garps iemanto sev ienaidnieces. Arī viņa mātei Dženijai ir daudz ienaidnieku, kam nepatīk viņas grāmata un viņas atbalsts nelaimīgām sievietēm. Tomēr Dženija neņem vērā draudu vēstules un piedalās politiskā darbībā. Vienā mītiņā kāds antifeminists viņu nošauj.
Sievietes, kam Dženija ir tik daudz palīdzējusi, rīko atceres pasākumu viņai par godu. Vīriešiem tur ieeja aizliegta. Garps pārģērbjas par sievieti, lai varētu piedalīties savas mātes piemiņas pasākumā. Roberta viņam palīdz nemanītam iekļūt zālē. Bet pēc kāda brīža Garpu atmasko kāda viņa skolas laika paziņa, ar iesauku Pooh. Sievietes ir saniknotas, un Garpam jābēg. Tomēr kāda sieviete viņam palīdz tikt ārā. Tā izrādās Elena Džeimsa (Amanda Plamere). Izrādās, ka viņa Garpam ir pateicīga par grāmatu, ko tas sarakstījis par viņu.
Garps atgriežas savā vecajā skolā. Viņš raksta, bet viņam patīk būt arī par cīņas sporta treneri. Kādu dienu sporta zāles durvis atveras un ienāk sieviete, kas visu acu priekšā šauj uz Garpu. Tā ir tā pati skolas laika paziņa Pooh, kas kļuvusi par Elenas Džeimsas biedrības pārstāvi un nogriezusi sev mēli.
Garpu cenšas glābt, viņu ved uz slimnīcu ar helikopteru, Helēna ir viņam līdzās. Filma beidzas bez skaidras norādes, vai Garps izdzīvos vai nē. Pēdējais kadrs ir brīdis no viņa bērnības, kad māte savās rokās viņu šūpo pret debesīm.
Leģenda par bāku un kuģi
Leģenda par bāku un kuģi ir mūsdienu teika, kurā aprakstīta izdomāta saruna starp lielu kara kuģi un, kā sākumā šķiet, mazāku kuģi, ar ko draud sadursme, bet kas beigās izrādās bāka. Stāstā ASV Jūras kara flotes kuģis (parasti līnijkuģis vai aviācijas bāzeskuģis) prasa citam kuģim mainīt savu kursu, lai nenotiktu sadursme. Otra puse (parasti Īrijas, Kanādas vai Spānijas) atbild, ka kursu nemainīs un prasa to darīt kara kuģim. Kara kuģis uz to atbild identificējot sevi kā lielu un labi bruņotu kara kuģi un piedraud, ka ja otra puse nemainīs kursu, viņi neatbild par sekām. Otra puse uz to atbild, ka viņi ir bāka krastā un, ja kara kuģis nemainīs savu kursu, arī viņi par sekām neatbild.
Pygocephalidae
Pygocephalidae ir Pygocephalomorpha kārtas izmirušu augstāko vēžu dzimta. Šo dzimtu 1962. gadā izdalīja Harolds Kellijs Bruks, iekļaujot tajā četras ģintis. Tās ir sīku vēžveidīgo formas, kas dzīvoja paleozojā, karbona periodā. Dzimtā ir iekļautas 4 ģintis.
Sistemātika
Dzimtā ir zināmas 4 ģintis un 8 sugas.
(†) — izmirušu organismu grupa.
Leški
Leški ir ciems Lendžu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 252 km attālumā no Rīgas.
1720. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1720. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Krievijas caristes okupētā Vidzemes vēsturiskā zeme tiesiski vēl arvien bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā. Turpinājās Lielais Ziemeļu karš.
Roberta Vinči
Roberta Vinči (it; dzimusi Taranto, Itālijā) ir profesionāla itāļu tenisiste. Profesionāles karjeru uzsāka 1999. gadā.
Bijusi WTA ranga līdere dubultspēlēs. Vienspēlēs augstāko 7. pozīciju sasniegusi 2016. gada 9. maijā.
Vladislavs Litaunieks
Vladislavs Litaunieks (dzimis, miris ) bija latviešu katoļu priesteris, moceklis.
Biogrāfija
Dzimis Rēzeknes apriņķa Bikavas pagasta Bernānu sādžā Nagļu draudzē Ausekļu mājās Vladislava un Aleksandras Litaunieku ģimenē kā vecākais bērns. Beidzis Nagļu pamatskolu. 1926. gadā iestājās Aglonas katoļu ģimnāzijā, 1928. gadā Rīgas Garīgā semināra sagatavošanas kursā. 1933. gadā arhibīskaps Antons Springovičs Svētā Jēkaba katedrālē viņu ordinēja par priesteri. Priesteris Vladislavs Litaunieks primīcijas Svēto Misi celebrēja Nagļu draudzes baznīcā. Viņš tika nozīmēts par vikāru Rēzeknē, bet drīz pēc tam par prāvestu Jaunbornē, vēlāk Spruktu draudzē, kur pabeidza dievnama celtniecību. No 1938. gada līdz 1941. gadam bija Indras draudzes prāvests, kur arī pabeidza dievnama celtniecību. 1941. gada ziemā priesteri Vladislavu Litaunieku pārcēla uz Višķiem. Baigā gada 23. martā viņu apcietināja, ar izteiktu nežēlību spīdzināja Daugavpils cietumā, kur viņu 24. jūnijā nošāva. Viņa kaps atrodas Višķu baznīcas pagalmā. Priesteris Vladislavs Litaunieks reabilitēts 1991. gada 11. septembrī.
