cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tilerī dārzs
Luijs XV un Luijs XVI – gaisa balonu lidojumi, iebrukums un revolucionāras ceremonijas
Pēc Luija XIV nāves piecus gadus vecais Luijs XV kļuva par Tilerī dārza īpašnieku. 1719. gadā no karaļa rezidences, Marlī pils tika atvestas divas lielas jātnieku statuju grupas — La Renommée un Mercure, ko veidojis tēlnieks Antuāns Kuazevokss, un tās tika novietotas pie dārza rietumu ieejas. Savukārt citu tēlnieku, Nikolā un Gijoma Kusto, Kornēla an Klēva, Sebastjēna Slodza, Tomā Renodēna un Kuazevoksa veidotās statujas tika novietotas gar Lielo aleju (Grande Allée). Lai atvieglotu piekļuvi dārzam, rietumu galā pāri grāvim tika izveidots iekārtais tiltiņš. Izveidojot Luijs XV laukumu (tagadējo Konkordijas laukumu), tika izveidots arī grandiozs priekšnams, lai gan ieeju dārza ziemeļu pusē, pirms Napoleons Bonaparts izveidoja Senonorē ceļu, aizšķērsoja rezidences, klosteri un privātie dārzi.
Atsevišķās brīvdienās, piemēram, 25. augustā, Svētā Luija dienā parkā tika organizēti koncerti ar uguņošanu. Parkā tika izvietoti nelieli pārtikas stendi, kur par nelielu samaksu varēja iznomāt krēstus. 1780. gadā tika izveidotas arī publiskās tualetes. 1783. gada 1. decembrī dārzā notika pirmais ūdeņraža balona lidojums, kuru veica Žaks Aleksandrs Sezārs Šarls un Nikolass Luiss Robērs. Karalis šo balonu lidošanu vēroja no pils torņa. Pirmajā gaisa balona izmēģinājumā piedalījās arī 1. ASV vēstnieks Parīzē Bendžamins Franklins. Balons un pasažieri droši nolaidās Nesles-la-Vallée, trīsdesmit vienu jūdzi no Parīzes.
1789. gada 6. oktobrī, kad sākās Franču revolūcija karalis Luijs XVI ar ģimeni, pret pašu gribu, tika nogādāti Tilerī pilī. No rīta dārzs rezervēts tikai karaliskajai ģimenei, bet pēcpusdienā atvērts sabiedrībai. Pēc neveiksmīgā karaļa mēģinājuma izbēgt no Francijas 1791. gada 21. jūnijā karalim un viņa ģimenei pilī tika piemērots mājas arests. Karaliskā ģimene parkā varēja pastaigāties 1791. gada 18. septembra vakarā Francijas jaunās konstitūcijas svinēšanas festivāla laikā, kad parka alejas tika izgaismotas ar piramīdām un laternu rindām. 1792. gada 10. augustā pilī iebruka cilvēku pūlis, karalis tika ieslodzīts, bet karaļa Šveices gvarde tika dzīta pa dārziem un noslepkavota.
Jaunā revolucionārā valdība, Nacionālais konvents, tikās Salle du Manège, bijušajā jāšanas akadēmijā dārzu ziemeļrietumu stūrī, kas bija lielākā sanāksmju zāle pilsētā. Nacionālais konvents Manēžā tiesāja Luiju XVI, un viņam tika piespriests nāvessods. Pēc tam, kad Tilerī dārzu kļuva par jaunās Francijas Republikas Nacionālo dārzu (Jardin National). Konvents lika statujas no bijušajiem Marlī, Verseļas un Fonteblo karaliskajiem dārziem nogādāt Parīzē un uzstādīt Nacionālajā dārzā. Statuju oriģināli tagad atrodas Luvrā, un kopijas atrodas savā vietā, Tilerī dārzā.
Pēc revolūcijas laika dārzi bija smagi cietuši, un daudzas ēkas tika nodedzinātas. Nacionālais konvents dārzu atjaunošanu uzdeva gleznotājam Žakam Luisam Dāvidam un viņa svainim, arhitektam Ogistam Ševalam de Senhūbertam. Viņi iecerēja dārzu, kas dekorēts ar romiešu portikiem, monumentāliem lieveņiem, kolonnām un citām klasiskām dekorācijām. Dāvida un Senhūberta projekts tā arī nekad netika pabeigts. Mūsdienās ir palikušas tikai divas eksedres, pusapaļas zemas sienas, kuras rotātas ar statujām un diviem dīķiem dārza centrā.
19. gadsimta sākums — Napoleona un restaurācijas perioda dārzs
Napoleons Bonaparts pārcēlās uz Tilerī pili 1800. gada 19. februārī, neilgi pirms pasludināšanas par sevi par imperatoru, un sāka veikt pils uzlabojumus, lai tā būtu piemērota imperatora rezidencei. Viņa galvenais papildinājums pils-dārza kompleksam bija Triumfa arka lielajā pagalmā starp Tilerī pili un Luvru. Tā tika veidota pēc Septimija Serva triumfa arkas parauga Romā, un tā bija paredzēta kā svinīga ieeja viņa pils, tā kļuva arī par centrālo daļu lielajā parādes laukumā.
1801. gadā Napoleons pavēlēja izbūvēt jaunu ielu gar Tilerī dārza ziemeļu malu. Šī jaunā iela ieņēma arī daļu no Terrasse des Feuillants, kuru bija aizņēmušas kafejnīcas un restorāni. Jaunā iela, kuras ziemeļu pusē rindojas arkādēm, tika nosaukta par Rivoli ielu pēc Napoleona uzvaras 1797. gadā.
Pēc Napoleona krišanas dārzā apmetās krievu un prūšu karaspēks, un atjaunotie monarhi pārcēlās uz Tilerī pili. 1830. gada jūlija revolūcijas laikā dārzs atkal kļuva par kaujas lauku, kurā iebruka monarhijas pretinieki. Karalis Šarls X tika aizstāts ar konstitucionālo karali Luiju Filipu. Luiss Filips, nelabprāt atļāva, ka gar viņa logiem staigātu Tilerī dārza apmeklētāji. Viņš izveidoja lielu puķu dārzu, ko aizsargāja grāvis, kas tika izveidots, lai izolētu viņa rezidenci pilī no populārajiem gājēju celiņiem. Tas viņu padarīja nepopulāru Parīzes iedzīvotāju vidū un veicināja viņa krišanu 1848. gadā.
Koncerti un promenādes — Luija-Napoleona un Trešās Republikas dārzs
1852. gadā pēc kārtējās revolūcijas un īslaicīgās Otrās republikas imperators Napoleons III kļuva par dārza īpašnieku un veica būtiskas izmaiņas. Viņš paplašināja karalisko ūdens rezervātu dārzā tālāk uz rietumiem līdz ziemeļu–dienvidu alejai, kas šķērsoja lielo apaļo baseinu. Viņš izrotāja dārzus ar eksotisku augu un ziedu dobēm, kā arī jaunām statujām. 1859. gadā viņš Terrasse du bord-de-l'eau pārvērta par rotaļu laukumu savam dēlam. Viņš arī uzbūvēja dvīņu paviljonus. Napoleona III pievienotie dārza rotājumi ietvēra iekštelpu handbola laukumu, Jeu de Paume un oranžēriju. Viņš uzcēla jaunu akmens balustrādi pie rietumu ieejas. Kad imperators neatradās Parīzē, parasti no maija līdz novembrim, viss dārzs, ieskaitot viņa privāto dārzu un rotaļu laukumu, tika atvērts sabiedrībai.
