cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Publicēšana — abonēšana
Ziņojumu piegādes problēmas
Brokeris “publicēšana — abonēšana” sistēmā var būt veidots tā, lai piegādātu ziņojumus uz noteiktu laiku, bet pēc tam pārtraukt piegādes mēģinājumus neatkarīgi no tā, vai tas ir saņēmis apstiprinājumu par to, ka visi abonenti ir veiksmīgi saņēmuši ziņojumu. Šādā veidā izstrādāta sistēma nevar garantēt ziņojumu piegādi lietojumprogrammām, kam vajadzīga droša piegāde. Lai veiktu šādu drošu piegādi (piemēram, pieprasot abonentam publicēt saņemšanas ziņojumus), šāda izdevēja un abonenta pāra ciešāka sasaistīšana jāveic ārpus “publicēšana — abonēšana” arhitektūras.
Izdevējs “publicēšana — abonēšana” sistēmā var pieņemt, ka abonents klausās, ja patiesībā tā var arī nebūt. “Publicēšana — abonēšana” sistēma var tikt izmantota, lai iekārtas varētu nosūtīt problēmas vai kļūmes abonentam, kas parāda un reģistrē šīs problēmas. Ja reģistrētājs sabojājas (notiek avārija), ierīču problēmu publicētāji ne vienmēr saņems paziņojumu par reģistrētāja kļūmi, un kļūdas ziņojumi netiks parādīti vai ierakstīti kādā no “publicēšana — abonēšana” sistēmas iekārtām. Šī ir arī izstrādes problēma alternatīvām ziņojumapmaiņas arhitektūrām, piemēram, klientservera sistēmai. Ja klientservera sistēmā kļūdu reģistrētājs nedarbojas, sistēma saņem norādi par kļūdu reģistrētāja (servera) kļūmi. Šādā gadījumā klientservera sistēmai būs jātiek galā ar šo problēmu, izmantojot liekus kļūdu reģistrēšanas serverus tiešsaistē vai dinamiski nārstojot atteices pieteikšanās serverus. Tas sarežģī klienta un servera realizācijas, kā arī klientservera arhitektūrau kopumā. Savukārt “publicēšana — abonēšana” sistēmā liekos kļūdu reģistrēšanas abonentus, kas ir precīzi esošā reģistrētāja dublikāti, var pievienot sistēmai, lai palielinātu reģistrēšanas uzticamību, neietekmējot nevienu citu iekārtu sistēmā. “Publicēšana — abonēšana” sistēmā drošu kļūdu ziņojumu reģistrēšanas funkciju var pievienot pakāpeniski, pēc iekārtu problēmu ziņojumu reģistrēšanas pamatfunkcijas ieviešanas.
“Publicēšana — abonēšana” struktūras mērogi ir labi maziem tīkliem ar mazu publicētāju un abonenta mezglu skaitu un mazu ziņojumu apjomu. Savukārt, pieaugot mezglu un ziņojumu skaitam, palielinās nestabilitātes iespējamība, ierobežojot “publicēšana — abonēšana” tīkla maksimālo mērogojamību. Piemēram, caurlaidspējas nestabilitāte lielos mērogos ietver:
“Publicēšana — abonēšana” sistēmas var būt pakļautas drošības problēmām, jo brokeros (serveros) ir integrēta informācija par to, kā brokeris var nosūtīt ziņojumus abonentam. Brokeri var būt apmuļķoti nosūtīt paziņojumus nepareizam klientam, tādējādi pastiprinot pakalpojuma pieprasījumu noraidīšanu pret klientu. Paši brokeri varētu tikt pārslogoti, jo tie piešķir līdzekļus izveidoto abonementu izsekošanai.
Pat sistēmās, kas neizmanto brokerus, abonents var saņemt datus, kurus tas nav pilnvarots saņemt. Neautorizēts izdevējs var ievietot “publicēšana — abonēšana” sistēmā nepareizus vai bojātus ziņojumus. Tas īpaši attiecas uz sistēmām, kas apraida vai multiraida savus ziņojumus. Šifrēšana (piemēram, Transport Layer Security, SSL/TLS) var novērst nesankcionētu piekļuvi, bet nevar novērst to, ka autorizēti izdevēji ievada bojātus ziņojumus. Arī citas arhitektūras, kas nav “publicēšana — abonēšana”, piemēram, klientserveru sistēmas, ir neaizsargātas pret pilnvarotiem ziņojumu sūtītājiem, kuri rīkojas ļaunprātīgi.
A Study in Pink
A Study in Pink ir britu seriāla "Šerloks" pirmās sezonas pirmā sērija. Pirmoreiz tā tika pārraidīta BBC One televīzijas kanālā. Sērijas scenārija autors ir Stīvens Mofats. Daļēji balstīts uz romāna "Etīde purpura toņos" motīviem.
Sižets
Policija izmeklē vairākus atgadījumus, kuros cilvēki, šķietami, ir veikuši pašnāvības. Šerloks Holmss iesaistās izmeklēšanā un atklāj, ka tās nav bijušas pašnāvības, bet sērijveida slepkavības, kā arī satiek Džonu Vatsonu, bijušo armijas ārstu, un sāk dzīvot kopā ar viņu vienā dzīvoklī.
Šerloka brālis Maikrofts Holmss nolaupa Džonu un piedāvā viņam naudu, apmaiņā pret Šerloka izspiegošanu. Džons atsakās to darīt.
Vēlāk kāds taksists nolaupa Šerloku un atzīstas ka ir slepkava un, ka visi upuri ir spēlējuši ar viņu krievu ruleti, izmantojot divas kapsulas, kur vienā no viņām ir bijusi inde. Džons nošauj taksistu.
Lauriakuma
Lauriakuma (la) bija nozīmīga romiešu leģionāru apmetne un ciemats pie impērijas Donavas robežas. Atradās mūsdienu Austrijas pilsētas Ensas robežās, pie Ensas upes ietekas Donavā.
Liela daļa atradumu mūsdienās ir izstādīta Lauriakumas muzejā.
Romas periods
Romiešu Otrais jeb Itālijas leģions ap 205. gadu uzcēla leģiona nometni bijušā nenozīmīgā romiešu nocietinājuma vietā ceļu krustpunktā pie Ensas ielejas pēc tam, kad pameta agrāko vietu netālajā Albingā, un nākamajos gadsimtos tā bija leģiona galvenā mītne un līdztekus Virunai (mūsdienu Colfeldā pie Mariazāles) un Ovilavai (Velsai) kalpoja kā Romas Norikas provinces administratīvais centrs. Leģionāru nometne arī bija daļa no robežas nocietinājumiem un tajā no 3. līdz 5. gadsimtam nepārtraukti bija izvietots karaspēks. Ziemeļos un dienvidrietumos atradās civilā apmetne, kas visticamāk radās tūlīt pēc nometnes izveides trešā gadsimta sākumā un 5. gadsimtā kļuva par Norikas ziemeļdaļas bīskapa mājvietu. Kapulauki atrodami daudzās vietās gan apmetnes teritorijā, gan ārpus tās.
Vēlākajā periodā Lauriakuma kļuva par leģionāru Donavas patruļlaivu bāzēšanās un vairogu izgatavošanas vietu. Pēc robežas pamešanas Norikā un Rētijā Rietumromas impērijas sabrukšanas rezultātā Lauriakumai bija nozīmīga loma Norikas Severīna veiktajā Romas pilsoņu evakuācijā. Seno ēku mūri lielākoties kļuva par upuri akmeņu ieguvei viduslaikos un mūsdienās dažādām celtniecības un lauksaimniecības darbībām. Vislabāk saglabājušās seno laiku un agrīno viduslaiku liecības ir atliekas, kas pieejamas mūsdienu Sv. Lorenca bazilikas apakšdaļā.
