cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zilais sīlis
Zilais sīlis ir tipisks Ziemeļamerikas putns. Tā izplatības areāls ir ļoti liels, tas sākas Kanādas dienvidos, aizņem lielas teritorijas ASV vidienē un austrumu krastā, un beidzas Floridas piekrastē un Teksasas ziemeļos. Rietumu robeža zilā sīļa izplatībai robežojas ar sausajiem priežu mežiem. Šie meži ir zilā sīļa tuvākā radinieka Stellera sīļa (Cyanocitta stelleri) izplatības areāla austrumu robeža. Pēdējos gados ziemeļu reģionos zilais sīlis ir ekspandējies uz rietumiem līdz Klusā okeāna krastam. Tā kā mūsdienās abu sugu izplatības areāli ziemeļos pārsedzas, iespējams tās savā starpā reizēm hibridizējas.
Izskats un īpašības
Zilā sīļa ķermeņa garums, asti ieskaitot, ir 22—30 cm, spārnu plētums 34—43 cm, svars 70—100 g. Abi dzimumi ir līdzīgi viens otram, tikai tēviņi ir nedaudz lielāki, nekā mātītes.
Uz galvas zilajam sīlim ir izteiksmīgs cekuls. Atpūtas un barošanās brīžos cekuls pieglaužas pie galvas, bet, ja sīlis ir dusmīgs un agresīvs, cekuls ir sasliets stāvus gaisā. Bailes izpaužas izspūrušā cekulā, kas kļūst līdzīgs otai. Tā apspalvojums ir gaiši zilā krāsā, bet uz sejas, krūtīm un vēdera balts. Seju un kakla rīkles daļu norobežo melna lente, kas savienojas uz pakauša. Spārniem veidojas ornaments no zilām, baltām un melnām spalvām, bet astes spalvas ir svītrainas — zilās lidspalvas ir greznotas ar šaurām, melnām šķērssvītriņām. Knābis, kājas un acis ir melnas. Knābis ir ļoti spēcīgs, jo zilais sīlis to lieto kā āmurīti riekstu un zīļu sasišanai.
Aglutinējoša valoda
Piemēri
Piemēram, apskatot illatīvu (‘kurp?’), kas ir viens no 6 lokatīva locījumiem igauņu valodā, redzama tās aglutinatīvā daba:
Zilais sīlis
Uzvedība
Zilais sīlis ir nometnieks, un visu gadu pavada vienā un tajā pašā vietā. Izņēmums ir ziemeļos dzīvojošā pasuga C. c. bromia, kas ziemas periodā migrē uz dienvidiem. Tie nolido vairākus 100 km līdz ziemošanas vietām. Zilie sīļi migrē tikai dienas laikā, veidojot baru no 5 līdz 250 putniem. Tomēr siltās ziemās, kad barības ir daudz, arī ziemeļos dzīvojošie sīļi paliek ligzdošanas vietās un nemigrē.
Zilā sīļa izplatības areālā ir ļoti liela biomu daudzveidība. Dienvidos Floridā tie ir mitrie priežu meži, bet ziemeļos Kanādas egļu meži. Zilajam sīlim vismīļākie ir ozolu un dižskābaržu meži, kā arī jauktu koku meži. Tas ir labi piemērojies dzīvei blakus cilvēkiem, tam patīk apmesties pilsētu parkos un dārzos. Zilais sīlis viegli nomaina izcirstos mežus pret cilvēku stādītiem apstādījumiem.
Foo Fighters
Foo Fighters ir amerikāņu rokgrupa, kuru izveidojis mūziķis Deivs Grols. Par grupas dzimšanas gadu uzskata 1995. gadu. Grupas nosaukums veidojies no Otrā pasaules kara termina foo fighter, kuru izmantojuši Sabiedroto lidmašīnu piloti, lai apzīmētu NLO vai mistiskas parādības.
Aglutinējoša valoda
Piemēri
Daudzskaitlī esošais afikss -d netiek mainīts — illatīva afikss -esse tiek pievienots pēc tā.
Zilais sīlis
Uzvedība
Zilais sīlis ir diezgan lēns lidotājs, tā lidošanas ātrums ir 32—40 km/h, tādējādi atklātās vietās vientuļš zilais sīlis kļūst par diezgan vieglu mērķi plēsīgajiem putniem, kā vanagiem un pūcēm. Pret citiem putniem tas var kļūt agresīvs barošanās vietās, cenšoties tos padzīt no putnu barotavām vai citām barošanās vietām. Lai gan tas nenotiek tik bieži, cik bieži zilo sīli par to vaino. Citiem maziem pautniem ir izdevīgi atrasties zilā sīļa tuvumā, jo zilais sīlis skaļi kliedz, ja pamana plēsīgos putnus, kā arī tas cenšas tos padzīt no savas teritorijas. Ja pūce ir apmetusies dienas laikā atpūsties zilā sīļa ligzdas tuvumā, tas uzbrūk tai tik ilgi līdz tā atrod citu atpūtas vietu. Reizēm zilais sīlis medī mazos putniņus barības iegūšanai.
Ismeru ciems
Ismeru ciems bija Rēzeknes rajona administratīvi teritoriāla vienība tā vidienē. 1945. gada 2. novembrī Rēzeknes apriņķa Rēznas pagastā izveidoja Ismeru ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī, pēc pagasta likvidēšanas, ciemu iekļāva Rēzeknes rajonā. Ciemu likvidēja 1954. gada 14. jūnijā, tā teritoriju pievienojot Rečinas ciemam.
Zilais sīlis
Inteliģence
Zilie sīļi ir vieni no inteliģentākajiem putniem. Tas ir ļoti ziņkārīgs un apķērīgs. Diezgan ierasta un bieži novērota situācija, kad sīlis pamana kādu cilvēku ar kaut ko ēdamu rokās, tas vēro cilvēku un līdzko pārtika netiek pieskatīta, tas to cenšas nozagt. Zilais sīlis diezgan bieži izseko cilvēkus, strādājot dārzā, sēklu sēšanas laikā. Līdzko cilvēks pamet dobi, tas izkašā sēklas un apēd tās. Jaunajiem putniem patīk rotaļāties ar spīdīgiem un krāsainiem priekšmetiem. Nebrīvē sīļi iemācās izmantot palīginstrumentus, lai iegūtu barību.
Aglutinējoša valoda
Piemēri
Salīdzinot ar igauņu valodas aglutinatīvo pieeju, latviešu valodas risinājums ir analītiskāks (prepozīcijas ‘uz’ izmantošana), taču vārda ‘māja’ galotnes saskaņošanās ar prepozīcijas jautājumu (‘uz māju’) ir fleksīvs process.