1870. gadā Napoleonu III sakāva un sagūstīja prūši, un Parīze bija Parīzes Komūnas sacelšanās vieta. Virs pils plīvoja sarkans karogs, un to varēja apmeklēt par 50 santīmiem. Kad ieradās armija un cīnījās par pilsētas atgūšanu, komunāri apzināti nodedzināja Tilerī pili, kā arī mēģināja nodedzināt arī Luvru. Pils drupas, kas vēl bija palikušas tika nojauktas 1883. gadā. Pils vieta starp diviem Luvras paviljoniem kļuva par dārza daļu. Tilerī dārzs tika papildināts desmitiem statuju. Tā kalpoja arī par vietu lieliem pilsoniskiem pasākumiem, piemēram, banketam, kas tika rīkots 1900. gada Parīzes Vispārējās izstādes laikā 1900. gada 22. septembrī. Dārzs bija piepildīts ar izklaidēm publikai: akrobāti, leļļu teātri, limonādes stendi, mazas laivas ezeros, izjādes ar ēzeļiem un rotaļlietu stendi. Tā bija tikšanās nozīmīgiem komerciāliem pasākumiem, piemēram, pirmais Parīzes automašīnu salons 1898. gadā. 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs dārzos notika tika aizvadīti paukošanas sacensības.
20. un 21. gadsimts — dārzu restaurācija un atjaunonāšana
Pirmā pasaules kara laikā (1914—1918) Tilerī dārza dārznieki tika iesaukti armijā, un dārza uzturēšana tika samazināta līdz minimumam. Statujas ieskāva smilšu maisi. 1918. gadā dārzam trāpīja divi vācu tāldarbības artilērijas šāviņi.
Periodā starp pasaules kariem Jeu de paume tenisa korts tika pārvērsts par laikmetīgās mākslas galeriju. Oranžērī, kas sākotnēji tika izmantota citrusaugļu koku turēšanai ziemā, tika pārveidota arī par galeriju, kuras austrumu spārns bija veltīts astoņām Kloda Monē sērijas Ūdensrozēm gleznām. Gleznas tur tika uzstādītas 1927. gadā, neilgi pēc Monē nāves.
Otrā pasaules kara laikā vācieši Jeu de paume izmantoja kā zagtās vai konfiscētās mākslas noliktavu. Oranžērī muzejā bija apskatāma Hitlera iemīļotā vācu tēlnieka Arno Brēkera darbu ekspozīcija. Parīzes atbrīvošana 1944. gadā izraisīja ievērojamas cīņas starp vāciešiem un franču pretestību. Monē gleznas tika bojātas kauju laikā. 1946. gadā, pēc Otrā pasaules kara beigām, daudzus šedevrus no privātkolekcijām Vācijā atguva Francijas Mākslas atjaunošanas un pieminekļu komisija, un tie tika nogādāti Oranžērī muzejā, lai tos atdotu īpašniekiem vai izdzīvojušajiem ģimenes locekļiem.
Līdz 20. gadsimta 60. gadiem lielākā daļa skulptūru dārzā datētas ar 18. vai 19. gadsimtu. 1964.–1965. gadā Andrē Malro, prezidenta Šarla de Golla kultūras ministrs, novāca 19. gadsimta statujas, kas ieskāva Karuzēlas laukumu, un aizstāja tās ar Aristīda Mailola mūsdienu skulptūrām.
1994. gadā prezidents Fransuā Miterāns uzsāka Lielās Luvras projektu, kura ietvaros beļģu ainavu arhitekts Žaks Vircs pārveidoja Karuzēlas dārzu, papildinot to ar labirintiem un zemiem dzīvžogiem. 1994. gadā prezidenta Fransuā Miterāna uzsāktā Lielā Luvras projekta ietvaros beļģu ainavu arhitekts Žaks Vircs pārveidoja Karuzēlas dārzu, pievienojot labirintus un zemu dzīvžogu ventilatoru, kas izstaro no triumfa arkas laukumā.
1998. gadā prezidenta Žaka Širaka vadībā dārzā tika izvietoti Žana Dubufē, Anrī Lorāna, Etjēna Martēna, Henrija Mūra, Žermēna Rišjē, Ogista Rodēna un Deivida Smita modernās tēlniecības darbiem. 2000. gadā tika pievienoti arī dzīvo mākslinieku darbiem — Magdalēnas Abakanovičas, Luīzes Buržuā, Tonija Krega, Roja Lihtenšteina, Fransuā Morelē, Džuzepes Penones, Annas Rošetas un Lorensa Veinera darbi. 21. gadsimta sākumā franču ainavu arhitekti Paskāls Kribjē un Luijs Benehs strādāja, lai atjaunotu dažas no Andrē Lenotra dārza agrīnajām iezīmēm.
Sākot ar 2021. gada novembri, Grande Allée tika papildināta ar deviņdesmit divām gobām, lai atjaunotās tās vēsturisko izskatu.
Ne tikai cirst
"Ne tikai cirst" ir 1963. gadā izdota Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Varis Krūmiņš.
Sižets
Filmā apskatīts, kā panākumi bijuši Kostromas meža cirtēju brigādei ar G. Deņisovu priekšgalā.
Ārvaldis Andrejs Brumanis
Ārvaldis Andrejs Brumanis (dzimis Klosteres pagastā, miris  Liepājā) bija Romas katoļu Baznīcas Rīgas metropolijas Liepājas diecēzes bīskaps. Ā. A. Brumanis ordinēts par priesteri, nominēts par bīskapu , konsekrēts.
Biogrāfija
Ārvaldis Andrejs Brumanis dzimis 1926. gada 13. februārī Kurzemē Klosteres pagasta Liepkalnu mājās lauksaimnieku ģimenē. Pēc pamatskolas beigšanas mācījās Kazdangas lauksaimniecības skolā (1940.-1944.). Tajā pašā gadā tika iesaukts darba nometnē, vēlāk leģionā. 1944. gada augustā devās uz fronti, kur 1945. gada 6. martā tika ievainots. Lībekā sagaidīja kapitulāciju, kam sekoja gūsts, no kura izglāba bīskaps Jāzeps Rancāns. Patvērumu ieguva Noietingas darba nometnē, kur iepazinās ar bīskapu Boļeslavu Sloskānu, kura ietekmē nolēma kļūt par priesteri. Tāpēc devās uz Beļģiju studēt franču valodu — iesākumā uz Šidlē priesteru rekolekciju namu, tad Briselē pie mūkiem saleziešiem. 1948. gadā iestājās Florefas Garīgajā Seminārā, kur studēja līdz 1950. gadam, vēlāk turpinot studijas Namīrā, pēc kuru beigšanas 1954. gada 25. jūlijā Namīras bīskaps Andrē Marī Šarū Ārvaldi Āndreju Brumani ordinēja par priesteri
1957. gadā ieguva licenciāta grādu Baznīcas vēsturē Luvēnas universitātē, kam sekoja studijas Gregora universitātē Romā, kuru beidza 1960. gadā ar licenciāta grādu teoloģijā. 1968. gadā ieguva vēstures zinātņu doktora grādu, aizstāvot franču valodā uzrakstīto darbu par pirmo Mogiļevas metropolītu Staņislavu Bohušu-Sestršeņceviču.
Pastorālo darbu veica Namīrā (1961.-1968), vēlāk turpināja strādāt Vatikāna radio latviešu redakcijā (1968.-1992).
Reliģiska satura grāmatu (t.sk. Kristīgās ticības pamatjautājumi, izdota 1994. gadā) autors.
1988. gadā pāvests Jānis Pāvils II Brumanim piešķīra monsinjora titulu.