Viduslaiki
Lai gan šodien Lauriakuma ir daļa no Ensas pilsētas, viduslaikos tā bija atsevišķa apmetne, kuras nosaukums bija pārveidots par Sanktlorencu.
Sv. Lorenca bazilika
No 1960. līdz 1966. gadam tika veikti arheoloģiskie izrakumi, lai atraktu romiešu laiku sienas (datētas ar mūsu ēras 180. gadu), tāpat tika atrakta pirmā kristīgā baznīca (4.–5. gadsimts) un citas baznīcas ēkas no pirmās tūkstošgades. Pilsētas tagadējā bazilika ir celta gotiskā stilā ap 1300. gadu.
Pēc 1960.—1966. gada rakšanas darbu pabeigšanas Sanktlorencas bazilika guva gan zinātnieku, gan publikas uzmanību:
Lauriakumas diecēze
Lauriakuma ir bijušais Romas katoļu baznīcas arhibīskapa sēdeklis, kurš saglabā formālu goda arhibīskapu, un tā katedra aptver Lorhas (Lauriakumas) rajonu Ensā.
Senā bīskapija, iespējams, bija tikai daļēji strukturēta misionāru misija, kuru dibināja Akvilejā un kas pārcēlās uz pierobežu līdz ar Norikas galvaspilsētas pārcelšanu no Teurnijas Karintijā uz Ovilavu (Velsu). Tautu staigāšanas satricinājumos tā tika pamesta pēc romiešu atkāpšanās 488. gadā.
Slovākijas vēsture
Slovākijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Slovākijas teritorijā.
Nitras un Lielmorāvijas sastāvā
No 8. gadsimta beigām līdz 833. gadam Slovākijas teritorijā pastāvēja Nitras kņaziste, kas vēlāk iekļāvās Lielmorāvijas valsts sastāvā. Lielmorāvijas karaļa Svatopluka I laikā (830—894), 880. gadā Nitrā nodibināja katoļu bīskapiju un uzcēla klosteri tuvējā Zobora (Zobor) kalnā. Bīskapijas veidošanā piedalījās Svētais Kirils un Svētais Metodijs — pirmā slāvu alfabēta (glagolicas) radītāji.
Ungārijas sastāvā
Apmēram no 906. gada Slovākijas teritorija nonāca ungāru Ārpādu dzimtas valdījumā, vēlāk integrējoties Ungārijas Karalistē un ietilpstot tajā vairāk nekā 1000 gadus. No 1663. līdz 1685. gadam Slovākija ietilpa Osmaņu impērijā ar Nitru kā kā sandžaka centru.
Hābsburgu valdīšanas laiks
Pēc Austroungārijas izveides Slovākija ietilpa teritorijā ar nosaukumu "Svēta Štefana kroņa zemes", kas no 1867. gada bija suverēna valsts ar savu divkameru parlamentu Budapeštā un premjerministru. 1918. gada 13. novembrī Belgradā Ungārija parakstīja pamiera līgumu ar Antanti. Čehu un slovāku karaspēka vienības ieņēma Slovākiju un Karpatu Rutēniju. 1919. gada martā izveidojās Ungārijas Padomju republika, kas uzsāka nesekmīgu karu ar Čehoslovākiju, lai atgūtu Slovākiju.
Līdz ar 1920. gadā parakstīto Trianonas līgumu Slovākiju atdalīja no Ungārijas un iekļāva Čehoslovākijā.
Čehoslovākijas Republika
Pēc Pirmā pasaules kara Austroungārija beidza pastāvēt un 1918. gadā tika nodibināta Čehoslovākijas Republika. 1938. gada septembrī Vācija, Lielbritānija, Francija un Itālija noslēdza Minhenes vienošanos, kas ļāva Vācijai anektēt Čehoslovākijai piederošo Sudetu apgabalu. Valsts nosaukumā ieviesa domu zīmi un tā tika nosaukta par Čeho-Slovākiju. 1939. gada 14. martā neatkarību pasludināja un no Čeho-Slovākijas atdalījās Slovākijas Republika. Otrā pasaules kara beigās Slovākiju okupēja PSRS karaspēks. Slovākijas Republika tika likvidēta un atkal iekļauta Čehoslovākijas Republikā. Saskaņā ar prezidenta Beneša dekrētiem no 1945. līdz 1946. gadam no Čehoslovākijas tika padzīti 2 700 000 līdz 3 000 000 vāciešu.
Čehoslovākijas Sociālistiskā Republika
Pēc 1948. gada Čehoslovākijas Komunistiskā partija bija vienīgā atļautā partija valstī, un PSRS stingri kontrolēja valstī notiekošo.
Naktī no 20. uz 21. augustu piecas Varšavas pakta valstis iebruka Čehoslovākijā. Apmēram 5000—7000 padomju tankiem sekoja 200—600 tūkstoši Varšavas bloka kareivju. Iebrukuma laikā 72 čehoslovāki tika nogalināti un simtiem ievainoti. Padomju karavīri arestēja Dubčeku un nogādāja Maskavā. Pēc okupācijas apmēram 300 000 čehu un slovāku atstāja valsti un devās trimdā uz rietumiem.
Neatkarības atgūšana un integrācija ES
1989. gada novembrī Čehoslovākijā sākās Samta revolūcija, kura noveda pie Komunistiskās partijas varas monopola likvidēšanas un valdības atkāpšanās. Drīz pēc tam tika izveidota jauna valdība, kura sastāvēja no vairākām politiskajām partijām, un kurā komunistiem bija tikai daži ministru posteņi. 1990. gada jūnijā tika sarīkotas pirmās brīvās vēlēšanas. 1993. gada 1. janvārī Čehoslovākija oficiāli sadalījās divās valstīs — Čehijā un Slovākijā.
1999. gada 12. martā Slovākijas Republika pievienojās NATO un 2004. gada 1. maijā Eiropas Savienībai. 2007. gada 21. decembrī tā pievienojās Šengenas zonai.
Latvijas pilsētu amatierteātri
Latvijas pilsētu amatierteātri ir mākslinieciskās pašdarbības kolektīvi. Atšķirībā no profesionālajiem teātriem, tajos var darboties jebkurš interesents. Šie teātri atrodas dažādās Latvijas pilsētās.
Par Latvijas amatierteātriem
Latvijā ir vairāku veidu teātri — valsts dibinātie, nevalstiskie jeb neatkarīgie, projektu un amatierteātri.
Amatierteātri būtiski atšķiras no citiem teātriem, jo tajos var piedalīties jebkurš interesents. Parasti amatierteātru un amatierteātru studiju dalībniekiem nav profesionālas aktiera izglītības. Amatierteātru mākslinieciskais līmenis mēdz būt dažāds. Darbība amatierteātrī ir lieliska iespēja pilnvērtīgi pavadīt brīvo laiku.
Latvijā darbojas aptuveni 360 amatierteātri ar vairāk nekā 4000 dalībniekiem. No režisoriem, kuri vada Latvijas amatierteātrus: Latvijas amatierteātri tiek finansēti no pašvaldību budžeta.
Amatierteātri Latvijas pilsētās
(2015. gada dati)
Josefs Louma
Josefs Louma (cz; dzimis, miris ) bija čehu šahists un šaha problēmists, sastādījis šaha etīdes.
Dzīves gājums
20. gadsimta trīsdesmitos gados Louma bijis spēcīgs šahists un čehu šaha spēlētāju asociācijas vadītājs, pēc profesijas manufaktūras tehniskas direktors Prāgā. Pēc komunistu nākšanas pie varas 1948. gadā šos amatus zaudējis. Tomēr ar Ludeka Pahmana atbalstu viņš ticis nodrošināt ar mazāk nozīmīgiem amatiem šaha asociacijā un šaha žurnālu redakcijās. Bijis vairāku šaha grāmatu līdzautors.