Zilais sīlis
Barība
Zilais sīlis ir visēdājs, tas barojas ar riekstiem, zīlēm, kukurūzu, dažādiem labības graudiem, sēklām, ogām, augļiem, kukaiņiem, kā vaboles, sienāži un tauriņi. Retu reizi tas izēd citiem putniem olas un putnēnus. Zilais sīlis barību meklē gan uz zemes, gan kokos.
Aglutinējoša valoda
Piemēri
Pretstatā somugru valodām, kurās iespējami ļoti kompleksi lietvārdu atvasinājumi, japāņu valoda, kas arī tiek klasificēta kā aglutinatīva, lietvārdu gramatiskās attieksmes risina ar salīdzinoši vienkāršām partikulām. Sarežģītākie lietvārdu atvasinājumi, kas japāņu valodā ir iespējami ir vārds + daudzskaitļa afikss + partikula, piemēram, bokurano "mūsu", no boku "es", -ra daudzskaitļa afikss, -no ģenitīva partikula. Aglutinācija vairāk izpaužas darbības vārdos, kas ir ļoti regulāri (kārtni) un pieņem dažādus afiksus, lai atspoguļotu sarežģītas izteiksmes. Piemēram, tabetakunakatta ("(persona atkarībā no konteksta) negribēja ēst") tiek konstruēts sekojoši:
Augstāk redzamās galotnes ir ļoti regulāras un visiem šī veida darbības vārdiem būs vienādas. Arī ciešamo kārtu japāņu valodā atvasina ar afiksu, pārējie afiksi no tā nemainīsies, piemēram, ciešamās kārtas locījums taberaretakunakatta ("es negribēju tikt apēsts") ir tāds pats kā darāmās kārtas locījums izņemot ciešamās kārtas afiksu rare.
Zilais sīlis
Ligzdošana
Riests zilajiem sīļiem sākas martā un beidzas maijā, reizēm tas ievelkas līdz jūlijam. Ligzdai tiek noskatīts kāds liels koks vai krūms, priekšroka tiek dota mūžzaļajiem kokiem un krūmiem. Ligzda tiek uzbūvēta 3—10 metru augstumā no zemes. Tai ir bļodas forma, zilais sīlis to būvē no smalkiem zariņiem, saknītēm, mizas strēmelītēm, sūnām un citiem augu izcelsmes stiebriem. Ligzdas būvniecībai tiek izmantoti arī audumu gabaliņi, papīrs un spalvas, reizēm tiek izmantoti dubļi. Vietas izvēlē tas nav izvēlīgs, vietās, kur trūkst koku, tas var ligzdu iebūvēt arī lielākā ASV tipa pastkastītē. Jāņem vērā, ka ASV pastkastes ir atšķirīgas no Eiropas pastkastēm. Reizēm tie ieņem citu putnu ligzdas, īpaši bieži tiek ieņemtas ceļotājstrazda (Turdus migratorius) ligzdas.
Zilais sīlis veido monogāmus pārus uz mūžu. Abi kopā būvē ligzdu un audzina pēcnācējus, lai gan olas perē tikai mātīte. Tēviņš timēr baro mātīti. Dējumā ir 4—5 olas. Inkubācijas periods ilgst 16—18 dienas. Putnēniem apspalvojums izaug pēc 17—21 dienas. Kad mazie izlido no ligzdas, visa ģimene līdz ziemai turpina kopā ganīties un baroties. Ziemas periodā, lai izvairītos no sacensībām par barību, jaunie sīļi dodas savas teritorijas meklējumos.
Klasifikācija
Zilajam sīlim ir 4 pasugas:
Romas Republika
Romas republika (la) bija Senās Romas valsts attīstības periods no 509. gada p.m.ē., kad no Romas tika padzīts pēdējais ķēniņš, līdz 27. gadam p.m.ē. 16. janvārim, kad Romas senāts nobalsoja par augusta titulu Oktaviānam.
Republikas laikā Roma kļuva no pilsētvalsts par dominējošo spēku Vidusjūras baseinā, smagos Pūniešu karos iznīcinot savu galveno konkurentu - Kartāgu.
Valsts pārvalde
509. gadā p.m.ē., pēc pēdējā Romas ķēniņa Lūcija Tarkvīnija gāšanas, Roma kļuva par republiku. Karalis tika aizstāts ar diviem galvenajiem maģistriem (pretoriem), vēlākajiem konsuliem, kurus katru gadu vēlēja visi pilsoņi. No mūsdienu viedokļa, izpildvaras (faktiski arī likumdošanas) institūta tikai vienu gadu ilgs termiņš, šķiet stipri par īsu. Taču romieši tā rīkojās apzināti, lai nepieļautu varas uzurpēšanu un autokrātiska režīma iestāšanos.
Arī senāts tika „demokratizēts” — tajā tika iekļauti plebeju pārstāvji. Taču senāts joprojām bija ierobežots tikai ar padomdevēja funkcijām maģistriem. Turklāt arī par maģistriem sākotnēji varēja tikt ievēlēti tikai patricieši. Tas gan izsauca nemitīgus protestus un pat vardarbīgus konfliktus, līdz atšķirības starp patriciešu un plebeju senatoriem laika gaitā mazinājās.
Tā bija galvenokārt plebeju prasība — lai pastāvošās, uz tradīcijām un pa pusei reliģiskām interpretācijām balstītās tiesību sistēmas vietā tiktu izstrādāta un ieviesta precīza, rakstiska likumdošana. Tā arī šajā jautājumā patriciešiem nācās piekāpties, jo arī viņi saprata, ka likumdošanas trūkums bremzē tālāko valsts attīstību kopumā. 454. gadā p.m.ē. Senāts izveidoja īpašu komisiju trīs patriciešu sastāvā un nosūtīja to uz Grieķiju izpētīt Solona iedibinātos likumus (pats Solons bija miris jau pirms vairāk kā simts gadiem). Kad šī komisija atgriezās, tika izveidota plašāka komisija 10 cilvēku sastāvā (decemvirāts ), kura izstrādāja jaunu likumdošanas sistēmu, kura vēsturē zināma kā Divpadsmit tabulu likumi. Jaunā sistēma aizstāja veco, uz tradīcijām, reliģiskiem ticējumiem un precedentiem balstīto tiesību praksi. Tā kļuva par likumdošanas pamatu arī nākamajos gadsimtos lielākajā daļā Eiropas un citu pasaules valstu līdz pat mūsdienām.