Sākot ar 1992. gadu bija mācībspēks Rīgas Garīgajā seminārā un turpināja strādāt līdz pat nominācijai Liepājas diecēzes bīskapa kārtā, kas notika 1995. gada 7. decembrī. Par bīskapu konsekrēja Romā Svētā Pētera bazilikā pāvests Jānis Pāvils II 1996. gada 6. janvārī. Bīskapa ingress notika 1996. gada 24. martā Svētā Jāzepa katedrālē. Ārvaldis Andrejs Brumanis par Liepājas bīskapu kalpoja līdz 2001. gada 12. maijam, kad viņu amatā nomainīja Vilhelms Lapelis.
No 2001. gada 12. maija Ārvaldis Andrejs Brumanis kā Liepājas bīskaps emeritus dzīvoja Liepājas diecēzes kūrijā līdz pat savai aiziešanai mūžībā 2013. gada 17. decembrī 87 gadu vecumā.
Neilgi pirms savas nāves, 2013. gada 4. maijā, Latvijas Republikas Neatkarības atjaunošanas gadadienā Liepājas diecēzes emeritētais bīskaps Ārvaldis Andrejs Brumanis par Latvijas valsts labā veikto ieguldījumu saņēma valsts apbalvojumu - trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Vikipēdija vienkāršajā angļu valodā
Vikipēdija vienkāršajā angļu valodā ir tiešsaistes enciklopēdijas Vikipēdijas versija, kas rakstīta vienkāršotā angļu valodā. Lai saprastu tās tekstus, pietiek ar minimālām angļu valodas zināšanām. Tā tika aizsākta 2001. gada sepembrī, publiski atvērta 2003. gada novembrī un ir viena no piecām Vikipēdijām, kas rakstītas angliskajās valodās, pārējās ir angliskā Vikipēdija, pitkerniešu-norfolkiešu, skotu un senangļu valodu Vikipēdijas, lai gan pēdējā lielākoties nav saprotama mūsdienu angļu valodas runātājiem. Vietne vadās no mērķa nodrošināt angliski rakstītu enciklopēdiju "cilvēkiem ar dažādām vajadzībām, piemēram, studentiem, bērniem, pieaugušajiem ar mācīšanās grūtībām un cilvēkiem, kuri cenšas iemācīties angļu valodu". 2019. gada jūnijā vietne saturēja ap 150 000 rakstu, un tajā reģistrējušies vairāk nekā 853 000 lietotāju, no kuriem 858 bija aktīvi vismaz reizi mēnesī.
Vēsture
Vairākkārt Vikipēdijā pacēlās diskusija par šīs versijas slēgšanu, jo daļa lietotāju uzskatīja to par lieku spēku sašķelšanu neeksistējošas valodas atbalstam. 2008./2009. gada balsošanā ar 109 pret 45 uzvarēja saglabāšanas ieteicēji un tēma vairs netika cilāta 10 gadus. 2018. gadā atkal tika izteikts piedāvājums par vienkāršotās valodas versijas slēgšanu, kurš pēc balsošanas atkal tika noraidīts ar paziņojumu, ka kamēr šī versija aktīvi un efektīvi funkcionēs, viņas iespējamā slēgšana būs tikai viņas pašas izvēle un no augšas to nedarīs.
Teksta īpatnības
Raksti vienkāršās angļu valodas Vikipēdijā parasti ir īsāki par tās angļu rakstiem, parasti sniedzot tikai pamatinformāciju. Interfeiss ir arī aprakstīts vienkāršāk; piemēram, angļu versijas saite "Random article" ("Nejauši izvēlēts raksts") vienkāršotajā valodā tiek nosaukta par saiti "Show any page" ("Rādīt jebkuru lapu"); lietotāji tiek aicināti "mainīt", nevis "rediģēt" lapas; noklikšķinot uz sarkanās saites, tiek parādīta "lapa, kas nav izveidota", nevis parastā "lapa nepastāv". Projektā tiek izmantoti aptuveni 1500 angļu valodas vārdi un tā pamatā ir "Basic English" ("Pamata angļu valoda" jeb "beiziks"), 850 vārdu starptautiskā palīgvaloda, ko 1920. gados radīja Čārlzs Kejs Ogdens.
Tekstos cenšas nelietot daudznozīmīgus vārdus, piemēram, vārdu "like" tā "līdzīgs" nozīmē iesaka aizvietot ar vārdus "similar", lai neradītu pārpratumus ar citām "like" nozīmēm. Tāpat rakstu autoriem jāizvairās no angļu vai citu valodu idiomām, kuras var tikt pārprastas. Teikumu vienkāršošana parasti atsakās no teksta mākslinieciskuma, piemēram, tekstā par Tristanu un Izoldi angļu versijā lasāms: "Tristans nomira ar viņas vārdu uz lūpām." Vienkāršotā variantā - "Tristans nomira, izrunājot viņas vārdu."
Pielietojums
Vienkāršās angļu valodas Vikipēdijas atvieglotais pasniegšanas stils padara to par labu iesācējiem, kas mācās angļu valodu. Tās vienkāršākā vārdu un teikumu struktūra, lai arī pazemina informācijas līmeni, padara to vieglāk saprotamu. Vienkāršotā valoda ir piemērotāka arī mašīntulkošanai.
Vairums vienkāršotās angļu valodas Vikipēdijas dalībnieku nāk no Eiropas, pa 20-25% dalībnieku tai dod arī Ziemeļamerika un austrumu Āzija, pieskaitot tai arī Austrāliju.
Latvijas Republikas īpašo uzdevumu ministru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Latvijas Republikas īpašo uzdevumu ministri, kas bija Latvijas Republikas Ministru kabineta locekļi. Šis amats pastāvēja no 1993. gada līdz 1994. gadam.
Tropi (Ošupes pagasts)
Tropi ir ciems Madonas novada Ošupes pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V843, Zvidzienas kanāla krastā.
Ja neesat bijis Latvijā
"Ja neesat bijis Latvijā" ir 1970. gadā izdota Latvijas pasūtijuma filma. Filmas režisors ir Vadims Mass.
Sižets
Filmā parādīti latviešu sasniegumi 30 gadu laikā kopš padomju varas pastāvēšanas sākuma.
Vikipēdija krievu valodā
Vikipēdija krievu valodā (ru) ir bezmaksas tīmekļa enciklopēdijas Vikipēdijas krievu valodas versija. Tā tika izveidota 2001. gada 20. maijā, 2013. gada decembrī rakstu skaits tajā pārsniedza 1,075 miljonus, 2010. gada janvārī 1,593 miljonus rakstu. Pēc rakstu skaita tā ir viena no desmit lielākajām vikipēdijām.
2012. gada 10. jūnijā, protestējot pret interneta cenzūru Krievijā, Vikipēdija krievu valodā uz vienu dienu pārtrauca darbību.
Vikipēdija krievu valodā tiek pakļauta politiskam spiedienam politiskās cenzūras dēļ. 2022. gada 1. martā Krievijas izpildinstitūcija Roskomnadzor piedraudēja bloķēt Vikipēdiju Krievijas teritorijā par rakstu "Krievijas iebrukums Ukrainā". 2022. gada 11. martā tika arestēts baltkrievu Vikipēdijas redaktors Marks Bernšteins, viens no aktīvākajiem Vikipēdijas krievvalodīgās sadaļas redaktoriem.
Jāņa Asara iela (Jelgava)
Jāņa Asara iela ir Jelgavas iela, kas izveidojusies pēc pilsētas nocietinājumu nojaukšanas 19. gadsimta sākumā.
Otrā Pasaules kara laikā ielas apbūve netika iznīcināta, to veido galvenokārt pirmskara laikā celtas ēkas. Daļēji saglabājies senais ielas bruģējums.