Iļģuciema velns
Iļģuciema velns ir mūsdienu teika par noslēpumainu radību, kas kopš 1970. gadiem novērota Rīgas Iļģuciema apkaimē. Sākotnēji tā aprakstīta kā velnam līdzīga būtne ar ilkņiem, nelieliem ragiem, apspalvojumu un sarkani spīdošām acīm, bet vēlāk jau kā divus līdz četrus metrus garš, tievs un tumšs tēls ar neproporcionāli gariem locekļiem.
Arī citur pasaulē sastopamas teikas par līdzīgām radībām, piemēram, Naktstauriņcilvēku, Doveras dēmonu, Džersijas velnu un citiem.
Ešērs (peldētājs)
Ešērs (fr) bija franču peldētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
Viņš olimpiskajās spēlēs startēja tikai zemūdens peldēšanā. Šajā disciplīnā viņš ieguva pēdējo, 14. vietu.
Draivs (filma)
"Draivs" (en) ir 2011. gada asa sižeta drāma, kuras režisors ir Nikolass Vindings Refns. Galvenās lomas filmā atveido Raiens Goslings, Kerija Maligana, Braians Krenstons, Kristīna Hendriksa, Rons Pērlmans, Oskars Izāks un Alberts Brūkss. Filmas pirmizrāde notika Kannu kinofestivālā.
Noslēpumains Holivudas kaskadieris un mehāniķis, kurš piestrādā par autovadītāju nozieguma vietās, nonāk nepatikšanās pēc tam, kad nolemj palīdzēt kaimiņam.
Eglaines iela (Rīga)
Eglaines iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Ķengaragā. Tā sākas krustojumā ar Maskavas ielu un beidzas krustojumā ar Prūšu ielu. Eglaines iela ir sadalīta divās daļās. Kopējais ielas garums ir 523 metri.
Vēsture
Iela tika izveidota 1932. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kas laika gaitā vairāk nav mainījies.
Ielu savienojumi
Eglaines iela krustojas ar šādām ielām:
Modests Trepšs
Modests Trepšs (dzimis, miris ) bija mākslinieks ādas plastikas nozarē un padagogs, viens no ievērojamākajiem jēkabpiliešiem.
Dzimis Asūnes pagastā, mācījies Malnavas tehnikumā, vēlāk kā eksterns pabeidzis Rīgas Skolotāju institūtu. Bijis matemātikas skolotājs Krustpils 1. vidusskolā, strādājis arī kombinātā "Māksla". 1959. gadā kļuvis par Mākslinieku savienības biedru. Viņa veidotie ādas plastikas mākslas darbi eksponēti kā Latvijā, tā arī ārzemēs, gūstot atzinību. Miris 1978. gadā, apbedīts Jēkabpils pilsētas kapsētā.
Mākslinieka un pedagoga piemiņai pie viņa mājas Parka ielā 6 b ir uzstādīta piemiņas plāksne.
Stabu iela (Jūrmala)
Ielu savienojumi
Spilves iela ir savienota ar šādām ielām:
86 (skaitlis)
86 (astoņdesmit seši) ir naturāls skaitlis, kas veselo skaitļu rindā atrodas starp 85 un 87. Gada astoņdesmit sestā diena ir 27. marts (garajā gadā 26. marts).
Lorenss Hārvijs
Lorenss Hārvijs (en, dzimis kā Zvi Mošehs Skikne, miris ) bija lietuviešu aktieris un kinorežisors.
Dzimis Lietuvas pilsētā Jonišķos, Lietuvas ebreju vecākiem, viņš ar ģimeni agrā vecumā emigrēja uz Dienvidāfriku, bet pēc Otrā pasaules kara pārcēlies uz Apvienoto Karalisti. Savas karjeras laikā bijis gan skatuves, gan kino, gan arī televīzijas aktieris Apvienotajā Karalistē un ASV.
Par lomu britu filmā Room at the Top (1959) Hārvijs nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais aktieris galvenajā lomā" un BAFTA kino balvai kategorijā "Labākais britu aktieris". 1960. gadā piedalījies Džona Veina režisētajā filmā The Alamo, kā arī filmā Butterfield 8, kur piedalījies kopā ar Elizabeti Teilori. Piedalījies arī Džona Frankenheimera politiskajā trillerī "Mandžūru kandidāts" (1962). Režisējis kriminālfilmu The Ceremony (1963) un piedalījies filmās Walk on the Wild Side (1962), Darling (1965), The Magic Christian (1969), "V kā Viltojums" (F for Fake, 1973).