Narimanova
Narimanova (ru) ir pilsēta Astrahaņas apgabalā Krievijas Federācijā. Pilsēta atrodas 45 km uz ziemeļiem no Astrahaņas, Volgas upes labajā krastā.
Markoss Akunja
Markoss Akunja (es; dzimis ) ir Argentīnas futbolists, pussargs, Argentīnas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2020. gada spēlē La Liga kluba Sevilla FC sastāvā.
Sasniegumi
Racing Club
Sporting CP
Sevilla
Strumica
Strumica var būt:
Maltuve
"Maltuve" (en) ir 2007. gada ASV filma, kuras režisori ir Roberts Rodrigess un Kventins Tarantīno. "Maltuve" sastāv no divām filmām — Rodrigesa "Šausmu planēta" (Planet Terror), šausmu filma par izdzīvojušu grupu, kuri cīnās pret zombijiem līdzīgām radībām, kā arī Tarantīno "Nāves pierādījums" (Death Proof), šausmu filma par slepkavniecisku kaskadieri, kurš ar modificētiem transportlīdzekļiem nogalina jaunas sievietes. "Šausmu planēta" galvenās lomas atveido Rouza Makgauana, Fredijs Rodrigess, Maikls Bīns, Džefs Feihijs, Džošs Brolins un Mārlija Šeltone, bet "Nāves pierādījums" galvenās lomas atveido Kurts Rasels, Rosario Dosone, Vanesa Ferlito, Džordana Leda, Sidnija Temija Puatjē, Treisija Tomsa, Mērija Elizabete Vinsteda un Zoja Bella. Starp abām filmām ir skatāmi arī izdomāti filmu treileri, kuru režisori ir Rodrigess, Robs Zombijs, Edgars Raits, Īlaijs Rots un Džeisons Eisners.
"Maltuve" pirmizrāde notika. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes, bet bija finansiāli neveiksmīga, nopelnot tikai 25,4 miljonus ASV dolārus pie 53–67 miljonu budžeta. Rodrigesa un Eisnera veidotie neīstie treileri vēlāk kļuva par pamatu filmām "Mačete" (2010) un Hobo with a Shotgun (2011).
RC4WD
RC4WD ir radio vadāmu modeļu rezerves daļu, transportlīdzekļu un iekārtu ražotājs un tirgotājs, dibināts 2001.gadā Sanfrancisko līča apgabalā. Viņu produkciju izvēlējusies Nacionālā aeronautikas un kosmosa administrācija (NASA). Tā parādījusies vairāku valstu televīzijā un žurnālos. Uzņēmums radījis rezerves daļas ātrākajam ar baterijām darbināmam radio vadāmajam automobilim.
RC4WD Vēsture
"RC4WD" dibināts 2001.gadā Sanfrancisko līča apgabalā, Kalifornijā, ASV garāžā. Sākotnēji "RC4WD" darbojās kā vienas pieturas veikals (mājas lapa) radio vadāmo lielo kravas automašīnu tehniskās apkopes un darbības rezerves daļām. Uzņēmums attīstījās, pateicoties "RCMT.net" - diskusiju grupai, kas veltīta radio vadāmo lielo kravas automašīnu entuziastiem. 2005.gadā uzņēmums piegādāja gandrīz 800 rezerves daļu no tādām kompānijām kā "Thundertech Racing", "JPS", "New Era Models", "Imex", "Defiance Racing", "RC Alloy", "Vertigo performance" un citām. Līdz 2007.gadam "RC4WD" beidzot bija pārcēlies uz nelielu noliktavu Sanhosē. 2010.gada jūlijā parādījās pirmais licencētais produkts The Dick Cepek "Dubļu zeme(Mud Country)" 1.9 riepa. Nākamajā gadā, 2011.gada februārī, Horizon Hobby sāka izplatīt "RC4WD" produkciju un 2014.gada martā Towerhobbies sāka to pārdot.
Bumbu ezers
Bumbu ezers (arī Bumbiņezers, Bumbuezers) ir ezers Cēsu novada Kaives pagastā uz dienvidiem no Bumbiem. Ezerā ietek vairāki grāvji, iztek strauts uz Kaives ezeru.
Samizdats
Samizdats (ru, "pašizdošana") bija politisku un reliģisku izdevumu, kā arī kultūras izplatīšanas veids visā PSRS un sociālistiskajā Austrumu blokā, kurā cilvēki kopēja un pavairoja publikācijai neatļautus materiālus, bieži vien ar rokām vai fotokopēšanu, un nodeva tās no lasītāja lasītājam. Šādas reproducēšanas prakse bija plaši izplatīta, jo drukas ierīces un ilgu laiku arī lielākā daļa rakstāmmašīnu bija uzskaitē un pieejai tām bija nepieciešama atļauja. Šī oficiālo cenzūru apejošā prakse bija riskanta, jo cilvēkiem, kuri pieķerti neatļautu reliģisku vai politisku materiālu glabāšanā vai kopēšanā, tika piespriesti bargi sodi. Pie samizdata pieder arī šādā ceļā veidoti nepolitiskas dabas dažādu subkultūru izdevumi, piemēram, literārie un muzikālie žurnāli. Faktiska tā sastāvdaļa bija arī daudz mazāk populārais kā jēdziens, bet populārais kā subkultūra "magņitizdats" — neatļautu magnetofona ierakstu tiražēšana.
Paralēli samizdatam pastāvēja "tamizdats" ("turizdošana") — materiālu izdošana Rietumos, bieži no nelegāli izvestiem oriģināliem. Pēc tam atsevišķi izdoto materiālu eksemplāri tai vai citā ceļā atgriezās Austrumu blokā un tika atkal pavairoti ar samizdata metodēm. Jēdzieni "samizdats" un "tamizdats" iegājuši svešvalodās, tai skaitā angļu, viņu krieviskajā formā.
Mūsdienās par samizdatu tiek saukta arī pašizdošana burtiskā nozīmē, kad tiek izplatīts materiāls, kurš parasti nav aizliegts, bet ko nav izdevīgi vai autoram vēlami izdot caur izdevniecībām.
Pie samizdata nepieder tekstu pārrakstīšana ar rokām senajos laikos, kad nepastāvēja tipogrāfiskā iespiešana un tā bija vienīgā pavairošanas metode. Parasti tam nepieskaita arī puslegāli publiski demonstrējamus tekstus vienā eksemplārā, kā tradicionālos ķīniešu ar roku rakstītos plakātus — daczibao.
Vēsture
Lai gan samizdata nosaukums ir radies 20. gadsimtā, pati parādība pasaulē pastāv kopš laikiem, kad parādījās efektīva iespiedizdevumu cenzūra.
18. gadsimtā Krievijā šādā ceļā sāka izplatīties cenzūras aizliegti satīriski teksti. 19. gadsimtā tekstu pārrakstīšana kļuva par biežu parādību; tā, 1837. gadā dienu pēc dzejniekam Puškinam nāvējoša dueļa Sanktpēterburgas literārajās aprindās jau bija pazīstams pārrakstīts tam veltīts Ļermontova dzejolis, par kuru vēlāk autoru un galveno izplatītāju policija pēc cara rīkojuma arestēja. Tai laikā krieviski parādība saucās "staigāšana rokrakstos" (ru), rokrakstā staigāja, piemēram, A. Gribojedova komēdija "Gudra cilvēka nelaime", kuru teātrī uzveda tikai pēc autora nāves. Rokrakstos izplatījās arī teksti, kuros tika brīvi vai necenzēti aprakstītas seksuālas vai reliģiskas tēmas.
Latvijā samizdats ievērojamos apjomos radās ar latīņu drukas aizliegumu Latgalē 1865. gadā, kad vietējie kultūras darboņi uz 40 gadiem bija spiesti pāriet uz pārrakstīšanas metodi ("rokrakstu grāmatniecību").