1437. gads
1437. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Jāņa Asara iela (Jelgava)
Ielu savienojumi
Jāņa Asara iela ir savienota ar šādām ielām:
Vēsture
Iela izveidojās pēc pilsētas nocietinājumu nojaukšanas 19. gadsimta sākumā. Tā veda no pilsētas Dobeles vārtiem līdz Mazajiem vārtiem pāri Jēkaba kanāla slūžām un tika saukta par Slūžu ielu (de), vēlāk par III Valles ielu (III. Wallstraße). 1924. gada augustā pārdēvēta par Vaļņu ielu.
Džodži Kobajaši
Džodži Kobajaši (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Jāņa Asara iela (Jelgava)
Vēsture
1949. gada 22. novembrī to atdalīja no Vaļņu ielas un pārdēvēja par Jāņa Asara ielu. Pēc Jelgavas pilsētas slimnīcas uzcelšanas ielas posmu līdz Raiņa ielai slēdza.
Džodži Kobajaši
Nacionālā izlase
!Kopā||3||0
Ivars Silārs
Dzīvesgājums
I. Silāra tēvs ticis politiski represēts, izsūtīts katorgas darbos.
Ģimenes biogrāfijas dēļ nevarējis studēt tieslietas. 1962. gadā absolvējis Rīgas Medicīnas institūta Vispārējās ārstniecības fakultāti. Pēc tam sācis strādāt par ārstu Aizputes rajona slimnīcā (strādājis līdz 1964. gadam), no 1964. līdz 1992. gadam strādājis Rīgā, Jūrmalā, Priekulē.
Politiskā darbība
1988. gadā piedalījies LNNK Jūrmalas nodaļas dibināšanā, nodaļu arī vadījis. 1990. gadā tika ievēlēts Latvijas Republikas Augstākajā Padomē, balsojis par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu.
1992. gadā izstājies no LNNK. 1993. gadā ievēlēts 5. Saeimā no "Latvijas Ceļa" saraksta (ir starp apvienības dibinātājiem, bet 2000. gadā izstājās no tās). Saeimā vadījis Aizsardzības un iekšlietu komisiju, Nacionālās drošības padomes loceklis. Noziedzības novēršanas nacionālās padomes un Kriminoloģijas pētniecības izveidošanas veicinātājs. I. Silārs arī ierosināja un panāca bijušajo VDK darbinieku un aģentu ievēlēšanas Saeimā aizliegumu. 1995. gadā nolicis deputāta mandātu.
2000. gadā saņēmis III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, ticis apbalvots ar 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Dambji (Valgundes pagasts)
Dambji, arī Kalnciema skola, ir apdzīvota vieta Jelgavas novada Valgundes pagastā. Izvietojusies pagasta vidusdaļā pie autoceļa P99 8 km no pagasta centra Valgundes, 20 km no novada domes Jelgavā un 45 km no Rīgas. Ciemā atrodas Kalnciema vidusskola un Kalnciema-Klīves luterāņu baznīca, kas abi ir vietējās nozīmes arhitektūras pieminekļi.
Kūdrāja grīslis
Kūdrāja grīslis (la) ir mainīga izskata grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eiropā, vietām Āzijā un Ziemeļamerikā aukstā klimata un kalnu apvidos.
Latvijā reti, galvenokārt ziemeļrietumu daļas zāļu purvos un Latvijas austrumos.
Ierakstīts Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.
Apraksts
Kūdrāja grīslis ir daudzgadīgs, 15—30 cm garš lakstaugs, kurš pieder vienādvārpu grīšļu grupai, jo vīrišķie ziedi atrodas vārpiņu apakšdaļā.
Ārpāds Vajda
Ārpāds Vajda (hu; Rimasombata —  Budapešta) bija Ungārijas starptautiskais meistars šahā (1950).
Basām kājām
Filma galvenokārt saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes un saņēma Vācijas Mediju balvu (Bembija balvu) kā labākā 2005. gada Vācijas filma.
2014. gadā izdots filmas ASV rīmeiks.
Ārpāds Vajda
Biogrāfija
1928. gadā uzvarējis Ungārijas šaha čempionātā. Labākie rezultāti starptautiskajos šaha turnīros: Vīne 1921. gadā — dalīta 4.-7. vieta; Londona 1922. gadā — 1. vieta blakusturnīrā; Portsmuta 1923. gadā — 2. vieta aiz Aleksandra Aļehina; Parīze 1924. gads (Pasaules šaha čempionāts amatieriem) — 4.-6. vieta; Ģēra 1924. gadā — 4.-5. vieta; Kečkemēta 1927. gadā — 5.-7. vieta; Budapešta 1928. un 1929. gadā — 5.-6. vieta un 4.-5. vieta; Solnoka 1932. gadā — 1. vieta.
Sekmīgi pārstāvējis Ungārijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par vēsturiskajiem panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā Vajdam kā vienam no pirmajiem piešķīra starptautiskā meistara (IM) nosaukumu. 1954. gadā saņēmis arī FIDE starptautiskā arbitra nosaukumu.
Bijis pazīstams arī kā šaha žurnālists. No 1922. līdz 1950. gadam sadarbojies ar Ungārijas šaha žurnālu Magyar Sakkvilág, bet no 1951. gada līdz mūža beigām — ar žurnālu Magyar Sakkélet.
Kauja par Liepāju
Kauja par Liepāju, arī Liepājas aizstāvēšana, bija lielākā un ilgākā kaujas operācija 1941. gada Latvijas vācu okupācijas laikā. Ja uzbrukuma operācijas Rīgai, Daugavpilij un Jelgavai notika salīdzinoši viegli, tad Liepājā bāzētā Sarkanās armijas 67. strēlnieku divīzija un Liepājas kara flotes bāze (kopā apmēram 11 000 karavīru) ar vietējo padomju aktīvistu atbalstu gandrīz nedēļu cīnījās ar uzbrūkošo Vērmahta 291. kājnieku divīziju ar apmēram 20 000 karavīru. Ja kaujas pirmajās dienās Sarkanā armija centās aizsargāties, tad cīņu pēdējās dienās lielus upurus radīja mēģinājumi izlauzties no ielenkuma un pamest Liepāju. Pilsētas ieņemšanas laikā krita gandrīz 2000 vācu kareivju. Liepājā tika pilnīgi sagrautas vai nodegušas 117 ēkas, 450 daļēji bojātas. Ļoti cieta pilsētas vēsturiskais centrs un ostas apkārtne.
Padomju spēki
Padomju garnizonu pilsētā veidoja kara flotes bāze Karostā, kuras spēkus komandēja 1. ranga kapteinis Mihails Kļevenskis un armijas 67. divīzija, kuru komandēja tikai maijā uz pilsētu nosūtītais ģenerālmajors Nikolajs Dedajevs. Kara flotes bāzē dienēja ap 4000 cilvēku, te bija bāzēti vairāki torpēdkuģi, kuteri un vismaz 15 zemūdenes, kā arī artilērijas un zenītartilērijas vienības. 67. strēlnieku divīziju veidoja 56., 114., 281. strēlnieku pulki, 94. artilērijas un 242. haubiču pulki, kā arī pretgaisa aizsardzības daļa. Karam sākoties 114. pulks ar artilēriju atradās Ventspilī, daļa kareivju atradās mācībās Rīgā, tāpēc Liepājā atradās tikai 5300 kareivji. Divīzijas rīcībā bija 16 T-38 tanketes un BA-10 bruņumašīnas. Netālajā Grobiņas lidlaukā bija bāzēts 148. iznīcinātāju aviācijas pulks ar 69 lidmašīnām I-153 un 43. tuvās izlūkošanas eskadriļa ar 13. lidmašīnām MBR-2. Kopējais padomju armijas un karaflotes personāls pilsētā sasniedza 10-11 000. Flotes un armijas komandieri darbojās atsevišķi, pilsētas aizstāvēšanai nebija vienota plāna, jo Sarkanā armija bija paredzējusi īstenot uzbrukuma karu. Lielu daļu armijas vienību veidoja 1940. gada rudenī armijā iesauktie Kaukāza un Vidusāzijas vīrieši.