Komīcijas
Romā bija trīs tautas sapulces formas — kūriju komīcijas, centūriju komīcijas un tribu komīcijas. Centūriju un tribu komīcijas pildīja likumdošanas un jurisdikcijas funkcijas. Centūriju komīcijās tika ievēlēti konsuli, prētori un cenzori; tribu komīcijās — zemāka ranga ierēdņi, kā edili un kvestori. Romiešu valsts novados ap 3. gadsimta p.m.ē. ietilpa ne tikai Lacio, bet arī daži Samnijas novadi un visa Sabīna; valsts izpletās uz dienvidiem līdz Kapujai un Kumi Kampānijā un uz austrumiem līdz Adrijas jūrai. Lielam pilsoņu skaitam ceļojums uz Romu, lai izpildītu savas vēlēšanu tiesības, būtu saistīts ar vairākiem šķēršļiem. Tieši tirgus dienās, kad vēlētāju pieplūdums būtu vislielākais, tika aizliegta jebkura sapulce. Kūriju komīcijas ir cēlušās no karaļu laikiem. 30 Kūrijas, sakrālas apvienības veidoja balsošanas savienības; ģints vai etniskās tribas Tities, Ramnes un Luceres sapulcējās pa 10 kūrijām. Strīdīgi vai plebeji arī pie tā piederēja. Pirms republikas izveidošanās kūriju komīcijas piedalījās karaļa inaugurācijā. Republikas laikā tās sapulcējās (vismaz simboliski liktoru tēlā, kuri reprezentē kūrijas), pamatojoties uz lex de imperio, ar kuru kādreiz ievēlētie maģistrāti saņēma formālo amata varas apliecinājumu. Kūriju komicijiem bija liela loma sakrālajās tiesībās ar vispriestera vadību.
Centūriju komīcijas bija galvenā romiešu tautas sapulce. To pirmsākumi meklējami Servija Tullija laikā, bet tās izveidojās pakāpeniski. Centūriju komīcijas ir pavisam acīmredzamas timokrātiskās īpatnības un hoplītu pulks atrada tajās savu politisko " formu ". Centūrijas veidoja robežas militārai iesaukšanai un balsošanas savienības. Kopā bija 193 centūrijas. 170 no tām dalījās uz 5 iedzīvotāju cenza klasēm (vienīgi pirmajā cenza klasē bija 80) un 5 uz neapbruņotiem. Kavalērija, kura daļēji vai pilnīgi sastāvēja no patriciešiem, ietvēra 18 centūrijas. Katrām no piecām cenza klasēm nepieciešamais cenzs tika aprēķināts naudas izteiksmē un to izdarīja ne tikai antīkie vēsturnieki, tā, piemēram, Līvijs (1.43.1 — 9). Pirmajā klasē pēc Līvija tika ierakstīti 100 000 asu īpašnieki. Īpašums noteica apbruņojumu: piederošiem pie 1. klases bija bronzas ķivere un bruņas, ka arī krūts bruņas un kāju šinas (arī no bronzas), turpmāk ar šķēpu un zobenu. Tālākām klasēm samazinājās nepieciešamais īpašums no 75 000 asu līdz vismaz 11000 asiem 5. klasei, apbruņojums arī kļuva vieglāks. Abām zemākām klasēm nebija aizsargieroču, tikai viens šķēps un metamais šķēps vai linga. Nav skaidrs vai cenza skaitļi attiecās uz libralos vai uz 3. gadsimtā reducēto asu, vai uz sextantalas (2 unces, 1/6 mārciņas), kura bija apgrozībā starp 3. gadsimta beigām un 2. gadsimta sākumu. Tālākais jautājums ir vai īpašuma mērīšanas kritērijs sākumā nebija zemes īpašums vai lopi. Vēlēšanu norisē tika ievērots hierarhisks sakārtojums. Pirmās klases centūrijām kopā ar bruņiniekiem bija absolūts vairākums, kad viņi bija vienprātīgi. 1. un 2. (241 — 2/9 pirms Kristus) ir Pūniešu kara starpā bija reforma, kuras sekas ir grūti noteikt: 10 centūrijas tika pārvietotas no pirmās klases uz vienas vai vairākām citām klasēm. Šādā veidā tika rādīta saskaņa starp centūriju kārtību un iedalījumu pēc lokālas tribas.
Trešais sapulces veids — tribu komīcijas, bija uzbūvētas citādi. Tās balstījās uz tribām kā civitas Romana teritorijas vienībām. Katras tribas locekļi veidoja vēlēšanu apvienību. Sākotnēji bija 4 pilsētas un 16 lauku tribas, pēdējo pamazām kļuva vairāk un galīgs skaits 241. gadā p.m.ē. sasniedza 35. Tas arī palika maksimālais tribu skaits, jo pēc tam neviena no Romas iekarotajām tautām netika iekļauta Romas pilsētas pilsoņu skaitā. Pēc plebeju tribūna pamudinājuma, tāpat kā tribu komīcijas, tika sasaukti arī plebeju konsili.
Antīkie likumi un tradīciju jēga
Svarīgākais likumu avots visu Romas pastāvēšanas laiku bija Divpadsmit tabulu likumi.
Sabiedrība
Tālākās Romas institucionālās reformas tagad noritēja jau ar likumdošanas palīdzību. Piemēram, sākot ar 445. gadu pr.Kr. precības starp patriciešiem un plebejiem tika legalizētas — atļautas ar likumu. Savukārt no 367. gada pr.Kr. vienam no abiem konsuliem bija jābūt plebeju pārstāvim. Arī maģistrāti (mūsdienu ministriju priekšteči) pakāpeniski tika atvērti plebejiem. Tā rezultātā cīņas asums starp plebejiem un patriciešiem gāja mazumā.
Taču šiem reformu procesiem bija arī citas sekas. Tās veicināja tālākas dziļākas izmaiņas romiešu sabiedrības politekonomiskajā struktūrā. No patriciešu un bagātākajām plebeju ģimenēm sāka veidoties aristokrātija. Senatora statuss pakāpeniski kļuva lielā mērā par mantojamu lietu. Arī pats senāts, kam Romas republikas sākumā bija visai ierobežota administratīvā vara, pakāpeniski pārņēma arvien plašākas likumdošanas un pat izpildvaras funkcijas. Tai skaitā senāta kompetencē nonāca kara pieteikšana, miera līgumu slēgšana, alianses ar citām valstīm, koloniju dibināšana, valsts finanses, utt.