Samizdata nosaukums ir parodija uz PSRS izdevniecību nosaukumiem, kas bieži beidzās ar "izdat". Dzejnieks Glazkovs uz saviem mašīnraksta dzeju krājumiem 1940. gados lika uzrakstu "Pats sev izdevniecība" (ru). Tai laikā autoriem un pavairotājiem bieži nācās rakstāmmašīnas meistarot pašiem no norakstītām, zagtām vai pašgatavotām detaļām.
Starp tekstiem, kas tika šādi pavairoti, bija arī Komunistiskās partijas materiāli, kuri nebija paredzēti plašai publikai. Viens no tādiem bija Ņikitas Hruščova uzstāšanās pret Staļina personības kultu PSKP 20. kongresā 1956. gadā.
Uz PSRS sabrukuma laiku 1989. gadā neatkarīgā arodbiedrība СМОТ vien bija uzskaitījusi 323 esošus periodiskus samizdata izdevumus, galvenokārt politiska satura. Rekords izdošanas ilgumā pieder žurnālam "Tekošo notikumu hronika" (ru), kurš no 1968. līdz 1983. gadam izlaida 65 numurus.
Harue Sato
Harue Sato (ja; dzimusi ) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Hjū Kenedijs
Hjū Aleksandrs Kenedijs (en;, Madrasa — , Redinga) bija Lielbritānijas šahists.
Biogrāfija
Piedzimis Indijā un bijis britu armijas kapteinis. Vēlāk atgriezies Londonā un kļuvis par vienu no Anglijas labākajiem šahistiem. 1843. gadā dibinājis Braitonas šaha klubu. 1845. gadā Portsmutas komandas sastāvā kopā ar Hauardu Stauntonu piedalījies starppilsētu telegrāfa mačā pret Londonas komandu, kurā spēlējuši Henrijs Bakls, Džordžs Volkers un Viljams Evanss. 1851. gadā piedalījies arī pirmajā starptautiskajā šaha turnīrā Londonā, kur 16 dalībnieku konkurencē izcīnījis augsto 6. vietu. 1862. gadā piedalījies arī pirmajā starptautiskajā telegrāfa mačā pret Francijas šahistiem. Bijis Britu šaha savienības viceprezidents un Braitonas, Bātas, Bristoles pilsētu šaha klubu prezidents. Sarakstījis vairākas grāmatas par šahu.
Henri Smulderss
Henrikuss Petruss Augustīnuss Johanness "Henri" Smulderss (nl; dzimis, miris ) bija nīderlandiešu burātājs, olimpiskās sudraba ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Smulderss 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. Open klases sacensībās viņš nefinišēja. 3 līdz 10 tonnu laivu klases pirmajā braucienā viņš izcīnīja sudraba medaļu, bet šīs pašas disciplīnas otrajā braucienā — 4. vietu. Abās disciplīnās viņš startēja kopā ar Krisu Hoijkāsu un Ariju van der Veldenu.
DakhaBrakha
DakhaBrakha (uk) ir 2004. gadā Kijivā izveidots Ukrainas pasaules mūzikas kvartets, kas sevis izpildīto mūziku dēvē par „etno haosu”. Tās pirmsākumi meklējami Laikmetīgās mākslas centrā „Daha” kā mūzikas projektam, kas spēlēja pavadījumu lugām, bet 2004. gadā sāka uzstāties patstāvīgi. 2018. un 2021. gadā DakhaBrakha uzstājies arī Latvijā.
Hatiko — uzticamais draugs
"Hatiko — uzticamais draugs" (en) ir 2009. gada ASV drāma, kuras režisors ir Lase Halstrēms. Galvenās lomas atveido Ričards Gīrs, Džoana Allena, Sāra Rēmere, Džeisons Aleksandrs un Ēriks Avari. Filmas pirmizrāde notika Sietlā. Filma ir balstīta uz patiesiem notikumiem.
Maiģupīte
Maiģupīte (arī Maiģe, Maure) ir Rūjas kreisā krasta pieteka Valmieras novada ziemeļos. Iztece uz dienvidaustrumiem no Šķūres purva. Tek ziemeļrietumu virzienā, gar Šķūres purva austrumu malu. Ietek Rūjā lejpus bijušajiem Rūjas dīķiem. Maiģupīti šķērso valsts autoceļš V171 (Krogzemji–Sēļi–Rūjiena).
Hārlemermēra
Sadraudzības pilsētas
Hārlemermērai ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Stara Zagoras apgabals
Stara Zagoras apgabals (bg) ir apgabals Bulgārijas centrālajā daļā, nosaukts tā galvenās pilsētas — Stara Zagoras — vārdā. Tas robežojas ar Gabrovas un Veliko Tarnovas apgabalu ziemeļos, Slivenas un Jambolas apgabalu austrumos, Haskovas apgabalu dienvidos un Plovdivas apgabalu rietumos.
Apgabals sadalīts vienpadsmit pašvaldībās, bet tā kopējais iedzīvotāju skaits ir 353 393 (2016. gada aprīlis).
Apgabala dienvidaustrumu daļā Radnevo pašvaldībā atrodas akmeņogļu ieguves vieta. No 1934. līdz 1949. gadam apgabalā bija iekļauta daļa no mūsdienu Kardžali apgabala teritorijas.
Lapseņu apakšdzimta
Lapseņu apakšdzimta (Vespinae) ir lapseņu dzimtas (Vespidae) apakšdzimta, kas apvieno visaugstāk attīstītās lapsenes un sirseņus. Šajā apakšdzimtā ir 67 mūsdienās dzīvojošas sugas, kas iedalītas 4 ģintīs un 1 izmirusi eocēna ģints. Šajā grupā ir pazīstamākās sabiedrisko lapseņu sugas, piemēram, parastā lapsene, Vācijas lapsene, sirsenis un citas, kas atšķiras no pārējām lapsenēm ar saimes augsto organizāciju un to, ka tās būvē sarežģītas ligzdas - pūžņus. Apakšdzimtas sugas ir sastopamas visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Šīs apakšdzimtas sugas mēdz saukt arī par īstajām lapsenēm.
Lasenbekas muiža
Lasenbekas muižas, arī Lasenbergas, Lašupes muižas, kungu māja atradās Lašupītes krastā Augšdaugavas novada Tabores pagastā, Lasenbergā. Kungu māja saglabājusies līdz mūsdienām, bet šobrīd ir pamesta un sliktā stāvoklī. Tāpat saglabājušās muižas saimniecības ēku ārsienas. Padomju laikā muižu mēģināts atjaunot, ēkā saglabājušās piebūvētas ķieģeļu starpsienas. Muižas tuvumā atrodas Lasiņu pilskalns un Pirmā pasaules kara ierakumi.
Lapseņu apakšdzimta
Latvijā sastopamas 10 lapseņu apakšdzimtas sugas: dzegužsirsenis (Dolichovespula adulterina), meža dzegužsirsenis (Dolichovespula omissa), Norvēģijas lapsene (Dolichovespula norwegica), Saksijas lapsene (Dolichovespula saxonica), meža lapsene (Dolichovespula sylvestris), Eiropas sirsenis (Vespa crabro), dzegužlapsene (Vespula austriaca), Vācijas lapsene (Vespula germanica), rudā lapsene (Vespula rufa), parastā lapsene (Vespula vulgaris).