Vāciešu spēki
Pilsētas ieņemšana bija uzticēta Kurta Hercoga komandētajai vērmahta 291. kājnieku divīzijai, kuras uzdevums bija visas Kurzemes iekarošana. Divīziju veidoja 504., 505., 506. kājnieku pulki, 291. artilērijas pulks, 291. velosipēdu eskadrons un atbalsta vienības. Divīzijas sastāvu papildināja divi jūras kājnieku bataljoni. Ar motocikliem un velosipēdiem apgādātā divīzija bija mobila, taču kareivjiem nebija automātu. Lai arī tai bija bruņutransportieri un mīnmetēji, divīzijai nebija piešķirti tanki. Cīņu gaitā vācieši esot izmantojuši pamesto padomju artilēriju. Nelielu gaisa atbalstu uzbrucējiem sniedza daži JU-88 bumbvedēji. Kopējais uzbrūkošo kareivju skaits bija ap 20 000.
22. jūnijs
22. jūnijā 4.00 no rīta vācu gaisa spēki bombardēja Karostas flotes bāzi un Grobiņas lidlauku. Kopumā tika veikti 15 uzlidojumi. Daļa pilsētnieku jau pirmajā dienā pameta pilsētu. Dedajevs sāka veidot aizsardzības līniju pilsētas dienvidos. Karaflotes kuģi un zemūdenes veica patruļas jūrā, tika mīnēta pieeja ostai.
Jau 22. jūnijā no pilsētas sāka atvilkt visus kuģus, lidmašīnas un citu bruņojumu, kas nebija tieši nepieciešams aizstāvības kaujas operācijām. Armijas vienības gatavojās atkāpties. Tajā laikā Vācijas robeža sākās pie Klaipēdas, tāpēc bija skaidrs, ka ostu un karabāzi pakļaus smagam uzbrukumam. 22. jūnija vakarā vācieši sasniedza Rucavu, un nonāca ap 17 km uz dienvidiem no Liepājas.
23. jūnijs
Latvijas Komunistiskās partijas pilsētas komiteja 23. jūnijā Liepājā izsludināja karastāvokli, izdalīja vieglos ieročus un nedaudz patronu 300—500 Strādnieku gvardiem. Strādnieku gvardus galvenokārt norīkoja aizsargāt pilsētas ziemeļus un patrulēt pilsētā. 23. jūnijā notika militārpersonu un iedzīvotāju evakuācija ar kuģiem uz Ventspili. Vācu uzbrukums no dienvidiem apstājās pēc spēcīgas padomju artilērijas pretuguns, tāpēc no 23. jūnija pēcpusdienas tie sāka flanga operāciju, ieņemot Priekuli. Kad vācieši sasniedza Grobiņu, tika nogriezts atkāpšanās ceļš uz Rīgu.
24.—25. jūnijs
Vācieši 24. jūnijā sāka uzbrukt no Grobiņas puses, taču saņēma artilērijas prettriecienu. Aviācija atkal bombardēja Karostu. Vācu uzbrukums sasniedza Tosmares kuģu remonta rūpnīcu. Artilērijas atbalstu aizstāvjiem sniedza padomju kuģi un zemūdeņu artilērija. Lai tie nekristu pretinieka rokās, vakarā nogremdēja piecas zemūdenes un mīnu kuģi “Ļeņins”, kas atradās remontā. Virsnieku, kurš pieņēma lēmumu par kuģu nogremdēšanu, vēlāk nošāva par panikas celšanu. Aizstāvībai izmantoja arī vecos Krievijas Impērijas laika fortus. Kauju laikā 24. jūnijā no ievainojumiem mira ģenerālmajors Dedajevs un armijas vienību vadību uzņēmās pulkvedis Beloborodovs.
26.—27. jūnijs
26. jūnija vakarā no 27. armijas štāba pienāca pavēle atstāt Liepāju. Atkāpšanās tika paredzēta uz ziemeļiem un austrumiem. Liepājas čekas pagrabā nogalināja vairākus desmitus politieslodzīto.
27. jūnija rītausmā Sarkanās armijas, kara flotes un padomju aktīvistu grupas devās Šķēdes un Kapsēdes virzienos. Šķēdes virzienā atkāpšanās nonāca zem smagas mīnmetēju un aviācijas uguns. Uz Kapsēdes ceļa tos iznīcināja vācu ložmetēji. Lielā līķu skaita dēļ vācieši Grīzupes ceļu iedēvēja par Der Rote Strasse. Izdzīvojušie, kuru skaits bija 100—400, pa dažādiem ceļiem sasniedza Ventspili, Tukumu un Jelgavu. Pilsētas kompartijas vadītāji Jānis Zars un Miķelis Būka krita, mēģinot izlauzties no aplenkuma Šķēdes apkaimē. Caur Gramzdu izlauzties izdevās komjauniešu vadītājam Imantam Sudmalim. Beloborodovs uz Šķēdes ceļa krita vācu gūstā, pēc kara tika tiesāts par dzimtenes nodevību un pakārts Ļeņingradā.
Vairākus kuģus, kas mēģināja izlauzties līdz Ventspilij, pie Užavas pārtvēra vācu karaflote un daļu iznīcināja. Sanitārais kuģis “Vienība”, uz kura atradās no 800 līdz 2000 ievainoto un evakuējamo sarkanarmiešu ģimeņu, 27. jūnija rītā pameta Liepāju trīs torpēdkuģu pavadībā. 10 jūdžu attālumā no krasta tam uzbruka divas vācu lidmašīnas, kā rezultātā kuģis nogrima. Izglābties izdevās ne vairāk kā 25 cilvēkiem. Pastāv arī versija, ka kuģim neviens nav uzbrucis, bet tas uzskrējis uz sēkļa, dabūjis sūci un nogrimis.
28.—29. jūnijs
Vācieši atsāka uzbrukumu un sāka ieņemt pilsētas ziemeļu daļu. Lai salauztu pretestību, vācu armija veica masīvu pilsētas apšaudi. Cīņas izvērtās Raiņa parka rajonā, ar lieliem upuriem no abām pusēm. Vācu artilērijas apšaudē 28. jūnija vakarā gāja bojā vairāk nekā 70 liepājnieki, kas bija paslēpušies Liepājas Armijas Ekonomiskā veikala pagrabā Rožu laukumā.
Vērmahts ieņēma Jaunliepāju, taču pie Tirdzniecības kanāla tos sagaidīja pilsētā palikušo Sarkanās armijas un Strādnieku gvardes vienību aizsardzības līnija, taču tilti pār kanālu nebija uzspridzināti. Kanāla pārvarēšanai vācieši izmantoja artilēriju, kas nopostīja daudzas centra ēkas. Vāciešu ieņemtajā Drāšu fabrikā 29. jūnijā izveidoja strādnieku pašaizsardzības grupu, kurai tika uzdots nodrošināt kārtību apkārtnē un arestēt padomju aktīvistus. Vecliepāju vācieši pabeidza ieņemt 29. jūnijā un 30. jūnijā Vērmahts sarīkoja oficiālu uzvaras parādi. Pēdējā veiksmīgā izlaušanās 29. jūnijā notika dienvidu virzienā, kur daži aizstāvji sasniedza Skodu Lietuvā.