Taču ar plebeju pārstāvju iekļaušanu senātā un to tiesību pielīdzināšanu patriciešiem, šķiru pretrunas romiešu sabiedrībā nebūt nemazinājās. Sabiedrībā kopumā saglabājās dziļa atšķirība starp nabadzīgajām plebeju ģimenēm un bagāto aristokrātiju, kas vēlākajā republikas pastāvēšanas gaitā veda pie smagiem valsts iekšējiem sociāliem un politiskiem satricinājumiem.
Ekspansija Vidusjūrā
Lai gan progresīvas likumdošanas izstrādāšana un dažādu valsts un sabiedrisko institūciju izveidē Romu drīz vien izcēla apkārtējo zemju un valstu vidū, tā līdz pat 3. gadsimta p.m.ē. sākumam joprojām vēl bija iespiesta no vienas puses starp šīm valstīm, kuras izmantoja jebkuru iespēju lai uzbruktu, un jūru no otras puses. Uz ziemeļiem no Po upes, Alpu dienvidu pakājē dzīvoja kareivīgie galli. Uz dienvidiem no Romas bija vairākas nelielas valstis — kādreizējās grieķu kolonijas, kuras pamatā nodarbojās ar tirdzniecību.
3. gadsimta p.m.ē. laikā Roma pārņēma savā kontrolē gandrīz visu Apenīnu pussalu. Dažas valstis ilgi un nikni pretojās Romas ekspansijai. Vienas no šīm pilsētvalstīm — Tarentuma iedzīvotāji, juzdami ka vieni netiks galā, griezās pie Epīras valdnieka Pirra pēc palīdzības. Pirrs ieradās Itālijā un divās kaujās, 280. un 279. gadā p.m.ē., viņš romiešus sakāva. Kamēr nākamos vairākus gadus Pirrs karoja Sicīlijā ar Kartāgas armiju, Roma veica nopietnus pasākumus lai nostiprinātu savu militāro potenciālu. Atgriezies Itālijā, Pirrs 275. gadā p.m.ē. atkal sastapās ar romiešu armiju, šoreiz daudz spēcīgāku, nekā iepriekšējās kaujās un šoreiz romieši Pirra krietni sarukušo un nogurušo armiju smagi sakāva.
Atsitusi Pirru, Roma drīz vien pārņēma savā kontrolē gandrīz visu Itālijas pussalu, izņemot gallu teritorijas aiz Po upes, kas apdraudēja Romu no ziemeļiem. Taču arī dienvidos bija spēcīgs, turklāt vecāks un bagātāks pretinieks, kurš faktiski pārvaldīja Vidusjūru — Kartāga. Tā bija izveidojusi milzīgu tirdzniecības floti, kura pārvadāja preces starp Tuvo un Vidējo Austrumu, Senā Grieķijas, Ziemeļāfrikas, Itālijas, Spānijas un Britānijas ostām. Kartāga 3. gadsimtā p.m.ē. kļuva par bagātāko Vidusjūras reģiona pilsētu ar 250 tūkstošiem iedzīvotāju un ienākumiem, kas kādas 20 reizes pārsniedza Atēnu ienākumus tās "zelta laikos".
Pūniešu kari
Otrajā Pūniešu karā (218.-201.g. p.m.ē.) viens pret otru nostājās nopietnākie pretinieki visā Vidusjūras reģionā — Roma un Kartāga. Ja Pirmais Pūniešu karš bija noslēdzies ar Romas uzvaru, tad pirmo divu kauju iznākumi otrajā kampaņā 218. un 217. gadā p.m.ē. bija romiešiem nelabvēlīgi - kartāgiešu armija Hanibala vadībā tos sakāva. Nākamā bija kauja pie Kannām Apūlijā 216. gadā p.m.ē., kur romiešu armija piedzīvoja vissmagāko sakāvi.
Arī pirmās politiskās sekas pēc Kannu kaujas romiešiem bija visai nelabvēlīgas. Kartāgas pusē nostājās Sirakūzas. Arī Maķedonijas karalis Filips V pieteica Romai karu. Taču Romas ienaidnieki pārāk zemu novērtēja tās ekonomisko un militāro potenciālu. Tālāko Pūniešu karu sērijas laikā (207.-202. gadā p.m.m.ē.) romiešiem izdevās ne tika nosargāt Itāliju, bet tie iebruka arī Kartāgas teritorijā Ziemeļāfrikā un to pakļāva.
Taču arī pēc Otrā pūniešu kara Kartāga vēl nebija iznīcināta. Tā gan pārstāja pastāvēt kā Vidusjūras lielvara, zaudēja Spāniju un kontroli pār Vidusjūras salām, tomēr joprojām saglabāja lielu tirdzniecības floti un 2. gadsimta p.m.ē. laikā tajā joprojām visai veiksmīgi plauka tirdzniecība. Lai gan Kartāga Romai vairs nebija nekāds drauds, tās labklājība romiešu patriciešus kaitināja. Tādēļ Roma 149. gadā p.m.ē. uzsāka Trešo Pūniešu karu, kas beidzās pēc trim gadiem ar pilnīgu Kartāgas iznīcināšanu, bet tās iedzīvotāji tika pārdoti verdzībā.
Teritoriālā pārvalde
Pakļaujot sev jaunu teritoriju, romieši tai parasti piešķīra atsevišķu konstitūciju, kuras ievērošanu uzraudzīja Romas Senāts. Katras teritorijas pārvaldīšanai tika nozīmēts pārvaldnieks, kurš ar prokuratora (par finansēm atbildīga amatpersona) palīdzību bija atbildīgs par viņa pārziņā esošās provinces ikdienas rūpēm.
Katra province bija sadalīta vēl sīkākās teritoriālās vienībās (civitates) — mūsdienu izpratnē — vietējās pašvaldībās (mūsdienu pašvaldību prototips), kuras pamatā parasti bija kāda vietējā cilts vai cilšu grupa, kas apdzīvoja attiecīgo teritoriju pirms tās iekļaušanas Romas republikas sastāvā.
Nākamais solis pēc teritoriālās pārvaldes struktūras izveidošanas bija šo struktūrvienību integrācija vienotā valsts organismā. Ja Grieķijas polisu saimniecisko sasaisti, kā arī politisko un kultūras integrētību vairāk vai mazāk nodrošināja jūra, tad Romai kā pārsvarā sauszemes valstij bija jābūvē ceļi. To Roma arī darīja visā savas pastāvēšanas laikā. Ceļu būvē tika izmantoti vergi, kā arī par kriminālnoziegumu izdarīšanu ieslodzītie cietumnieki. Kā vienu no pirmajiem 4. gadsimtā p.m.ē. sāka būvēt slaveno Apija ceļu, kas savienoja Romu ar Kapuju. Gadu no gada tas tika pagarināts līdz tika sasniegta Adrijas jūras piekraste. Via Aurelia ceļa būvniecība tika uzsākta 3. gadsimtā p.m.ē. Tas savienoja Romu ar Nicu. Tā drīz visa Apenīnu pussala tika pārklāta ar ceļu tīklu, kas, līdz ar augstāk minētajiem organizatoriskajiem faktoriem, padarīja Itālijas pussalu par vienotu organismu, kurā aktīva bija tirdzniecība, pārvietojās cilvēki, vajadzīgajos virzienos operatīvi tika pārdislocētas armijas vienības, notika zināšanu un informācijas apmaiņa.