Lasenbekas muiža
Vēsture
Lasenbekas muiža atdalīta no Liellašu muižas 1596. gadā, līdz 1704. gadam atradās Rēbinderu (von Rehbinder) dzimtas īpašumā un rakstos minēta kā Lasenbäck vai Lysbeck. Pirms Pirmā pasaules kara piederēja Aleksandram Račam (von Ratsch). 1990. gadā Amerikas latvietis Nikolajs Siliņš pieteicās kā vienīgais mantinieks Lasenbekas muižai. Viņa tēvs 1933. gada 4. martā šo īpašumu esot nopircis atklātā izsolē. "Valdības vēstnesis" 1933. gadā tiešām vairākkārtīgi ziņojis par Vilhelmam Račam piederošās kustamās mantas izsolīšanu, taču pati muiža un tās teritorija nav minēta. Muižas kungu māja celta 1881. gadā neobaroka stilā. Izdemolēta Pirmā pasaules kara laikā.
Lapseņu apakšdzimta
Īpašības
Pieaugušas lapsenes barojas ar augu un dzīvnieku izcelsmes barību. Tās ēd ziedputekšņus, nektāru, laputu saldos izdalījumus, augļus, tās medī kukaiņus un to kāpurus. Savus kāpurus lapsenes baro ar daļēji sakošļātiem vai saplosītiem kukaiņiem. Toties kāpuri ik pa laikam atrij dzidrus, ar aminoskābēm piesātinātus barības pilieniņus, kurus nolaiza pieaugušās lapsenes. Šāda barības apmaiņa raksturīga visiem sabiedriskajiem plēvspārņiem.
Dzīves veids
Visām lapseņu apakšdzimtas sugām ir viengadīgas kolonijas, kurās dzīvo tikai viena vairoties spējīga mātīte - lapseņu karaliene. Attīstības cikls sākas pavasarī. Eiropā tas parasti sākas aprīlī vai maijā, kad lapsene karaliene mostas no ziemas miega un no vējiem un nokrišņiem pasargātā vietā izveido nelielu pūzni. Tā dēj olas un audzina lapsenes strādnieces. Pirmās darba lapsenes - sterilas mātītes ir izaugušas maija beigās vai jūnija sākumā. Tās pārņem rūpes par ligzdas paplašināšanu, kāpuriem un aprūpē arī pašu karalieni. Ja lapsene - māte kādu apstākļu dēļ iet bojā, kāda no strādniecēm kļūst par jauno karalieni. Normālos apstākļos jauno, vairoties spējīgo karalieņu un tēviņu paaudze izšķiļas septembrī. Pārošanās notiek ārpus ligzdas. Iestājoties aukstumam, tēviņi, vecā karaliene un darba lapsenes apēd ligzdā palikušos kāpurus un kūniņas un drīz vien mirst. Izdzīvo tikai jaunās karalienes, kas noslēpjas kādā drošā spraugā. Pavasarī viss cikls sākas no jauna. Dažām sugām dzīves cikls ir vēl īsāks. Jaunās karalienes izšķiļas jau jūlijā. Teritorijās, kurās nav aukstu ziemu, piemēram, ekvatoriālajā joslā lapseņu saime izdzīvo pilno attīstības ciklu apmēram gada laikā.
Lapseņu pūznis
Lapseņu apakšdzimtas sugu lapseņu pūžņi tiek būvēti no papīram līdzīgas substances, ko iegūst no satrupējušas koksnes, to sakošļājot un samitrinot ar siekalām. Pūznim ir raksturīgs ārējais apvalks, it kā tas būtu ievietots konvertā. Pūžņa iekšpusē veidojas vairāki līmeņi, kas viens no otra nodalīti ar plānām sienām. Savstarpēji tie savienoti ar nelieliem vertikāliem balstiem. Līmeņu skaits ir atkarīgs no sugas veida. Parasti ir 3-10 vai vairāk līmeņi. Tas var atrasties koku dobumos, ēkās, kokos, krūmos, zālē, alās un pat augsnē. Kāpuri ligzdā atrodas ar galvu uz leju.
Nasavrki
Nasavrki (cz) ir pilsēta Čehijā, Pardubices apgabala Hrudimas apriņķī.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1318. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Nasaberga (de). No 1918. gada — Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Sigurds (nozīmju atdalīšana)
Sigurds (arī Zigurds) var būt:
Rēzeknes slimnīca
Rēzeknes slimnīca ir IV līmeņa daudzprofilu neatliekamās medicīniskās palīdzības ārstniecības iestāde, kurā ārstē Rēzeknes pilsētas un novada iedzīvotājus.
Rēzeknes slimnīca piedāvā ārstniecisko palīdzību 23 profilos. Vidēji mēnesī ārstniecisko palīdzību saņem apmēram 2000 pacienti.
Slimnīcā strādā 664 darbinieki, t.sk. 124 ārsti.
Vēsture
Rēzeknes apriņķa slimnīcas ēka PSRS kara aviācijas triecienā 1944. gada 6. un 7. aprīlī tika sagrauta, neskatoties uz to, ka uz slimnīcas jumta personāls bija uzzīmējis sarkanus krustus.
Florensa Grifita-Džoinere
Grifita-Džoinere piedalījās divās olimpiskajās spēlēs. 1984. gadā Losandželosā izcīnīja sudraba medaļu 200 metru distancē, savukārt 1988. gadā Seulā izcīnīja trīs zelta un vienu sudraba medaļu — kļuva par čempioni individuālajās 100 un 200 m distancēs un 4×100 m stafetē ASV izlases sastāvā, savukārt 4×400 m stafetē izcīnīja sudrabu. Pirmo pasaules rekordu uzstādījusi ASV olimpiskajā atlasē 1988. gada 16. jūlijā, kad 100 m distanci veica 10,49 sekundēs, pārspējot Evelīnas Ešfordes iepriekšējo rekordu par 0,27 sekundēm. Seulas olimpiskajās spēlēs viņa laboja pasaules rekordu 200 m vispirms pusfinālā, pēc tam tajā pašā dienā arī finālā, summā uzlabojot to par 0,37 sekundēm. 1987. gada Pasaules čempionātā Grifita-Džoinere izcīnīja zeltu 4×100 m stafetē un sudrabu 200 m distancē.
Grifitas-Džoineres fenomenālais rezultātu progress 1988. gadā izraisa aizdomas par dopinga lietošanu, tomēr viņas karjeras laikā nekādi pierādījumi neatļautu līdzekļu lietošanai netika gūti. Papildus aizdomas rada fakts, ka dopinga lietošanā ir ticis pieķerts viņas dzīvesbiedrs Els Džoiners. 1989. gadā sportiste, atrodoties elites virsotnē, pameta profesionālo sportu. 1990. gadā nāca pasaule meita Mērija, tācu šai pašā gadā Florensai sākās nopietnas veselības problēmas, tostarp sirdsdarbības traucējumi. Mirusi no epilepsijas lēkmes. Veselības problēmu sākums uzreiz pēc sportistes karjeras beigām un pāragrā nāve 38 gadu vecumā ir vēl divi iemesli, kādēļ Grifitas-Džoineres karjeru aizēno aizdomas par dopinga lietošanu.
Tīna (nozīmju atdalīšana)
Tīna var būt:
Andrejs Mjagkovs
Andrejs Mjagkovs (ru, dzimis, miris ) bija padomju / krievu aktieris un rakstnieks, Krievijas PFSR Tautas skatuves mākslinieks, PSRS Valsts prēmijas ieguvējs.
1965. gadā absolvēja Maskavas Dailes teātra studiju un sāka darbību teātrī Современник Maskavā. Tajā pašā 1965. gadā debitēja kā kinoaktieris filmā "Zobārsta piedzīvojumi", kur attēloja galveno lomu. 1977. gadā sāka strādāt A. Čehova vārdā nosauktajā Maskavas Dailes teātrī kā aktieris un režisors.