Pēc kaujas
30. jūnijā viesnīcā "Roma" izveidoja pilsētas pagaidu valdi, kas sāka risināt dzīvokļu un pārtikas trūkuma jautājumu pilsētā. Nopostīto ēku iedzīvotāji uzsāka patvaļīgi ievākties pamestajos dzīvokļos, bet 291. divīzijas vajadzības pēc pārtikas pārsniedza pilsētas iespējas. 2. vai 3. jūlijā Liepājā ieradās pulkvedis Aleksandrs Plensners, kas līdz aizbraukšanai uz Rīgu 5. jūlijā nodarbojās ar pašaizsardzības vienību organizēšanu.
Pēc kara
1960. gadā pie pilsētas kanāla uzcēla pieminekli pilsētas aizstāvjiem, bet 1966. gadā izveidoja piemiņas memoriālu ar mūžīgo uguni. Lai uzturētu leģendu par pilsētas varonīgo aizstāvību un cerot uz varoņpilsētas nosaukuma iegūšanu, 1971. gadā noritēja plaša publicitātes kampaņa, kuras laikā tapa kinofilma Pilsēta zem liepām.
Pēc Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā Latvijas valdība pieņēma lēmumu nojaukt 1960. gadā celto pieminekli Jaunajā ostmalā, memoriālu 14. novembra bulvārī un piemiņas plāksni ģenerālim N. Dedajevam Grīzupes ielā.
Ārējās saites
Liepāja Otrā pasaules kara laikā
Boy Story
Boy Story (Hangils : 보이스토리; vienkāršotā ķīniešu: 男孩 的 故事) ir Ķīnas popgrupa (boy-band), kuru izveidoja JYP Entertainment (Koreja) un New Creative Content & Tencent (Ķīna). Grupu veido seši dalībnieki: Hanyu, Zihao, Xinlong, Zeyu, MingRui un Shuyang. Tā darbojas korejiešu popmūzikas žanrā.
Kauja par Liepāju
Ārējās saites
Оборона Лиепаи 23 - 28 июня 1941 г.
Boy Story
Kopš 2017. gada septembra tika uzsākts plāns "Real! Project" ar četriem singliem, kam oficiāli debitēt bija paredzēts 2018. gada septembrī. Pirmais singls bija How Old RU. Otrais singls bija Can't Stop, kas tika izlaists 2017. gada 15. decembrī, trešais singls bija Jump Up, kas tika izdots 2018. gada 30. martā. Pēdējo pirmsdebijas singlu producēja JYP Entertainment dibinātājs Park Jin. Dziesma Handz Up tika izlaista 2018. gada 12. jūnijā.
Boy Story oficiāli debitēja 2018. gada 21. septembrī ar savu pirmo mini albumu Enough, kurā iekļauti visi pirmsdebijas singli un debijas ieraksts Enough. 2018. gada 21. oktobrī grupa izlaida Stay Magical (奇妙 里). Nākamajā mēnesī Boy Story dziedāja dziesmu For U. Boy Story savu nākamo dziesmu Oh My Gosh izlaida 2019. gada 29. martā, kam sekoja Too Busy sadarbībā ar Džeksonu Vangu 2019. gada 26. jūlijā. 2020. gada 6. janvārī Boy Story izlaida albumu I = U = WE 序.
Brigu baznīca
Brigu Vissvētās Trīsvienības Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Ludzas novada Brigu pagasta Brigos.
Vēsture
Brigu pirmo koka baznīcu uzcēla Pasienes dominikāņi 1698. gadā. Pašreizējo koka baznīcu uzbūvēja muižnieks Riks 1800. gadā. 1866. gadā Krievijas valdība baznīcu atņēma katoļiem un atdeva pareizticīgajiem, neskatoties uz to, ka draudzei bija 1154 ticīgie. Katoļu baznīcai dievnamu un saimniecības ēkas atpakaļ atdeva Latvijas valdība 1920. gada 9. decembrī. Baznīcu 1921. gada janvārī iesvētīja toreizējais Ludzas dekāns, bet vēlākos gados bīskaps Antonijs Urbšs, pēc kā baznīca nonāca Brigu draudzes apsaimniekošanā.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jānis Kupčs.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Baznīcas iesvētīšana (3. svētdiena pēc Triju Ķēniņu dienas), Vissvētākās Trīsvienības svētki, Kunga Jēzus pārveidošanas diena (svētdienā pēc 6. augusta), Krusta paaugstināšanas svētki (40 stundas).
Tehniska informācija
Briģu baznīca ir koka celtne, kas no ārpuses ir apšūta ar dēļiem un nokrāsota ar eļļas krāsu. Iekšpusē ir apmetums, dēļu grīda. Baznīca ir 10 metrus gara un 10 metrus plata. Baznīcas solos var novietoties 75 cilvēki. Baznīca ir apkurināma ar krāsni.
Sākums (īsfilma)
"Sākums" ir 1961. gadā izdota Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Uldis Brauns. Filma 2018. gadā tika restaurēta.
Sižets
Filmā apskatīta Pļaviņu HES celtniecība.
Inga Dambe
Inga Dambe (dzimusi 1977. gadā Rīgā) ir latviešu orientieriste. Viņas augstākie panākumi Pasaules čempionātos ir individuāli 9. vieta vidējā distancē 2012. gada čempionātā Šveicē, kā arī 5. vieta stafetē 2017. gada čempionātā Igaunijā kopā ar Sandru Grosbergu un Lauru Vīķi.
Trenēties sākusi Olainē, kur pavasījusi bērnību un skolas gadus. Trenere māte Zelma Dambe. I. Dambe ilgus gadus dzīvojusi Somijā, pārstāvot klubu Paimio Rasti, kurā ir arī trenere. Divreiz uzvarējusi un divreiz bijusi otrā nozīmīgākajās nacionālajās daudzdienu sacensībās Fin5. Citi nozīmīgākie sasniegumi: 10. vieta garajā distancē 2012. gada Eiropas čempionātā Zviedrijā, kā arī sava Somijas kluba komandas sastāvā 2012. gadā ieņemtā 2. vietā lielākajās klubu stafešu sacensībās Venla.
Latvijas Republikas īpašo uzdevumu ministru Eiropas Savienības lietās uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Latvijas Republikas īpašo uzdevumu ministri Eiropas Savienības lietās, kas bija Latvijas Republikas Ministru kabineta locekļi. Šis amats pastāvēja no 1995. gada līdz 1997. gadam.
30px Latvijas Republika (1991 — mūsdienas) 30px
{{legend| #3a3838 | Latvijas Nacionālās neatkarības kustība |border=1px solid #AAAAAA}}
Minoru Kobata
Nacionālā izlase
!Kopā||13||0
Mārtiņš Levics
Dzīvesgājums
Iespējams, ka viņš dzimis 1456. gadā Štrāsburgā kā Martins Leons (León). Iestājās Vācu ordenī, kur lielmeistara sekretārs tolaik bija Johanness Leons. Studēja Leipcigas Universitātē, 1458. gadā ieguva bakalaura grādu. Bija lielmeistara sūtnis pie Livonijas ordeņa mestra Johana fon Mengedes, vēlāk kļuva par Kurzemes bīskapa Paula II rakstvedi. 1473. gada 9. jūlijā Romas pāvests viņu apstiprināja par Kurzemes bīskapu, iesvētīšana sekoja 18. jūlijā. Miris 1500. gada janvāra pēdējā dienā savā rezidencē Piltenes pilī.
Kažoks (Sirdsmīļā Monika)
Anotācija
Roberts izīrē 3000 latu dārgu kažoku pasākumam klubā, taču Monika domā, ka tas ir paredzēts viņai. Roberts nolīgst Žani lai tas izliekas par zagli un "nozog" mēteli, bet dzīvoklī ierodas īsts zaglis.