Sami – cilvēkēdāji
Sami — cilvēkēdāji ir mūsdienu teika par samiem, kas uzbrūk un apēd cilvēkus.
Saskaņā ar leģendu, 1960. gados lejpus Ķeguma HES noķerti milzīgi sami, kuru vēderos atrasti bērnu kauli. Taču, neskatoties uz to, ka Daugavas sami mēdz sasniegt lielus izmērus (piemēram, 2010. gadā lejpus Pļaviņu HES noķerts 84 kg smags un 2,25 metrus garš sams), ihtiologi apšauba, ka tie tiešām varētu apēst cilvēku. Taču joprojām ik pa laikam uzpeld jauni stāsti par dzelmē ievilktiem suņiem un noslīkušiem peldētājiem, uz kuru ķermeņiem atrastas sama žokļu pēdas.
Hlorpaskābe
Hlors ir vienīgais halogēns, kas veido izolējamu skābi ar formulu HXO2. Brompaskābe HBrO2 un jodpaskābe HIO2 nav pazīstamas pat atšķaidītos šķīdumos. Ir izolēti brompaskābes sāļi (bromīti), bet jodpaskābes sāļi — jodīti — ir konstatējami tikai kā citu reakciju starpprodukti.
Iegūšana
Hlorpaskābes šķīdumu var iegūt, bārija hlorītam reaģējot ar atšķaidītu sērskābi:
Īpašības
Hlorpaskābei piemīt oksidējošas īpašības.
Koncentrēta hlorpaskābe disproporcionējas par hlorapskābi un hlorskābi:
Atšķaidītos šķīdumos sadalās par hlora dioksīdu un sālsskābi:
Velosipēdu koplietošanas sistēma
Velosipēdu koplietošanas sistēma jeb publisko velosipēdu sistēma ir pakalpojums, kurā personām tiek piedāvāti velosipēdi kopīgai īstermiņa lietošanai. Šīs sistēmas ļauj cilvēkiem aizņemties velosipēdu punktā "A" un atdot to punktā "B". Daudzās no sistēmām ir abonementa sistēma, kas ļauj velosipēdu pirmās 30–45 minūtes lietot bez maksas vai ļoti lēti, mudinot to izmantot transportam. Tas ļauj katram velosipēdam apkalpot vairākus braucējus dienā. Vairumā velo koplietošanas sistēmu mierīgi izbraucieni vairāku stundu garumā lētāki ir velosipēdu nomas punktos, nevis koplietošanas sistēmās. Daudzās sistēmās iespējams izmantot viedtālruņu lietotnes, kas uzrāda tuvējos pašapkalpošanās nomas punktus ar brīviem velosipēdiem.
Velosipēdu koplietošanas sistēmas parādījās Eiropā 1965. gadā, bet funkcionējošs formāts izveidojās 2000. gadu vidū, pateicoties informācijas tehnoloģiju attīstībai. 2014. gada jūnijā publiskas koplietošanas sistēmas bija pieejamas piecos kontinentos, 712 pilsētās, izmantojot ap 806 200 velosipēdu un 37 500 apkalpes punktu. 2011. gada maijā lielākās sistēmas bija Uhaņas un Handžou pilsētās Ķīnā, ar aptuveni 90 000 un 60 000 velosipēdiem. Vélib' sistēma Parīzē ir lielākā ārpus Ķīnas. Valstis ar visvairāk sistēmām ir Spānija (132), Itālija (104) un Ķīna (79). 2013. gada jūlijā visvairāk velosipēdu uz iedzīvotāju skaitu bija Francijas pilsētās Parīzes Velib' ar 1 velosipēdu uz 97 iedzīvotājiem un Vélo'v Lionā ar 1 uz 121 iedzīvotāju.
Velo koplietošanas sistēmas var iedalīt divās vispārīgās kategorijās: "Kopienas velosipēdu programmas", ko organizē galvenokārt kopienas grupas vai bezpeļņas organizācijas; un valdības aģentūru izveidotas programmas, dažkārt sadarbībā ar privātiem partneriem. Šo sistēmu centrālais princips ir bezmaksas vai pieejamas cenas pieeja velosipēdiem neliela attāluma braucieniem pilsētvidē kā alternatīva ierastajam sabiedriskajam transportam vai privātām automašīnām, samazinot sastrēgumus, trokšņus, un gaisa piesārņojumu. Velo koplietošanas sistēmas ir minētas arī kā "pēdējā kilometra" risinājums, ļaujot lietotājiem nokļūt līdz sabiedriskā transporta tīklam.