Edvardo Salvio
Sasniegumi
Atlético Madrid
Benfica
Boca Juniors
Roko un viņa brāļi
"Roko un viņa brāļi" (it) ir 1960. gada Itālijas un Francijas drāmas filma, kuras režisors ir Lukīno Viskonti. Filmā galvenās lomas atveido Alēns Delons, Annija Žirardo, Renato Salvatori, Katina Paksinu, Rožē Anēns, Spiross Fokass, Paolo Stopa, Sjūzija Delēra un Klaudija Kardināle.
Filmas darbība norisinās 1960. gadā Milānā un stāsta par migrantu ģimeni no Itālijas dienvidiem un viņu mēģinājumiem iedzīvoties industriālajos Itālijas ziemeļos.
Filmas "Roko un viņa brāļi" pirmizrāde notika Venēcijas kinofestivālā, kur tā saņēma "Īpašo žūrijas balvu". Izdošanas brīdī itāļu kritiķi filmu kritizēja, kā arī tā tika cenzēta. Mūsdienās tā tiek uzskatīta par vienu no vislabākajām itāļu filmām.
Dzērvīte (Ogres pieteka)
Dzērvīte (augštecē arī Nāgeļupīte) ir Ogres labā krasta pieteka Cēsu novadā.
Iztece - uz ziemeļrietumiem no Aļmiem. Tek dienvidrietumu virzienā, lejtecē sagriežoties uz dienvidaustrumiem. Lielākā pieteka - Sivēnīca. Ietek Ogrē pie Lācīšiem.
Dzērvīti šķērso valsts autoceļš V307 (Vecpiebalga–Skujene), tās krastos neatrodas lielākas apzīvotās vietas.
Frīdrihs Jekelns
Biogrāfija
Fridrihs Augusts Jekelns dzimis Hombergā, Bādenē.
Pirmā pasaules kara laikā iesaukts kā leitnants, vēlāk kļuva par artilērijas virsnieku, saņēma 2. šķiras Dzelzs krustu. Pēc kara strādāja par inženieri. 1929. gadā iestājās NSDAP, bet 1931. gadā kļuva par SS biedru. Ātri kāpa pa karjeras kāpnēm — 1932. gada vasarā kļuva par ģenerālmajoru, bet pēc četriem gadiem jau par ģenerālleitnantu, vēl trīs gadus vēlāk viņš jau bija Vācijas rietumu policijas vadītājs un SS Rietumu divīzijas komandieris.
Eksekūcija Rumbulā
Jekelns izdomāja bēdīgi slaveno "sardīņu pakošanu" (Sardinenpackung) — veidu, kā efektīvi nogalināt milzīgas cilvēku masas, un tieši tā tika pielietota Rumbulas slepkavībās un 8. decembrī.
Nošaušanai paredzētos cilvēkus — lielākoties ebrejus — nogādāja eksekūcijas vietā kolonnās pa 500 līdz 1000 pie jau iepriekš izraktām bedrēm. Cilvēkus piespieda izģērbties, cauri sargu dubultkordonam aizdzina līdz bedrei un lika apgulties uz zemes vai — biežāk — tajā jau esošo mirušo mugurām. Tad katram iešāva, turklāt katram no upuriem atvēlama tikai viena lode. Ikviens, kurš nenomira uzreiz, tika aprakts dzīvs, — tieši tā ļoti nedaudziem cilvēkiem izdevās izglābties.
Jekelns bija klāt abas eksekūciju dienas Rumbulā, personīgi pārraugot 25 000 cilvēku nogalināšanu, par ko atzinies nopratināšanā. Par šīs akcijas organizēšanu viņu apbalvoja ar Nopelnu krustu.
Pret partizāniem
1942. gada augustā vadīja operāciju Purva drudzis (Sumpffieber), par kuru SS reihsfīrers H. Himlers deva pavēli. 23. augustā visi nepieciešamie spēki, tajā skaitā latviešu policijas bataljoni, bija savākti ziemeļos no Minskas. Līdz 21. septembrim, kad operācija beidzās, tika iznīcinātas 49 partizānu nometnes, bunkuri un atbalstpunkti, kā arī vairākas apdzīvotas vietas purvainos apvidos, kur partizāni bija slēpušies, 389 partizāni nogalināti cīņās, 1274 aizdomās turētas personas notiesātas un nošautas, 8350 ebreji "eksekutēti", 1217 personas izsūtītas.
1943. gadā Jekelns vadīja operāciju "Ziemas burvība" (Winterzauber) Baltkrievijā pie Latvijas robežas no 1943. gada janvāra līdz aprīlim, kurā piedalījās latviešu policijas bataljoni. Tās laikā noslepkavoja 3904 personas, spaidu darbos nodeva 7465 personas, no kurām 2000 nonāca Salaspils koncentrācijas nometnē.
Vēsturnieki apstiprina, ka Rīgas prāvā F. Jekelnam izvirzītās apsūdzības par civiliedzīvotāju nogalināšanu, aplaupīšanu, sādžu un ciematu nodedzināšanu tā dēvētajās partizāņu tīrīšanas operācijas laikā bija pamatotas.
Savas uzturēšanās laikā Baltijā no 1941. gada novembra līdz 1944. gada septembrim F. Jekelns bija atbildīgs vismaz par 150 000 cilvēku nāvi.
1944. gadā Jekelnu pārvietoja vieglākā dienestā uz dienvidrietumu Vāciju.
Arests un tiesa
Sarkanā armija sagūstīja Jekelnu netālu no Halbes. Sākotnēji viņš bija Krasnogorskas nometnē, kur pirmajā nodaļā ievietoja tikai sagūstītos vācu ģenerāļus un virsniekus. Pēcāk viņš tika pārvests uz Maskavas cietumu Butirkos.
Viņš kopā ar ģenerālleitnantu Zigfrīdu Rufu, pulkvedi Aleksandru Bekingu, ģenerālmajoru Frīdrihu Verteru, ģenerālmajoru Broņislavu Pavelu, ģenerāļiem Hansu Kiperu, Dižonu fon Montetonu bija nogādāts uz tiesu Rīgā, kas notika no līdz 3. februārim Latviešu biedrības namā, toreiz Virsnieku namā. Pēdējais no viņiem — Volfgangs fon Ditfurts — slimības dēļ nenonāca uz apsūdzēto sola.
Prāvas laikā Jekelns bijis mierīgs, garlaikots, atzinis savu vainu un uzņēmies pilnu atbildību par policijas, SS, SD un gestapo rīcību Ostlandes teritorijā.
Vēsturisks novērtējums
Tiesas materiāli 20 sējumos glabājas Krievijas Federālās drošības dienesta Centrālajā arhīvā Maskavā.
No visiem pakārtajiem vācu virsniekiem Jekelns bija vienīgais, kura līdzdalību kara noziegumos ir pētījuši vēsturnieki. Latvijas advokāts Andris Grūtups pagaidām ir vienīgais, kurš pētījis visu apsūdzēto virsnieku lietas Krievijas un arī Vācijas arhīvos (Vācijas federālajā arhīvā Berlīnē un Militārā arhīva nodaļā Freiburgā).
Hilversuma
Hilversuma (nl) ir pilsēta Nīderlande, Ziemeļholandes provincē. 2019. gadā pilsētā dzīvoja 90 261 iedzīvotājs. Pilsēta atrodas 24 kilometrus no Amsterdamas.
Bendijs
Bendijs (no en) vai hokejs ar bumbiņu ir komandu sporta veids, kurā piedalās divas komandas, katrā ir pa vienpadsmit spēlētājiem. Bendiju spēlē uz ledus klāta laukuma, kas ir gandrīz tikpat liels kā futbola laukums. Spēles mērķis ir ar nūju iesist bumbu vārtos. Bendijā ir saskatāmas kopējas iezīmes gan ar futbolu, gan ar hokeju.