Dzjiaņa
Dzjiaņa (zh, Jí'ān) ir pilsēta Ķīnas dienvidaustrumos, Dzjansji provincē. Administratīvi veido prefektūras līmeņa municipalitāti ar vairāk kā 4 miljoniem iedzīvotāju, bet pašas Dzjiaņas municipālajos rajonos dzīvo ap 540 tūkstošiem cilvēku. Izvietojusies provinces dienviddaļā Gaņdzjanas upes krastos ap 200 km uz dienvidiem no provinces galvaspilsētas Naņčanas.
Administratīvais iedalījums
Dzjiaņas prefektūras līmeņa pilsēta administratrīvi iedalās divos urbānajos rajonos (Qū, Dzjidžou un Cjinjuaņa), kas principā veido pašu Dzjiaņas pilsētu, vienā apriņķa līmeņa pilsētā (Shì; Dzjinganšaņa), kā arī 10 apriņķos (Xiàn).
1983. gada laikapstākļi Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1983. gada laikapstākļi Latvijā.'''
Gada raksturojums pa mēnešiem
1983. gada decembrī mēneša vidējā gaisa temperatūra bija –2,1 °C (norma –4,1 °C). Nokrišņu daudzums sasniedza gandrīz divas normas. Aukstākais laiks pieturējās otrajā dekādē, kad vidējā temperatūra bija par 2 grādiem zemāka nekā norma. Minimālo temperatūru –14 grādi tika reģistrēja 10. decembrī, bet maksimālo temperatūru +6,1 °C atzīmēja 6. decembrī. Minimālo gaisa mitrumu (54 procentus) reģistrēja 29. decembrī. Mēneša beigās pūta stiprs, galvenokārt rietumu un dienvidrietumu virziena vējš, kas 31. decembrī sasniedza līdz 24 metriem sekundē. Mēneša sākumā sniega sega bija 5–7 cm, otrajā dekādē sasniedza 20–27 cm, bet mēneša beigās atkušņa rezultātā samazinājās līdz 1–4 cm un vietumis izzuda pavisam.
Janvāris
1983. gada janvāra vidējā gaisa temperatūra vairākumā rajonu bija 1 līdz 2 grādi virs nulles, kas ir par 5,5—6,5 grādiem virs normas. Nokrišņu bija divas trīs reizes vairāk nekā parasti (pārsvarā slapja sniega un lietus veidā). Janvārī ziema atnāca tikai divas reizes un arī tad uz ļoti īsu brīdi. Viszemākā gaisa temperatūra, kas tika atzīmēta republikas austrumos 21., 24. un 25. janvārī, bija 11 līdz 13 grādu zem nulles.
Diennakts vidējā gaisa temperatūra janvāra pirmajā nedēļā bija par 4—6 grādiem virs normas. 6. janvārī maksimālā temperatūra Rīgā bija +8 grādi, kas ir tuva šās dienas absolūtajam temperatūras maksimumam. Sniega sega, turklāt ļoti nenozīmīga no diviem līdz 15 centimetriem bija tikai republikas galējos austrumu rajonos. Atlantija uz Eiropas teritoriju citu pēc cita raida cikloniskus virpuļus. Tieši tie uz Baltiju atnes siltumu, lietu un brāzmainu vēju.
Trešās dekādes sākumā Latvijā uzsniga daudz sniega, valstī valdīja sniegs un putenis. Maksimālais sniega segas biezums sasniedza 16 līdz 20 centimetru. Un, lai gan temperatūras režīms joprojām bija ievērojami augstāks virs vidējā daudzos gados novērotā, tomēr diennakts vidējā temperatūra turējās zem nulles, bet tā jau ir raksturīga ziemas laika pazīme. Janvāra trešajā nedēļā Baltijai pāri gāja trīs dziļi cikloni. Tāpat kā to priekšteči, tie veidojās Atlantijā, tomēr to pārvietošanās trajektorija bija ievērojami vairāk dienvidos. Cikloni nāca no Islandes uz Skandināvijas dienvidiem un tālāk pāri Baltijai ātri aizvirzījās uz austrumiem. Šāda sinoptiska situācija veicināja to, ka uz īsu laiku vējš ciklona aizmugurē iegriezās no ziemeļiem, veicinot Arktiskā gaisa ieplūšanu un temperatūras pazemināšanos līdz –8, –12 grādiem.
Februāris
Ziema tuvojas beigām. Meteoroloģisko novērojumu vēsturē tā iegāja kā neparasti silta ziema. 1983. gada februāris atnāca ar salu, tomēr pamatos gaisa temperatūra bija augstāka par vidējo daudzos gados novēroto. Vairākkārt bija atkušņi, kuru laikā piekrastē praktiski pilnīgi nokusa sniegs. Vissniegainākajos Latvijas rajonos sniega segas biezums nepārsniedza 40—45 centimetrus. Visa mēneša laikā republikā gaisa temperatūra nenoslīdēja zemāk par −24 grādiem.
Dziļš ciklons, kas 2. un 3. februārī šķērsoja Baltiju, atnesa sev līdzi sniegu, reizēm arī puteni. Bet sals veicināja no jauna uzkritušā sniega saglabāšanos. Maksimālais sniega segas biezums Ērgļos sasniedza 18 centimetrus, Gaiziņkalnā — 23 centimetrus.
Gaisa temperatūra februāra pirmajā dekādē krasi pazeminājās. Naktī un rīta stundās sals sasniedza –10, –15 grādu, republikas austrumos līdz –20 grādiem. Dienas stundās, lai gan retumis cauri mākoņu segai uzspīdēja saule, gaisa temperatūra joprojām bija zema: –3 līdz –8 grādi, austrumu rajonos –12 grādu. Diennakts vidējā gaisa temperatūra bija 4 līdz 6 grādus zem normas. Visā valstī uzsniga sniegs. Naktī, laikam skaidrojoties, bija vērojama migla. Republikas austrumos koki nosarmoja. Sniega segas biezums Alūksnē 23 centimetri. Ērgļos — 25, Gaiziņkalnā — 27 centimetri. No Atlantijas uz Islandi joprojām virzījās dziļi cikloni, bet to pārvietošanās trajektorija atšķīrās no iepriekšējiem: viens no tiem pārvietojās uz dienvidaustrumiem, otrs uz ziemeļaustrumiem. Latvijā laiku ietekmēja anticiklons, kas bija izveidojies virs Somijas. Ar austrumu vējiem mūsu rajonos ieplūda aukstais arktiskais gaiss. Virs Rietumeiropas griezās plašs ciklonisks virpulis. Tā ziemeļu perifērijas ietekmē Latvijā vietām sniga sniegs.
Ziemīgās dienas Latvijā ilgi neuzkavējās. Arktikas gaiss, kas Baltijā atnesa salu, atkāpās uz Baltkrieviju un Ukrainu. Virs Rietumeiropas un Ziemeļu jūras izveidojās plašs ciklons. Tā rietumu perifērijā no dienvidiem līdz Atlantijas ziemeļu platumiem ieplūda silts gaiss, kas pakāpeniski izpletās Skandināvijas un Baltijas valstu virzienā. Otrās dekādes vidū diennakts vidējā gaisa temperatūra Rīgā bija par 2—3 grādiem virs normas. Tikai republikas austrumos vēl turpinājās neliels sals — vietām sniga un saglabājās visai ievērojams sniega segas biezums.
Februāra otrajā pusē laiku Latvijā noteica spēcīgs ciklons, kas izveidojās virs Azoru salām, bet pēc tam pārvietojās uz Ziemeļjūru un Centrālās Eiropas rajoniem. Pa tā ziemeļaustrumu teritoriju Baltijā ieplūda gaisa masas no Ziemeļatlantijas. Mēneša beigās laikapstākļus noteica anticiklons.