Pasaules čempionāta hokejā 2. divīzija
No 2001. līdz 2011. gadam 1. divīzijas katras grupas pēdējās vietas ieguvējs tika pazemināts uz 2. divīziju. Katras grupas uzvarētājs 2. divīzijā tika paaugstināts uz 1. divīziju, kamēr katras grupas pēdējās vietas ieguvējs tika pazemināts uz 3. divīziju. Sākot ar 2012. gadu 2. divīzijas A grupas čempions tiek paaugstināts uz 1. divīzijas B grupu, un tiek aizstāts ar tās pirmās vietas ieguvēju. B grupas čempions tiek paaugstināts uz A grupu, un to aizstāj A grupas pēdējās vietas ieguvējs. B grupas pēdējās vietas ieguvējs tiek pazemināts uz 3. divīziju, un tiek aizstāts ar tās uzvarētāju.
Pasaules čempionāta hokejā 2. divīzija šī brīža formātā tika dibināta 2001. gadā no komandām, kas rangā bija no 29. līdz 40. vietai, tas ir 5 sliktākās komandas no C grupas un 7 labākās no D grupas. 2012. gadā grupas tika sadalītas pēc vietām pagājušajā čempionātā. A grupā piedalījās komandas, kas tika pazeminātas no 1. divīzijas, kā arī 2011. gada 2. un 3. vietu ieguvējiem savās grupās. B grupu veidoja 2011. gada 4. un 5. vietu ieguvēji savās grupās, kā arī komandas, kas tika paaugstinātas no 3. divīzijas.
Ēra (departaments)
Ēra ir departaments Francijas ziemeļos, Augšnormandijas reģionā. Tas ir viens no pirmajiem 83 departamentiem, kas tika izveidoti franču revolūcijas laikā 1790. gada 4. martā. Departamenta nosaukums ir cēlies no caur departamentu plūstošās Ēras upes nosaukuma. Lielākās pilsētas ir Evrē (departamenta centrs) un Vernona.
1721. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1721. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturisko zemi pēc Nīštates miera līguma noslēšanas inkorporēja Krievijas caristes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Inflantijas vaivadija atradās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. Beidzās Lielais Ziemeļu karš.
Notikumi
1721. gada 10. septembrī Zvierijas karalis Frederiks I parakstīja Nīštates miera līgumu, kurā Krievijas caram Pēterim I cedēja īpašuma tiesības uz Lielajā Ziemeļu karā ar ieročiem no Zviedrijas kroņa iekarotās Livonijas, Igaunijas, Ingrijas provinces (Provintzien Lieffland, Ehstland, Ingermanland) un daļu no Karēlijas ar Vīborgas lēnes novadu ar to Rīgas, Daugavgrīvas, Pērnavas, Rēveles, Tērbatas, Narvas, Vīborgas, Keksholmas un visām citām minētajam provincēm piederīgajām pilsētām, cietokšņiem, ostām, vietām, novadiem, krastiem, līdztekus tām Sāmsalas, Dagdas sala, Mona sala, arī visas citas no Kurzemes robežas līdz Livonijas, Igaunijas un Ingrijas krastiem un uz austrumiem un dienvidiem no Rēveles — Vīborgas kuģu ceļā esošās salas kopā ar uz šīm salām un augstākminētajās provincēs, pilsētās un apdzīvotajās vietās mītošajiem cilvēkiem, to mājokļiem un vispār ar visiem īpašumiem, senjorātiem, tiesībām un lietojumiem, neko neizņemot, kā tie tika no Zviedrijas kroņa lietoti.
Lavrs Korņilovs
Lavrs Korņilovs (, dzimis, miris ) bija krievu ģenerālis, ceļotājs un diplomāts. Kā Krievijas Pagaidu valdības ieceltais armijas virspavēlnieks pazīstams kā t.s. Korņilova dumpja vadītājs 1917. gada augustā (septembrī).
Dzīvesgājums
Dzimis 1870. gadā Ustjkamenogorskā (mūsdienu Eskemenā) Sibīrijas kazaku ģimenē. Par Korņilova etnisko izcelsmi ir vairākas versijas. No 1883. līdz 1889. gadam mācījās Sibīrijas kadetu korpusā Omskā. 1892. gadā absolvēja Mihailova artilērijas skolu Sanktpēterburgā, vēlāk izvēloties dienestu Turkestānas kara apgabalā. No 1895. līdz 1897. gadam studēja Ģenerālštāba akadēmijā. No 1898. līdz 1904. gadam dienēja Turkestānā, veikdams izlūkošanas, izpētes ekspedīcijas Afganistānā, Indijā un Persijā. Kā apakšpulkvedis piedalījās Krievu-japāņu karā. No 1907. līdz 1911. gadam dienēja par kara aģentu Ķīnā. Pirmā pasaules kara laikā kā divīzijas komandieris karoja Karpatos un Galīcijā. 1915. gada aprīlī krita austriešu gūstā, tomēr 1916. gada jūlijā viņam izdevās izbēgt, viņš atgriezās armijas sastāvā un tika iecelts par armijas korpusa komandieri. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 2. martā Krievijas Pagaidu valdība iecēla Korņilovu par Petrogradas kara apgabala karaspēka komandieri. Aprīļa beigās viņš nolika Petrogradas kara apgabala komandiera pilnvaras, un tika iecelts par frontes 8. armijas komandieri. Izgāžoties Jūnija ofensīvai, 19. jūlijā Korņilovs tika iecelts par Krievijas armijas virspavēlnieku, nomainot amatā Alekseju Brusilovu.