Spēle
Spēli spēlē uz ledus, lietojot bumbiņu. Spēlē divas komandas. Spēles mērķis ir ar nūju iesist bumbu pretinieka vārtos, tādējādi gūstot punktu. Bendiju spēlē uz taisnstūrveida ledus klāta laukuma, kas ir gandrīz tikpat liels kā futbola laukums. Bendijam ir arī citi noteikumi, kas ir līdzīgi kā futbolam: katrā komandā ir vienpadsmit spēlētāju, no kuriem viens ir vārtsargs. Spēlē ir divi puslaiki, katrs ilgst 45 minūtes. Bendijā ir arī aizmugures noteikums. Vārti nevar tikt gūti no iemetiena vai vārtu sitiena laikā. Visi brīvsitieni ir tieši un atļauj spēlētājam gūt vārtus bez citu spēlētāju palīdzības. Spēles beigās uzvar tā komanda, kura guvusi visvairāk punktu. Ja punktu skaits abām komandām ir vienāds, tad tiek piešķirts neizšķirts.
Spēlētāji (izņemot vārtsargus) nedrīkst pieskarties bumbai ar galvu, rokām vai plaukstām. Lai gan spēlētāji parasti lieto nūjas, lai pārvietotu bumbiņu, viņi var lietot jebkuru ķermeņa daļu, izņemot galvu, rokas un plaukstas, kā arī ierobežotā daudzumā lietot slidas.
Spēles laikā spēlētāji mēģina bumbiņu virzīt tuvāk vārtiem, pielietojot individuālo tehniku, veicot piespēles vai sitienu uz vārtiem. Pretinieki var mēģināt iegūt kotroli pār bumbu, veicot piespēles vai mēģinot atņemt bumbiņu pretiniekam, tomēr fiziskais kontakts spēles laikā ir ierobežots. Bendija spēlē pārtraukumi ir. tikai tad, ja bumbiņa izlido ārpus laukuma vai spēli apstādina tiesnesis. Pēc pārtraukuma spēle atsākas ar iemetienu, soda sitienu vai stūra sitienu. Ja bumba ir tikusi izraidīta ārpus laukuma aiz sānu līnijas, tiesnesim ir jāizlemj, kura komanda ir pieskārusies bumbai pēdējā, un iemetiens jāpiešķir pretiniekiem, gluži kā futbolā.
Pārskats
Oficiāli bendijā ir astoņi noteikumi. Lai gan bendija noteikumi ir vienādi visiem bendija līmeņiem, tomēr ir pieņemtas dažas modifikācijas tādām grupām, kā piemēram, jauniešiem, senioriem un sievietēm. Šie noteikumi bieži tiek formulēti plaši, kas ļautu elastīgi tos lietot atkarībā no spēles. Pilnie bendija noteikumi ir apskatāmi Starptautiskās Bendija federācijas mājaslapā.
Spēlētāji un oficiālās personas
Katrā komandā parasti ir 11 spēlētāji (neskaitot rezervistus), no kuriem viens ir vārtsargs. Komandai, kurā ir mazāk par astoņiem spēlētājiem, var aizliegt piedalīties spēlē. Vārtsargi ir vienīgie spēlētāji, kuriem spēles laikā ir atļauts pieskarties bumbiņai ar rokām vai plaukstām, bet viņi to var darīt tikai soda laukumā savu vārtu priekšā. Lai gan eksistē dažādas pozīcijas, kurās spēlē laukuma spēlētāji, tās nav definētas vai pieprasītas bendija noteikumos.
Spēles laikā jebkāds skaits spēlētāju var tikt aizvietoti ar rezervistiem. Maiņas var notikt, nebrīdinot tiesnesi un arī tad, ja bumbiņa ir spēlē. Tomēr, ja rezervists iznāk laukumā, pirms viņa komandas biedrs to atstāj, tad viņam tiek piešķirts 5 minūšu noraidījums. Maksimālais rezervistu skaits komandā ir četri, no kuriem vienam, visticamāk, ir jābūt vārtsargam.
Spēli tiesā tiesnesis, kurš spēles gaitā pieņem galīgo lēmumu. Tiesnesim var palīdzēt viens vai divi tiesneša asistenti.
Ekipējums
Pamata bendija ekipējums iekļauj slidas, ķiveri, mutes aizsargu un vārtsargiem - sejas aizsargu. Komandai ir nepieciešama uniforma, lai to varētu atšķirt no otras komandas. Slidām, nūjai un jebkurai nūjas daļai vajag būt atšķirīgā krāsā no bumbiņas.
Papildus ekipējumā vēl var būt ceļu, elkoņu, ģenitāliju un kakla aizsargi. Biksēm un cimdiem var būt polsterējums.
Bendija nūja
Bendija nūjai vajadzētu būt veidotai no apstiprināta materiāla, piemēram, koka vai cita līdzīga materiāla. Bendija nūja nedrīkst saturēt metālus vai asas daļas, kuras var savainot apkārtējos spēlētājus. Nūjas lāpstiņai vajadzētu būt ieliektai. Ieliekuma leņķis tiek apzīmēts ar skaitļiem no 1 līdz 5, kur 1 apzīmē vismazāko leņķi, bet 5 - vislielāko. Parasti profesionālajā bendijā tiek izmantotas nūjas ar ieliekumu 4. Bendija nūja nedrīkst būt tādā pašā krāsā kā bumbiņa: oranža vai rozā, kā arī nedrīkst būt garāka par 127 centimetriem, un tās platums nedrīkst pārsniegt 7 centimetrus.
Laukums
Bendija laukuma izmērs ir starp 4050 un 7150 kvadrātmetriem (45-65 metri reiz 90-110 metri), aptuveni futbola laukuma izmērā, un ievērojami lielāks kā hokeja laukums. Gar sānu malām ir 15 centimetrus augsta apmale, kas pasargā bumbiņu no laukuma atstāšanas. Apmalei nevajadzētu būt savienotai ar ledu, tai vajadzētu beigties 1-3 metru attālumā no stūriem.
Katras gala līnijas centrā atrodas 3.5 metrus plats un 2.1 metrus augsts vārtu rāmis, tā priekšā ir pusapļa formas soda laukums ar rādiusu 17 metri. Soda sitienu punkts atrodas 12 metru attālumā no vārtiem, to priekšā. Uz soda laukuma robežām atrodas divi brīvsitienu punkti, ap kuriem ir aplis 5 metru rādiusā.
Ilgums un neizšķirta iznākuma metodes
Standarta pieaugušo bendija mačs sastāv no diviem periodiem, kas pazīstami kā puslaiki. Katrs periods ilgst 45 minūtes. Katrs puslaiks noris nepārtraukti un spēles laiks tajā netiek apstādināts, kad bumbiņa ir ārpus spēles; tomēr tiesnesis var šo paužu dēļ pagarināt puslaika ilgumu. Parasti starp puslaikiem ir 15 minūšu pārtraukums.
Tiesnesis var pagarināt puslaika ilgumu par to laiku, kas zaudēts, veicot maiņas, spēlētāju traumu vai citu iemeslu dēļ. Šis laiks tiek saukts par kompensācijas laiku un tā ilgumu vajag ziņot spēles sekretariātam un abu komandu kapteiņiem. Tikai tiesnesis var signalizēt par mača beigām.
Bumba spēlē un ārpus spēles
Pēc noteikumiem ir divi galvenie bumbiņas stāvokļi - bumba spēlē un bumba ārpus spēles. Kopš perioda sākuma, kas sākas ar izspēli (bumbas ievadīšana spēlē, ko izdara viena komanda) un līdz perioda beigām bumbiņa ir spēlē, izņemot gadījumus, kad tā ir atstājusi laukumu, vai kad spēli ir apturējis tiesnesis. Bumbiņu spēlē var ievadīt ar vienu no sešiem spēles atsākšanas veidiem, atkarībā no tā, kā bumbiņa izgājusi ārpus laukuma: Ja spēles laiks beidzas, kamēr komanda gatavojas izpildīt brīvsitienu vai soda sitienu, tas var tikt izpildīts, bet tādā gadījumā vārtiem vajag tikt gūtiem no viena sitiena, lai tos ieskaitītu. Līdzīgi ir arī ar stūra sitieniem, bet tajos vārtiem vajag tikt gūtiem no viena sitiena, neskaitot pašu stūra sitienu.