Ekonomiskās un sociālās problēmas
Brāļu Grakhu 133.-122. gadā p.m.ē. piedāvāto zemes reformu, kas paredzēja zemes platību ierobežošanu un tās pārdali nabadzīgajiem iedzīvotājiem, Romas aristokrātija noraidīja, bet paši brāļi gāja bojā. Tika noslepkavoti arī daudzi to piekritēji, bet pretrunas Romas sabiedrībā turpināja saasināties.
Pakāpeniski Romas impērijā arvien vairāk pastiprinājās sabiedrības noslāņošanās, pieauga iekšpolitiskā nestabilitāte, arvien biežākas kļuva vergu sacelšanās. Spartaka vadītā vergu sacelšanās 73-71. gadā p.m.ē. satricināja Romu līdz pašiem pamatiem. Pēc tās apspiešanas ap 6 tūkstoši sacēlušos vergu tika sisti krustā gar visu Apija ceļu no Romas līdz Kapujai par biedu citiem vergiem un uzmundrinājumu vergturiem. Sociālās pretrunas Romas impērijā tomēr bija pārāk samilzušas, lai tās atrisinātu nogalinot dažus tūkstošus apspiesto.
Cīņa par varu
Problēmas Romas republikā sāka parādīties arī militārajā jomā, kad tā bija sagrāvusi savus galvenos pretiniekus un konkurentus. 146. gadā p.m.ē. Roma izpostīja Korintu un noslaucīja no zemes virsas Kartāgu. No šī brīža Romas republiku arvien vairāk sāka pārņemt dažādu militāro un politisko grupējumu savstarpējās cīņas par varu un ietekmi. Tās reizēm pieklusa, bet tad atkal pieņēmās spēkā, arvien vairāk novājinot valsti. Praktiski viss 1. gadsimts p.m.ē. pagāja gandrīz nepārtrauktā pilsoņu karā, kura rezultātā Roma nonāca tuvu pilnīgam sabrukumam.
88. gadā p.m.ē. sākās pilsoņu karš starp diviem Romas ģenerāļiem un valstsvīriem — Gaju Mariju un Lūciju Kornēliju Sullu. Šeit parādījās Romas valsts pārvaldes sistēmas vājā vieta — divu konsulu institūts, kas formāli it kā izlīdzināja plebeju un aristokrātijas tiesības, bet īstenībā bija vājš piesegs dziļākām sabiedrības iekšējām pretrunām. Asiņainajos pilsoņu karos virsroku guva Sulla. Kļuvis par neapstrīdamu Romas valdnieku, viņš nekavējās veikt nobriedušās reformas. Uz laiku bija atrisināta arī galvenā samilzusī ekonomiskā, sociālā un iekšpolitiskā problēma — vergu un plebeju pārapdzīvotība. To skaits nemieru un iekšējo karu gaitā bija krietni sarucis. Tiesa, nogalināti bija arī liels skaits aristokrātu, latifundiju īpašnieku. Bet, tas tikai nozīmēja, ka izdzīvojušiem bagātniekiem vergu pietiks, bet pāri palikušajiem vergiem vēl atradīsies saimnieki. Bet dzīves telpas kā vieniem, tā otriem tagad bija ievērojami vairāk.
Taču tālākā vēsture parādīja, ka Romas problēmas arī šoreiz bija atrisinātas tikai pašā virspusē, īstermiņā. Izrādījās, ka Sullas reformas bija saistītas ar sekām, nevis cēloņiem, kas gala rezultātā ievadīja Romas norietu. Bet cēloņi bija tie paši iepriekšējie kas jau bija izraisījuši agrākās revolūcijas un karus — pāreja no zemes apstrādes zemnieku saimniecībās uz lauku industriju ar vergu darbu tās pamatā; no ģimenes kā saimniekošanas, morāles, disciplīnas, sociālās un politiskās kārtības pamata uz bezpersonisku, beztiesisku klaidoņu un bezpajumtnieku pūli pilsētās. Kā atzīmē vēsturnieks Vils Durans (Will Durant), - ja nabadzībā un postā nonāca ģimene, tā glābiņu meklēja reliģijā. Bet nabadzībā nonācis pūlis izeju meklē sociālā revolūcijā.
Sabiedrības degradācija
Neskatoties uz dramatiskajiem notikumiem pirms mūsu ēras pēdējā gadsimtā, Romā pamazām veidojās jauna šķira - uzņēmēji. Tomēr to vairums bija pārāk aizņemti ar saviem darījumiem lai interesētos par oficiālās reliģijas doktrīnām, vēl jo vairāk tādēļ, ka arī senatori un citi augstākās šķiras pārstāvji nespēja noslēpt savu formālo, nereti mākslīgi uzspēlēto attieksmi pret obligātajiem reliģiskajiem rituāliem. Biznesmeņiem bija arī gandrīz vienalga kas būs pie varas — demokrāti, aristokrāti vai diktatori. Viņi bija pārliecināti, kas spēs savās interesēs uzpirkt jebkādu varu un pārvērst to paklausīgā plutokrātijā.
Ar lielu rūpību kādreiz izveidotā, no grieķiem pārņemtā likumdošana patiesībā vairs nedarbojās, jo jebkuru tiesas lēmumu bija iespējams nopirkt. Pirktas un pārdotas tika arī Senāta balsis. Sullas reformas, kas nostiprināja Romas aristokrātijas, patriciešu varu, deva tai iespēju ekspluatēt provinces ar vislielāko nežēlību, ko tā arī jau drīz vien darīja bez mēra sajūtas. Nauda, materiālie resursi straumēm plūda uz Romu, kur bagātība uzkrājās šaura patriciešu, biznesmeņu un pērkamu politiķu slāņa rokās, bet provinces grima arvien lielākā nabadzībā un postā. Savukārt biznesmeņi, aristokrāti, senatori sacentās savas bagātības klajā izrādīšanā.