Marts
Marta pirmajā dekādē laikapstākļi mainījās vairākkārt. Marta pirmo dienu sauso, vēso laiku dekādes otrajā pusē nomainīja apmācies laiks ar slapju sniegu, kas republikas rietumu rajonos pārgāja lietū. Lielākajā daļā Latvijas teritorijas pieturējās viegls sals. Tikai piekrastes rajonos temperatūra pacēlās līdz plus trim, sešiem grādiem. Laiks krasi mainījās dziļu ciklonu ietekmē, kuri nāca no Atlantijas pāri Skandināvijai.
Pēc ilga aukstuma perioda Latvijā kļuva siltāks. Savā pēdējā mēnesī ziema ilgi negribēja atkāpties no savām pozīcijām. Vēl 11. un 12. marta naktīs gaisa temperatūra pazeminājās līdz –10, –15 grādiem zem nulles, vietām sasniedzot –19 grādus, dienā tā bija 1 līdz 6 grādi zem nulles. Tajās dienās Rīgā diennakts vidējā temperatūra bija 4,6 grādi zem nulles, kas ir par diviem grādiem zemāk par normu. Turpmākajās dienās kļuva ievērojami siltāks. Jau 16. martā gaisa temperatūra naktī bija tuvu nullei, bet dienā no 4 līdz 9 grādi virs nulles. Vietām nolija neliels lietus, intensīvi sāka kust sniegs. Diennakts vidējā gaisa temperatūra paaugstinājās līdz 1,5 grādiem, kas ir 3,5 grādus augstāka par normu. Šādu siltuma iestāšanos noteica atmosfēras procesu pārkārtošanās. Anticiklons, kas radīja aukstu un sausu laiku, atkāpās uz Ukrainu. No Islandes uz Baltiju atnāca cikloni, kas atnesa sev līdzi silto un mitro Atlantijas gaisu. Bet dažos Latvijas rajonos vēl saglabājās ziema: sniega segas biezums Galziņkalnā bija 35 centimetri. Ērgļos — 30 centimetri.
Tikai nedēļu, no 14. līdz 21. martam, Latvijā noturējās agrīnam pavasarim raksturīgs laiks ar temperatūru +4 līdz +9 grādi, ar lietu un ilgstošu miglu. Praktiski vairs nebija sniega segas. Tikai republikas augstienēs saglabājās mazliet sniega. 22. un 23. martā ziema atgriezās — it visur puteņoja, vējam pastiprinoties līdz 12, 17 metriem sekundē. Snigšanas intensitāte vietām sasniedza 10 līdz 14 milimetrus divpadsmit stundās. Visvairāk sniega uzsniga Rīgā (22. martā diennakts nokrišņu summa sasniedza 17,8 mm). Rezultātā sniega sega atjaunojusies visā republikas teritorijā.
Marta pēdējās dienās virs Baltijas bija robeža starp silto gaisu, kas ieplūda Krievijas Eiropas daļā un auksto gaisu, kas valdīja Rietumeiropā un Skandināvijā. Šķirtnes līnijā no dienvidiem uz ziemeļiem virzījās cikloni, kuru ietekmē Latvijā saglabājās nepastāvīgs laiks ar lietu, un mitru sniegu. Bet no aprīļa pirmajām dienām to ietekme kļuva vājāka. Baltijā ieplūda dienvidaustrumu siltās gaisa masas, no Ukrainas ienāca siltums. Kusa pēdējais sniegs.
Aprīlis
1983. gada aprīlis pieturējās samērā silts, taču bieži bija apmācies un lietains laiks, pie tam otrajā dekādē temperatūra pazeminājās un uzsniga pat smags. Vidējā temperatūra aprīlī kopumā Valmieras rajonā sasniedza + 7 °C (norma +3,9 °C). Nokrišņa summa turējās 45–55 mm robežās. bet Rūjienā nepārsniedza 29 mm.
Līdz ar aprīļa pirmajām dienām Latvijā iestājās pavasarīgi silts, pārsvarā saulains laiks. Par nedēļu ātrāk nekā parasti attīstījās pavasara procesi dabā. Daudzos rajonos, it īpaši republikas austrumos, bērziem sāka tecināt sulas, ziedeja lāzdas un pelēkie alkšņi, piebrieda pumpuri ķiršiem un ābelēm. Tas viss saistībā ar to, ka jau marta beigās un aprīļa sākumā Baltijā ieplūda dienvidu siltās gaisa masas no Turcijas un Aizkaukāza. Visas šīs dienas temperatūras režīms Latvijā, arī Rīgā bija ievērojami augstāks par parasto. Diennakts vidējā temperatūra bija par 5—9 grādiem virs normas, bet dienas stundās maksimālā temperatūra vairumā rajonu sasniedza +13, +16 grādus. Visu šo laiku virs Krievijas Eiropas daļas turējās mazkustīgs anticiklons, un tur bija vērojams sevišķi silts, sauss laiks (Maskavā pirmajās piecās aprīļa dienās maksimālā gaisa temperatūra pārsniedza +17 grādu atzīmi). Anticiklona rietumu teritorijā no Melnās jūras pāri Rietumukrainai, Baltkrievijai un Baltijai gāja vairāki sekli cikloni, kuru ietekmē Latvijā nolija neliels lietus, tomēr tas neizjauca vispārējo labā laika iespaidu. Aprīļa pirmajā dekādē kļuva siltāks ne tikai gaiss, bet iesila arī ūdens temperatūra Rīgas jūras līcī, paceldamies līdz +2, +3 grādiem, bet Latvijas upēs līdz +5, +6 grādiem.
Mēneša sākumā Latvijā vēl bija patīkams, silts laiks, bet pēkšņi ielauzās aukstums ar slapju sniegu un ledainu lietu, bet dažviet pat tika novērots sniegputenis. Dažos rajonos zemi atkal klāja 6 līdz 9 centimetrus bieza sniega sega (Rūjienā, Cēsīs un Stendē). Aukstais gaiss Baltijā ieplūda saistībā ar ciklona ziemeļu malu, kurš izveidojās virs Ziemeļjūras. iedams pāri Rietumeiropas centrālajiem rajoniem, ciklons divās diennaktīs sasniedza Baltiju, un tur, kļūdams mazkustīgs, gausi sāka pieņemties spēkā. tā ilgstošā uzturēšanās atnesa apmākušos aukstu laiku ar nokrišņiem. Visbagātīgākie nokrišņi tika reģistrēti 12. aprīlī. Saldus un Jelgavas rajonā 12 stundās sasniedzot 22 līdz 24 milimetrus, kas izraisīja ūdens uzkrāšanos uz laukiem un radīja nelabvēlīgus apstākļus augu augšanai.
Aprīļa otrajā pusē atmosfēras procesi virs Krievijas Eiropas rietumu daļas bija ļoti nenoteikti. Gaisa plūsmas uz Latviju atnesa te siltu un sausu dienvīdu gaisu, te vēsu un mitru — no Atlantijas. Tāda krasa laika maiņa Baltijas pavasarim ir raksturīga. Otrās dekādes beigās virs Latvijas pārvietojās trīs cikloni. Neliels lietus nolija visā valsts teritorijā. Apmākušos laiku nomainīja saulains. Krasi mainījās gaisa temperatūra: atsevišķās naktīs bija vērojamas salnas līdz mīnus vienam, diviem grādiem, bet saulainās dienās gaiss sasila līdz +16, +18 grādiem. Kaut gan laiks bija svārstīgs, ar īslaicīgu aukstuma atgriešanos, turpinājās attīstība augu valstī. Pavasaris dabā pieņēmās spēkā.