Kā armijas virspavēlnieks 1917. gada augustā Korņilovs sāka koncentrēt lojālas militārās vienības ap Petrogradu. Ar pagaidu valdību tika vestas pārrunas par šo spēku ienākšanu pilsētā, lai apspiestu nemierus un boļševiku struktūras. Tomēr vienošanās netika panākta, un 26. augustā Pagaidu valdība pasludināja Korņilovu par dumpinieku. Karaspēks, kas virzījās uz Petrogradu, ar boļševiku atbalstu tika apstādināts Petrogradas pievārtē. Notikumi nostiprināja boļševiku pozīcijas un novājināja Pagaidu valdības stāvokli.
Pēc Korņilova dumpja izgāšanās arestēts un kopā ar citiem Krievijas virsniekiem ieslodzīts Bihavā. 19. novembrī (2. decembrī), jau pēc Oktobra revolūcijas uzvaras, Krievijas armijas virspavēlnieks Nikolajs Duhoņins izdeva pavēli par virsnieku atbrīvošanu. Korņilovs līdz ar citiem devās uz Krievijas dienvidiem, kur sāka veidoties Balto kustība. Kā Brīvprātīgo armijas komandieris piedalījās t.s. Ledus maršā. Kritis, balto spēkiem ieņemot Jekaterinodaru. Tika apglabāts vācu kolonijā Gnačbavā. Nākamajā dienā apdzīvoto vietu ieņēma sarkanie, Korņilova mirstīgās atliekas tika izraktas un publiski sadedzinātas.
Piemiņa
2013. gada 13. aprīlī Krasnodarā tika uzstādīts piemineklis ģenerālim Korņilovam. Piemiņas ceremonijas notika kopā ar vietējiem kazakiem, kā arī kazakiem no Donas, Stavropoles un Tamanas.
Pneimatiskais dzinējs
Pneimatiskais dzinējs vai pneimodzinējs ir dzinējs, kas pārvērš saspiesta gaisa enerģiju par mehānisku darbu.
Klasifikācija
Tilpuma pneimatiskajos dzinējos mehāniskais darbs tiek veikts, pateicoties saspiestā gaisa spiedienam uz virzuļiem dzinēja cilindros, savukārt turbīnu pneimatiskajos dzinējos no gaisa plūsmas ietekmes uz turbīnas lāpstiņām. Pirmajā gadījumā tiek izmantota saspiestā gaisa potenciālā enerģija, bet otrajā — kinētiskā enerģija.
Pielietojums
Pneimatiskie dzinēji tiek izmantoti dažādu pneimatisko instrumentu piedziņai, kas garantē darba drošību sprādzienbīstamās vietās (gāzes krātuvēs, ogļraktuvēs), kā arī vidē ar palielinātu mitruma līmeni.
Kiligunda
Kiligunda (liv, et) bija draudzes novada vai pilsnovada nosaukums viduslaiku Kursā, Sāmsalā un Vīkā. Kiligunda nodokļu un tiesas ziņā sastāvēja no mazākām vienībām — vakām. Arī pēc Livonijas iedzīvotāju kristīšanas tika saglabāts senais zemes iedalījums draudzēs (kiligundās), kurās iecēla savus katoļu priesterus un cēla savas baznīcas.
Vēsture
Vatikāna arhīvos līdz mūsdienām saglabājies 1230. gada 28. decembrī noslēgts Romas pāvesta Gregora IX pārstāvja Balduīna līgums ar Kursas ķēniņu Lamekinu: "Tā kā ķēniņš Lamekins un Kursas pagāni no Ezertuves, Durbes un Sagares zemēm un kiligundām, kā arī no citām kiligundām un ciemiem, kas atrodas Ventas abās pusēs, nāca pretim Kristus ticības pieņemšanai, nododami savas zemes, sevi un savus ķīlniekus caur mūsu rokām pāvesta kunga rokās un apsolījās vienmēr paklausīt visiem viņa rīkojumiem, tad mēs noslēdzam ar viņiem šādu līgumu un apstiprinājām šādus nosacījumus..."
Arī Latviešu Indriķis savā hronikā latīniski lieto nosaukumu kilegunda (varianti kylegunda, kiligunda) vienīgi aprakstot Sāmsalas iekarošanu (Indriķa hronika XXX. 5) un Igaunijas dalīšanas laikā Rīgas bīskapa iegūto Piejūru jeb Vīku ar septiņām kilegundām (XXVIII. 2).
Riks Santorums
Riks Santorums (en; dzimis Vinčesterā, ASV) ir amerikāņu jurists.