Bagātības pārpilnībā augstākā šķira arvien vairāk degradējās. Kā liecina seno vēsturnieku apraksti, senatori vārtījušies pa gultu līdz pat pusdienām. Daudzi to dēli, tā vietā lai nodotos mācībām vai cīņas prasmes apgūšanai, ģērbās un izrotājās ar dārgakmeņiem raibi kā papagaiļi. Salaistījušies ar smalkām smaržām tie klīda pa ielām kā kurtizānes. Par modes lietu kļuva no grieķiem patapinātās biseksuālās attiecības, pirtīs līdz vēlai naktij risinājās geju spēles un rotaļas. Romieša ģimeni neviens necienīja, ja tai nepiederēja vismaz viena pils, papildus vēl arī villa kādā iecienītā kūrortā, kur saimniekus, to draugus un viesus apkalpoja un izklaidēja vergu pulki — kalpi, istabenes, ziņneši, sekretāri, muzikanti, ārsti, dzejnieki, pavāri utt.
Arvien nestabilākas kļuva arī ģimenes. Laulāto draugu neuzticība un laulību šķiršana bija parasta parādība, daudzi vīrieši un sievietes dzīvoja kopā neslēdzot laulības. Bagātajās romiešu ģimenēs bērni bija arvien retāka parādība, šinī ziņā „izpalīdzēja” kāda inovācija — kontracepcijas metodes. Arī daudzas pārtikušo romiešu sievietes savu dzīvi un brīvo laiku daudz labprātāk veltīja mākslai, literatūrai, poēzijai vai vienkārši patīkamai, dīkai laika pavadīšanai, nekā bērnu audzināšanai. Tai pat laikā prostitūcija pilsētās plauka un zēla, pērkamas sievietes un smukulīgi jaunekļi bija dabūjami jebkurā dienas un nakts stundā.
Romā bagātības, pārticības un greznības koncentrēšanās šaurā sabiedrības augšējā slānī arvien vairāk kontrastēja ar nabadzības izplatīšanos plašā vienkāršo iedzīvotāju vidē, nemaz nerunājot par beztiesiskajiem vergiem. Arvien vairāk īstenojās Lukrēcija sludinātais — varbūt dievi arī ir, bet viņi nekādi neietekmē cilvēku dzīvi.
Republikas agonija
Šajā situācijā nevarēja būt cita iznākuma, kā vien jaunas sacelšanās un iekšējie kari. Lai gan kopš Sullas reformām nebija pagājis ne desmit gadu, sociālie nemieri Romas impērijā atsākās ar jaunu spēku. Tā, 71. gadā p.m.ē. sākās dramatiskā vergu sacelšanās leģendārā Spartaka vadībā. Viņa vadītā vergu armija sakāva pēc kārtas vairākas romiešu armijas. Sacēlušies vergi 3 gadus plosījās pa visu Itālijas pussalu.
Vergi tika sakauti, Spartaks nogalināts, tūkstošiem vergu tika sisti krustā, bet miers Romas impērijā bija īslaicīgs. Jauna asiņaina plebeju sacelšanās notika 65. gadā p.m.ē. Romas politiķa Lūcija Katilina vadībā, kura arī tika nežēlīgi apspiesta.
Katilīna plāns, kurš neguva atbalstu starp Romas bagātniekiem bija — norakstīt visus nabago parādus bagātajiem un tādējādi mīkstināt asās sociālās pretrunas, kas bija samilzušas Romas sabiedrībā. Pret Katilīna plānu asi uzstājās arī Cicerons — pazīstams tā laika Romas literāts, politiķis un orators. Cicerona viedoklis uzvarēja un Roma turpināja grimt izvirtības un korupcijas slīkšņā arvien dziļāk.
Romas Asamblejā par pozitīvu balsojumu tajā vai citā jautājumā atklāti tika maksāta nauda. Katrs Asamblejas loceklis, kuram par balsojumu bija samaksāts, tika atzīmēts īpašā sarakstā. Ja balsojums tomēr bija negatīvs, draudēja nāve vai labākajā gadījumā viņš tika piekauts līdz nāvei, bet viņa māja tika nodedzināta. Pēc kāda kaut kādu iemeslu dēļ „nepareiza” balsojuma Tibra, kā rakstīja Cicerons, bijusi pilna ar pilsoņu līķiem, arī pilsētas kanalizācija bija piebāzta ar tiem. Organizēt izrēķināšanos ar nevēlamiem vai nežēlastībā kritušiem politiķiem vai kādām citām netīkamām personām, nebija nekāda problēma, jo Roma mudžēja no bandītiem, kurus varēja nolīgt jebkuru uzdevumu veikšanai. Arī ārpus pilsētām, pa ceļiem siroja laupītāju bandas. Bagātākie mēdza nolīgt gladiatoru komandas, kas tos apsargāja ceļojumos.
Valsts, frakciju un politisko grupējumu savstarpējās cīņas dēļ, drošību pilsētās nebija iespējams garantēt. Valsts vara faktiski bija pilnībā degradējusies. Situāciju varēja glābt tikai diktatūra. To sākot ar 60. gadu p.m.ē. nodibināja trīs Romas ģenerāļi un valstsvīri. Tie bija Marks Licinijs Krass — kurš komandēja armiju, kura apspieda Spartaka revolūciju, Cēzars, kurš tanī brīdī vēl bija Spānijas pārvaldnieks un Pompejs, Cēzara znots, kurš bija ieguvis karavadoņa popularitāti karojot vēl Sullas vadībā, bet vēlāk apspiežot sacelšanos Spānijā. Šī trīs vīru diktatūra iegāja vēsturē kā triumvirāts.
Pompejs ar armijas palīdzību drīz vien likvidēja laupītāju un marodieru bandas pilsētu ielās un tuvākajā apkārtnē. Tomēr, kā vēl Sullas laikā, tā bija cīņa ar sekām, ne iemesliem. Bija nepieciešamas plašākas reformas. Bet triumvirāts to veikšanai un pat situācijas stabilizēšanai valstī nebija efektīvs veidojums. Pēc Cēzara meitas, Pompeja sievas Jūlijas nāves 54. gadā p.m.ē. un Krasa bojāejas kādā no kaujām Āzijā, 53. gadā p.m.ē. tas arī izjuka. Saskaņā ar triumvirāta agrāko vienošanos, Cēzars atradās Gallijā, kuras pārvaldnieks viņš bija. Tādēļ reālā vara šinī brīdī izrādījās Pompeja rokās, kurš vienīgais no triumvirāta kā konsuls bija palicis Romā.