Brīvsitieni un soda sitieni
Brīvsitieni var tikt piešķirti, ja pretējās komandas spēlētājs pārkāpj kādu noteikumu, piemēram, ar nūju iesit pa pretinieka nūju vai slidām. Brīvsitieni var tikt piešķirti arī par nepareizu stūra sitienu, brīvsitienu, vārtu sitienu izpildi, kā arī par nepareiza ekipējuma, piemēram, salauztas nūjas, lietošanu.
Tiesnesis var arī neapturēt spēli pēc noteikumu pārkāpuma, ja komanda, pret kuru izdarīts pārkāpums, iegūst izdevīgu situāciju. To sauc par "priekšrocības izspēlēšanu". Tiesnesis var arī "atsaukt" spēli un sodīt par sākotnējo pārkāpumu, ja priekšrocība neizpaužas īsā laika periodā, parasti no četrām līdz piecām sekundēm. Pat ja "priekšrocības izspēles" dēļ spēle netiek apturēta, spēlētājs, kurš izdarījis pārkāpumu, vēl var tikt sodīts nākamajā spēles pārtraukumā (skatīt zemāk).
Ja aizsargājošās komandas spēlētājs pārkāpjj noteikumu pret pretinieku savā soda laukumā, tiek piešķirts soda sitiens. Soda sitiens var tikt piešķirts arī par dažiem pārkāpumiem ārpus soda laukuma, ja tas ir izdarīts tiešā vārtu gūšanas situācijā. Šie pārkāpumi ir klupināšana, turēšana, vārtu situācijas novēršana ar paceltām slidām, nūjas vai cimda mešana vai tamlīdzīgi. Aizsargājošās komandas spēlētājiem (izņemot vārtsargu) nav atļauts krist ceļos vai gulēt uz ledus. Visbeidzot, soda sitienu var piešķirt arī par pretinieka nūjas sišanu vai turēšanu, pieskaršanos bumbiņai ar rokām, plaukstām un ar nūju vai galvu, ja bumbiņa atrodas augstāk par pleciem. Ja jebkurš no šiem pārkāpumiem nenotiek tiešā vārtu gūšanas situācijā, tiek piešķirts brīvsitiens, kuru izpilda no jebkura no brīvsitienu punktiem, kas atrodas uz soda laukuma līnijas. Ja tiek piešķirts soda sitiens, pārkāpuma veicējam vienmēr vajag piešķirt minūšu noraidījumu (skatīt zemāk). Ja soda sitiens tiek realizēts, tad pārkāpumam ir personīga nozīme, un noraidīto spēlētāju var aizstāt rezervists. Šis noteikums nav spēkā, ja tiek piešķirta sarkanā kartīte (skatīt zemāk).
Brīdinājumi un noraidījumi
Par noraidījumu uz 10 minūtēm tiek paziņots, izmantojot zilo kartīti. Tas var tikt piešķirts par protestēšanu, nepareizu izturēšanos, uzbrukšanu pretiniekam vai par nepareizu bumbiņas apstādināšanu, lai iegūtu priekšrocības.
Pēc trešā pārkāpuma spēlētājs saņem personālu noraidījumu, kas nozīmē, ka viņš izlaidīs atlikušo spēles daļu. Pēc piecām vai desmit minūtēm viņu var aizstāt rezervists.
Noraidījums līdz spēles beigām var tikt piešķirts par nepieklājīgas valodas lietošanu vai tiešu uzbrukumu pretiniekam. Tas nozīmē, ka spēlētājs nedrīkst turpināt spēli, un viņu nedrīkst aizvietot rezervists. Par noraidījumu līdz spēles beigām paziņo ar sarkano kartīti.
Aizmugures noteikums
Aizmugures noteikums efektīvi ierobežo uzbrūkošos spēlētājus, kuri atrodas tuvāk pretinieku vārtu līnijai, nekā otrais tuvāk atrodošais aizsargājošās komandas spēlētājs (ieskaitot vārtsargu) un bumbiņa. Šis noteikums ir identisks aizmugures noteikumam futbolā.
Pasaules čempionāts
2004. gada februārī notika pirmais Pasaules čempionāts bendijā sievietēm. Tajā uzvarēja Zviedrija. Pavisam ir notikuši 6 sieviešu Pasaules čempionāti, un visos ir uzvarējusi Zviedrija, bet otrajā vietā vienmēr ir palikusi Krievija. Medaļas vēl ir ieguvušas somietes un norvēģietes.
Pasaules kauss
Bendija Pasaules kauss ir ikgadējs klubu turnīrs, kas notiek Ljusdālā, Zviedrijā un ir lielākais bendija turnīrs augsta līmeņa klubiem. Pasaules kausa spēles tiek spēlētas gan dienu, gan nakti, un turnīrs notiek četrās dienās oktobra beigās. 2014. gadā par Pasaules kausa ieguvēju kļuva Västerås SK. Kopš 2007. gada notiek arī Bendija Pasaules kauss sievietēm.
Čempionu kauss
Cits klubu turnīrs ir Čempionu kauss, kas ir pirmssezonas turnīrs, kurš notiek Edsbinā, un kurā piedalās klubi no Zviedrijas un Krievijas.
Olimpiskās spēles
Neskatoties uz to, ka bendijs bija demonstrācijas sports 1952. gada ziemas olimpiskajās spēlēs un SOK to ir atzinusi, tas vēl nav kļuvis par Olimpisko sporta veidu. Tas bija demonstrācijas sports arī 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs un Starptautiskā Bendija federācija bija apņēmusies panākt, lai tas tiek iekļauts kā olimpiskais sporta veids 2018. gada ziemas olimpisko spēļu programmā.
Eiropas čempionāts
Vienīgais Eiropas čempionāts bendijā ir noticis 1913. gadā Šveices pilsētā Davosā, un tajā uzvarēja Anglija.
Starptautiskā federācija
Starptautiskā Bendija federācija tika izveidota 1955. gadā un šobrīd tajā ir 32 dalībnieki. Bendijs par atzītu sporta veidu tika atzīts 2001. gadā, kurā arī federācija mainīja savu anglisko nosaukumu. 2004. gadā SOK oficiāli apstiprināja saīsinājumu FIB.
Variācijas
Mini bendijs tiek spēlēts uz hokeja laukuma, ar 6 spēlētājiem katrā komandā. Tas bija iekļauts 2012. gada Eiropas uzņēmumu sporta spēlēs. Dažām Starptautiskās bendija federācijas dalībvalstīm nav lieli ledus laukumi, tāpēc tās mājās spēlē tikai mini bendiju.
Vēsture
Krievijas klosteru ieraksti, kas tiek datēti ar 10. un 11. gadsimtu, apraksta spēles, ko uzskata par tiešiem bendija priekštečiem. Spēle, kas varētu tikt atzīta par mūsdienu bendiju, tika spēlēta Krievijā 18. gadsimta sākumā, tomēr noteikumi atšķīrās no tiem, ko izgudroja Anglijā daudz vēlāk. Līdz šim brīdim Krievija ir saglabājusi augstāko pozīciju: tā ir viena no nācijām, kas dibināja Starptautisko Bendija federāciju, un Krievijai ir visveiksmīgākā komanda Pasaules čempionātos. Krievi uzskata sevi par bendija radītājiem, no kā arī cēlies neoficiālais bendija nosaukums "Krievu hokejs" (русский хоккей).