Laikā no 1991. līdz 1995. gadam viņš bija ASV Pārstāvju palātas loceklis no Pensilvānijas 18. apgabala. Savukārt no 1995. līdz 2007. gadam bijis ASV Senāta loceklis no Pensilvānijas.
2011. gada jūnijā R. Santorums paziņoja, ka 2012. gadā piedalīsies ASV prezidenta vēlēšanās kā Republikāņu partijas kandidāts.
Izglītību ieguvis Pensilvānijas štata universitātē (Pennsylvania State University), Pitsburgas universitātē (University of Pittsburgh) un Dikinsona tieslietu skolā (The Pennsylvania State University — Dickinson School of Law).
Injekciju adatas dūriena uzbrukums
Injekciju adatas dūriena uzbrukums ir hipotētisks uzbrukums citai personai, sadurot to ar injekciju adatu, uz kuras ir kādu bīstamu infekciju, piemēram, HIV, saturošas asinis. Lai arī ir zināmi gadījumi, kad notiek uzbrukumi citām personām ar injekciju adatām vai šļircēm, tas, ka AIDS slimnieki apzināti šādi uzbruktu citām personām ar mērķi tās inficēt, tiek uzskatīts par mūsdienu teiku.
Pēdējos gados sociālajos tīklos klīst stāsti par cilvēkiem Latvijā, kas inficējušies ar HIV, kinoteātrī nejauši uzsēžoties uz krēsla atstātai inficētai adatai. Taču Slimību profilakses un kontroles centrs uzskata, ka šādi inficēties ar HIV ir praktiski neiespējami, arī Valsts policija noliedz, ka tās rīcībā būtu jebkāda informācija par šādiem gadījumiem.
Kviešu iela (Rīga)
Kviešu iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Ķengaragā. Tā sākas krustojumā ar Eglaines ielu un beidzas krustojumā ar Plostu ielu. Kopējais ielas garums ir 110 metri.
Ielu savienojumi
Kviešu iela krustojas ar šādām ielām:
Ļetki (Ilzeskalna pagasts)
Letki (pareizāk Ļetkas; ) ir skrajciems Rēzeknes novada Ilzeskalna pagastā. Izvietojies pagasta austrumu daļā 1,5 km no pagasta centra Ilzeskalna, 17 km no novada centra Rēzeknes un 235 km no Rīgas.
Agrāk ciems veidoja vienotu apdzīvotu vietu kopā ar Bērzgales pagasta Ļetkiem. Pašlaik Letkos atrodas 9 viensētas.
1722. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1722. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiska zeme atradās Krievijas Impērijas Rīgas guberņas sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme kā Inflantijas vaivadija atradās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā.
Romnijs
Romnijs (en) ir izplatīts angļu uzvārds (sieviešu dzimtē Romnija). Cilvēki ar šādu uzvārdu var būt:
Ševrāns (peldētājs)
Ševrāns (fr) bija franču peldētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
Viņš olimpiskajās spēlēs startēja divās peldēšanas disciplīnās. Zemūdens peldēšanā viņš ieguva 12. vietu. 200 metru peldēšanā uz muguras viņš startēja tikai kvalifikācijas kārtā un finālam nekvalificējās.
Ievainojuma nozīme
Ievainojuma nozīme bija Vācijas impērijas, Veimāras republikas un vēlāk Trešā reiha apbalvojums, ko piešķīra ievainojumus vai apsaldējumus guvušām militārpersonām, kā arī Sabiedroto uzlidojumos pēc 1943. gada marta ievainotām civilpersonām.
Ievainojuma nozīme (1918)
Tika piešķirtas trīs Ievainojuma nozīmes (1918) šķiras:
Flotes ievainojuma nozīme
1918. gada 24. jūnijā ar Vilhelma II tika izveidots Trieciena nozīmes atvasinājums jūras spēkos dienošajiem karavīriem - Flotes ievainojuma nozīme, kas tika piešķirta tikai par jūras kaujās gūtiem ievainojumiem, kas tāpat tika piešķirta trīs šķirās. Otrajā pasaules karā ievainotās flotes militārspersonas tika apbalvotas ar parasto Ievainojuma nozīmi (1939).
Ievainojuma nozīme vācu brīvprātīgajiem Spānijas brīvības cīņās
Ievainojuma nozīme vācu brīvprātīgajiem Spānijas brīvības cīņās tika izveidota ar Ādofla Hitlera pavēli 1939. gada 22. maijā kā apbalvojums vācu kareivjiem, kas tikuši ievainoti kā brīvprātīgie Spānijas pilsoņu karā.
Tika piešķirta divās šķirās:
Zeltā Spānijas brīvprātīgajiem netika piešķirta, taču tika izmantota un pasniegta arī zeltā vēl Otrā pasaules kara laikā līdz par 1940. gadam, jo jaunās Ievainojuma nozīmes (1939) netika izgatavotas pietiekošos apjomos.