Pompejs nolēma atbrīvoties no Cēzara, kuru viņš, ne bez pamata, uzskatīja par savu sāncensi. Starp abiem sāncenšiem sākās cīņa, kuras rezultātā virsroku guva Cēzars. Pēdējie viņa pretinieki tika sakauti Spānijā 45. gadā p.m.ē. Tagad Cēzars bija palicis vienīgais visās Romas zemēs un provincēs, kura rokās bija reāla, ar militāru atbalstu nodrošināta vara. Viņš kļuva par šo zemju diktatoru uz visu savu atlikušo mūžu. Tas arī bija Romas republikas gals un Romas impērijas sākums.
Tabo Sefološa
Tabo Patriks Sefološa (Thabo Patrick Sefolosha; dzimis Vivejā, Šveicē) ir profesionāls Šveices basketbolists, spēlē uzbrūkošā aizsarga un vieglā uzbrucēja pozīcijās. Pašlaik (2014) pārstāv NBA klubu Atlantas "Hawks".
2006. gada NBA draftā viņu izvēlējās Filadelfijas "76ers", taču T. Sefološa "76ers" nespēlēja un tiesības uz šo spēlētāju tika atdotas citam NBA klubam Čikāgas "Bulls". Tabo ir dzīvojis 5 valstīs un prot 3 valodas — angļu, franču un itāļu valodu. <!--
Apencelles-Auserrodenes kantons
Apencelles-Auserrodenes kantons (de) ir viens no Šveices 26 kantoniem, kas atrodas valsts ziemeļaustrumos. Kantona administratīvais centrs ir Hērizava. 1513. gadā tas pievienojās Šveices konfederācijai. Kantons robežojas ar Sanktgallenes un Apencelles-Innerrodenes kantoniem. 2010. gada decembrī kantonā dzīvoja apmēram 53 tūkstoši cilvēku, galvenokārt vācvalodīgie.
Muflons
Par muflonu sauc savvaļas aitu, kas pieder muflonu grupai (Ovis orientalis orientalis grupa), un šajā grupā ietilpst vairākas savvaļas aitas (Ovis orientalis) pasugas. Visas pārējās savvaļas aitas pasugas ir apvienotas uriālu (Ovis orientalis vignei grupa) grupā. Kopumā muflonu grupā ir 5 savvaļas aitu pasugas. Divas no muflonu pasugām (Āzijas muflons un Eiropas muflons) ir bijušas mājas aitas priekšteces.
Muflona ir Kipras nacionālais dzīvnieks, un tā siluets ir attēlots uz 1, 2 un 5 Kipras eiro centu monētām.
Izplatība
Mūsdienās mufloni ir sastopami Kaukāzā, Irākas ziemeļos un Irānas ziemeļrietumos. Bet kādreiz tie apdzīvoja visu Mazāziju, Krimas pussalu un Balkānus, kur tie ir izmiruši jau pirms 3000 gadiem. Neolīta laikā mufloni ir tikuši introducēti Korsikā un Sardīnijā, Rodas salā un Kiprā. Iespējams, ka tajā laikā tās bija pieradinātas aitas, kas uz salām atkal kļuva par savvaļas dzīvniekiem, un vairāku tūkstošu gadu laikā izveidojās Eiropas mufloni (O. aries musimon) un Kipras mufloni (O. orientalis ophion). Mūsdienās aitu izdzīvošana salās ir apdraudēta un tās ir kļuvušas par retiem dzīvniekiem.
Eiropas mufloni ir veiksmīgi introducēti Eiropas kontinentā. Tie ir sastopami Spānijas, Francijas, Vācijas, Itālijas, Šveices, Austrijas, Nīderlandes, Čehijas, Polijas, Slovākijas, Ungārijas, Bulgārijas un Rumānijas teritorijās, kā arī Kanāriju salās. Arī dažās ziemeļu valstīs savvaļā ir veiksmīgi introducēti mufloni, kā Zviedrijā un Somijā. Kopš Eiropas mufloni ir sekmīgi introducēti Dienvidamerikā un Ziemeļamerikā, tomēr tie ļoti reti ir tīršķirnes mufloni. Ziemeļamerikā tie bieži ir jaukti ar mājas aitām.
Izskats
Dažādās muflonu pasugas savā starpā nedaudz atšķiras. Kažoka krāsa ir atšķirīga arī no sezonas un dzimuma. Kopumā muflonam ir sarkanbrūns vai pelēkbrūns īsspalvains kažoks ar tumšu svītru pār muguru. Arī uz slaidajām kājām virs ceļgaliem ir melna svītra. Tēviņiem uz kakla aug garas krēpes, kas virzienā uz pazodi kļūst gaišas, bet virzienā uz krūtīm ir melnas. Tam uz muguras līdzīgi sedliem ir gaiša matojuma laukums, gaiša pavēdere un gaišas "zeķes" - gaišas kājas no ceļgaliem uz leju. Tā seja ir pelēkbrūna ar gaišu purna daļu un ausu iekšpusi. Mātītes ir gaišākas par tēviņiem. Pie acīm mufloniem kā visām aitām ir smaržu sekrēta dziedzeri.
Uzvedība un barība
Mufloni parasti mājo kalnainu apvidu mežos un joslā, kur beidzas meži, bet Eiropas muflons ir iedzīvojies arī zemieņu mežos. Tas ir sastopams līdz 3000 metrus virs jūras līmeņa. Ziemas laikā tie migrē lejup no kalniem. Tas pamatā uzturas un ganās ne pārāk stāvās vietās, bet no plēsējiem mufloni bēg stāvās klintīs. Kā visām aitām, galvenais paņēmiens cīņā ar ienaidniekiem, ir plēsēja laicīga pamanīšana un bēgšana uz drošu vietu. Līdz ar to mufloniem ir ļoti labi attīstīta redze un dzirde. Galvenie muflonu ienaidnieki ir leopards, pelākais vilks un zeltainais šakālis.
Mufloni baroties dodas agri no rīta un vakaros. Pa dienu tie atpūšas labi nomaskētā vietā zem bieziem krūmiem vai klinšu pārkarēm. Tie ir sociāli dzīvnieki un tiem nav teritoriālu ieradumu. Tie veido barus, kas kopīgi ganās un pamatā barojas ar zāli. Ja zāles trūkst, tie barojas arī ar koku lapām, dzinumiem un augļiem.