Ievainojuma nozīme (1939)
Ievainojuma nozīme (1939) tika izveidota 1939. gada 1. septembrī un tika piešķirta kareivjiem, kas tikuši ievainoti vai guvuši būtiskus apsaldējumus Otrā pasaules kara laikā. Smagu ievainojumu gadījumā bija iespējams kādu no secīgajām zemākajām apbalvojuma šķirām izlaist. Lielākoties tika nēsāta uz kreisās krūšu kabatas.
Tika piešķirtas trīs Ievainojuma nozīmes (1939) šķiras:
Ievainojuma nozīme 1944. gada 20. jūlijs
Ievainojuma nozīme 1944. gada 20. jūlijs tika izveidota pēc 1944. gada 22. jūlija atentāta mēģinājuma pret Ādolfu Hitleru. Tika piešķirta ievainotajiem vai bojā gājušajiem atentāta mēģinājumā.
Latvijas okupācijas hronoloģija (1944—1945)
'''Latvijas okupācijas hronoloģija 1944.—1945. gadā''' ietver būtiskākos datus par karadarbību Latvijas teritorijā no 1944. gada 18. jūlija līdz 1945. gada 10. maijam, ar ko beidzās nacistiskās Vācijas Latvijas okupācija (1941—1945) un sākās Latvijas PSR pastāvēšanas otrais periods (1944—1990).
1944. gada 10.—13. jūlijā Sarkanās armijas 2. Baltijas frontes daļas pārrāva Vērmahta karaspēka grupas "Ziemeļi" (Heeresgruppe Nord) aizsardzības līniju gar Veļikajas upi (Panther-Stellung jeb "Austrumu valni") un 18. jūlijā šķērsoja Latvijas-Krievijas un Latvijas-Baltkrievijas robežu. Sarkanās armijas daļas iebruka Latvijā no austrumiem (2. Baltijas fronte), no dienvidiem (1. Baltijas fronte) un ziemeļiem (3. Baltijas fronte), uzbrukumā piedalījās kopumā vairāk kā 1,35 miljoni karavīru (119 kājnieku un 6 tanku divīzijas, viens mehanizētais korpuss, 11 atsevišķas tanku armijas).
Kaujas pie "Austrumu vaļņa"
1944. gada janvārī Vērmahta karaspēka grupa "Ziemeļi" atkāpās no Volhovas aizsardzības līnijas uz pirms kara sākuma līdztekus Latvijas—PSRS robežai izbūvēto Veļikajas upes nocietināto rajonu (t.s. Staļina līniju), kas 1943. gadā otrajā pusē bija pārbūvēta par Panteras pozīciju (Panther-Stellung) jeb t.s. "Austrumu valni" (Ostwall). Tas sastāvēja no galvenās aizsardzības līnijas Panther gar Veļikajas upi, otrās aizsardzības līnijas Reiner Opočka—Sebeža—Osveja ar papildu aizsardzības līniju Blau gar Zilupi (Синяя) un Latvijas—Krievijas robežu līdz Daugavai. Aizmugures aizsardzības līnija bija ierīkota gar Ludzas upi (Лжа) dienvidu virzienā līdz Rundēniem—Dagdai—Krāslavai.
"Austrumu vaļņa" aizsardzībai 1944. gada martā divas latviešu SS grenadieru divīzijas uz laiku apvienoja 6. SS korpusā, ko komandēja ģenerālis fon Pfefers-Vildenbruhs (Pfeffer-Wildenbruch). 16.—26. martā Veļikajas labajā krastā notika kauja par augstieni 93,4, ko kopš 1952. gada atzīmēja kā Latviešu leģiona karavīru dienu. 1944. gada 6.–7. aprīlī PSRS kara aviācija iznīcināja Rēzeknes pilsētu, nodega veseli kvartāli, kuros dominēja koka privātmājas.
Pirms iebrukuma Latvijā 1944. gada 5. jūnijā Sarkanās armijas sastāvā tika izveidots 130. latviešu strēlnieku korpuss (komandieris ģenerālmajors Detlavs Brantkalns), kura sastāvā iegāja 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzija (komandieris pulkvedis Alfrēds Kalniņš) un līdz 7. jūlijam steigšus izveidotā 308. latviešu strēlnieku divīzija (komandieris ģenerālmajors Voldemārs Dambergs). 1944. gada jūlija sākumā trīs Vērmahta divīzijas steigšus pārdislocēja uz Baltkrieviju un "Austrumu valni" aizsargāja kopumā 72 tūkstoši Vērmahta karavīru ar 1229 lielgabaliem un mīnmetējiem, 80 tanku un 223 lidmašīnu.
Uzbrukums Latgalē
1944. gada 10. — 27. jūlijā Sarkanā armijas veica Rēzeknes-Daugavpils uzbrukuma operāciju (Режицко-Двинская фронтовая наступательная операция) ar mērķi pārraut Vērmahta 16. armijas aizsardzības līnijas gar Veļikajas upi un ieņemt Latgali. 2. Baltijas frontes ziemeļu daļā uzbrukumā piedalījās 3. triecienarmija un 10. gvardes armija, bet dienvidu daļā 4. triecienarmija un 22. armija. Rezervē atradās 5. tanku korpuss, bet gaisa uzbrukumus veica 15. aviācijas armija ar 546 lidmašīnām. Kopējais karavīru skaits bija 391 200, no tiem 12 880 gāja bojā un 45 115 tika ievainoti. 10. — 13. jūlijā Sarkanā armija ieņēma Idricas un Drisas pilsētas Panteras pozīcijās, bet 14. jūlijā sākās kaujas pie otrās aizsardzības līnijas. 15. jūlijā tika ieņemta Opočka, 17. jūlijā Sebeža. 16. jūlijā notika smagas cīņas pie Latvijas-Krievijas robežas, kuru laikā kaujā pie Zilupes gandrīz pilnībā tika iznīcināts 15. divīzijas 32. pulks. 17. jūlijā abas latviešu divīzijas atkāpās pāri Latvijas-Krievijas robežai. 18. jūlija naktī 22. armija pārvarēja papildu aizsardzības līniju gar Zilupi un pārgāja Latvijas-Krievijas un Latvijas-Baltkrievijas robežu pie Šķaunes, kur kapteiņa Ernesta Veisa komandētajai vienībai uzdeva pacelt sarkano karogu virs kādas mājas Borkuicu sādžā. Nākamajā dienā ar paceltiem karogiem robežu pārgāja citas 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas daļas.
No 21. līdz 23. jūlijam notika smagas kaujas gar Ludzas upes—Rundēnu—Dagdas—Krāslavas aizsardzības līniju. Pēc tās pārvarēšanas Sarkanās armijas 2. Baltijas frontes vienības 23. jūlijā ieņēma Kārsavu, Ludzu un Krāslavu, bet 27. jūlijā ieņēma Rēzekni. 5. tanku korpuss no ziemeļiem, bet 1. Baltijas frontes 6. gvardes armija no dienvidiem 27. jūlijā ieņēma Daugavpili, ielu kaujā krita līdz 1500 Vērmahta karavīru.
18. jūlijā
2. Baltijas frontes 22. armija pārvarēja Vērmahta papildu aizsardzības līniju gar Zilupi un pārgāja Latvijas-Krievijas robežu. Ieņemta Zilupe.
22. jūlijā
Ieņemta Abrene un Krāslava.
23. jūlijā
Ieņemta Kārsava, Ludza un Dagda.
24. jūlijā
Ieņemta Viļaka.
27. jūlijā
Ieņemta Rēzekne, Preiļi un Daugavpils.
28. jūlijā
Ieņemti Viļāni.
Uzbrukums Zemgalē un Sēlijā
1. Baltijas frontes 43. un 51. armijas, kā arī piekomandētā 2. gvardes armija un 3. gvardes mehanizētais korpuss no dienvidiem 1944. gada jūlija beigās šķērsoja Latvijas-Lietuvas robežu un veica pēkšņu uzbrukumu Jelgavas un Tukuma virzienā, lai sasniegtu Rīgas līča krastu un ielenktu Vērmahta karaspēka grupu "Ziemeļi". Tika ieņemts Ilūkstes apriņķis un daļa no Jēkabpils, Bauskas un Jelgavas apriņķiem. Vērmahta sapieri saspridzināja Ķeguma HES tiltu. Vācu armija Jelgavas pilsētu pasludināja par "cietoksni", tomēr pēc pamatīgas bombardēšanas Sarkanā armija no 30. jūlija līdz 7. augustam ielu kaujās ieņēma Lielupes kreiso krastu. Sarkanās armijas 3. gvardes mehanizētā korpusa tanku brigāde veica izrāvienu pa Jelgavas-Tukuma šoseju un 31. jūlijā sasniedza Rīgas līča krastu pie Klapkalnciema. Vērmahta karaspēka grupas "Vidus" 3. tanku armijas 39. un 40. tanku korpusi 16.—20. augustā no Kurzemes puses veica pretuzbrukumu ar kodēto nosaukumu "Dubultgalvas operācija" (Unternehmen Doppelkopf), kura laikā atguva 30 km platu koridoru gar jūru no Ķemeriem līdz Tukumam. Mēģinājums atgūt Jelgavu bija nesekmīgs, un vairākas kaujas par Jelgavu ilga līdz 10. oktobrim. Vērmahta 3. tanku armija "Dubultgalvas operācijas" laikā zaudēja ap 15,5 tūkstošus kritušo un ievainoto karavīru un 80 tanku.
31. jūlijā
Ieņemta Subate un Dobele.
Matjē Fevrs
Matjē Fevrs (fr; dzimis Nicā) ir franču kalnu slēpotājs,  bronzas medaļas ieguvējs milzu slalomā, trīskārtējs pasaules čempions.
Latvijas okupācijas hronoloģija (1944—1945)
30. jūlijā
Sākās kauja par Jelgavu, ieņemts Tukums.