Anālā atvere
Anālā atvere jeb tūplis ir gremošanas sistēmas daļa, caur kuru tiek izvadītas fekālijas. Tā ir taisnās zarnas beigu daļa. Anālo atveri veido divi muskuļi: ārējais slēdzējmuskulis jeb sfinktera muskulis (musculus sphincter ani extremus) un iekšējais slēdzējmuskulis jeb sfinktera muskulis (musculus sphincter ani internus), kuri nodrošina anālās atveres saraušanos un līdz ar to izkārnījumu saglabāšanu taisnajā zarnā. Izkārnīšanās laikā šie paši muskuļi atslābinās, kā rezultātā no taisnās zarnas tiek izvadīti ekskrementi.
Zivīm, abiniekiem, rāpuļiem un putniem anālo atveri dēvē par kloāku. Dažiem zīdītājiem, piemēram, kloākaiņiem, arī anālo atveri sauc par kloāku.
Sāremā apriņķis
Sāremā apriņķis, arī Sāmsalas apriņķis, ir viens no 15 Igaunijas apriņķiem. Tas sastāv no Igaunijas lielākās salas Sāmsalas, Muhu, Roņu salas un citām mazākām salām. Ziemeļos to no Hījumā apriņķa šķir Soelas šaurums, austrumos no Lēnes apriņķa Sūrveina šaurums, bet dienvidos no Latvijas — Irbes šaurums. Dienvidaustrumos to apskalo Rīgas līcis, bet rietumos — Baltijas jūra. Sāres apriņķa administratīvais centrs ir Kuresāre.
Administratīvais iedalījums
Pēc 2017. gada teritoriālās reformas apriņķī ir 3 pašvaldības — Muhu pagasts, Ruhnu pagasts un Sāremā pagasts.
Vēsture
Samsalas apriņķi (Arenburgische Kreis; Эзельский (Аренсбургский) уезд) jeb Sāmsalas provinci izveidoja līdz ar Rīgas guberņas dibināšanu 1726. gadā. Par jaunā apriņķa centru izvēlējās seno Sāmsalas-Vīkas bīskapijas galvaspilsētu Ārensburgu.
Apriņķī ietilpa 16 draudžu novadi (kihelkond).
Polārā nakts
Polārā nakts - laika periods, kad Saule neparādās virs horizonta ilgāk par 1 diennakti. Pati īsākā polārā nakts novērojama uz Ziemeļu polārā loka (66°33' Z.p.) un Dienvidu polārā loka (66°33' D.p.) - 1 diennakti, pati garākā polārā nakts ir Ziemeļpolā un Dienvidpolā - 6 mēnešus (pusgadu). Polārās nakts iemesls ir Zemes ass slīpums 23°26' lielumā, kura dēļ aiz polārajiem lokiem ir polārā nakts un arī polārā diena. Polāro loku tuvumā tajā laikā kad aiz tiem ir polārā nakts, ir baltās naktis.
Polāro nakti iespējams piedzīvot Norvēģijā, Zviedrijā, Somijā, Krievijā, Aļaskas štatā ASV, Kanādā, kā arī Grenlandē. Bet dienvidu puslodē - tikai Antarktīdā.
Mikronēzija
Mikronēzija var būt:
Janopoles ciems
Janopoles ciems bija Rēzeknes rajona administratīvi teritoriāla vienība tā vidienē. 1945. gada 2. novembrī Rēzeknes apriņķa Rēznas pagastā izveidoja Janopoles ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī, pēc pagasta likvidēšanas, ciemu iekļāva Rēzeknes rajonā.
1954. gada 14. jūnijā Janopoles ciemam pievienoja likvidēto Sprūževas ciemu. 1963. gada 12. jūnijā kolhoza «Boļševiks» teritoriju pievienoja Griškānu ciemam.
Ciemu likvidēja 1975. gada 14. martā, tā teritoriju pievienojot Griškānu ciemam.
Mnēmosine
Mnēmosine (grieķu Mνημοσύνη) sengrieķu mitoloģijā bija atmiņas dieviete, Urāna un Gajas meita. Viņai no Zeva bija deviņas meitas — mūzas (poēzijas, mākslu un zinātņu dievietes).
Varonis (hidrogrāfijas kuģis)
Varonis arī LVNS VARONIS (borta numurs A90) (pirms tam Nīderlandē HNLMS Buyskes) — hidrogrāfijas kuģis, pielāgots štāba un apgādes kuģa vajadzībām. Jūras spēku Patruļkuģu eskadras flagkuģis. 2006. gadā uz “Varoņa” uzstādīts naftas savākšanas aprīkojums.
Kuģa krustmāte Ilona Ekmane.
Nagaika
Nagaika pie siksnas piestiprināma īsa ādas pletne, kuru cariskajā Krievijā izmantoja kazaki.
Nagaiku izmantoja jājot uz zirga, kā arī medībās. Tā varēja kalpot arī kā ierocis kaujā, kad nebija atlicis vairs neviens ierocis, ar ko cīnīties. Ar tās palīdzību kazaki arī izgaiņāja mītiņus un tautas sapulces un veica miesas sodus. Nagaikas izcelsme tiek saistīta ar Centrālāziju.
Luijs Brails
Dzīvesgājums
Dzimis Kupvrē pilsētiņā (Sēna un Marna). Brails zaudēja redzi trīs gadu vecumā pēc tam, kad bija nejauši savainojis vienu aci, kurā vēlāk iekļuva infekcija, kuras rezultātā pilnībā zaudējis redzi. Desmit gadu vecumā viņš ieguva iespēju mācīties Parīzes Nacionālajā institūtā neredzīgajiem, kas bija viena no pirmajām šāda tipa mācību iestādēm pasaulē. Šajā mācību iestādē skolēni apguva pamatiemaņas amatniecībā. Brails šeit papildus apguva čella un ērģeļu spēli. Spēlēdams ērģeles, viņš apceļoja daudzas vietas Francijā.
Parīzes Nacionālā institūtā neredzīgajiem bija jāmācās arī lasīt pēc sistēmas, ko bija izgudrojis tās dibinātājs Valentīns Aī (fr). Lasīšanai tika izmantots izlocīts vara vads, kas bija ielīmēts starp divām papīra lapām. Šai sistēmai bija vairāki trūkumi. Pirmkārt, skolēni neapguva rakstīšanu, otrkārt, lai ietaupītu naudu, vienā grāmatā tika publicēti daudzi dažāda tipa darbi. Grāmatas bija ļoti biezas un smagas, to svars varēja sasniegt pat vairākus desmitus kilogramu. Braila apmeklētajā mācību iestādē bija tikai trīs šādas grāmatas.
Dāņi
Dāņi (da) ir Dānijas pamatiedzīvotāji. Dzīvo arī Zviedrijā, Norvēģijā, Vācijā (Šlēzvigā-Holšteinā), ASV, Kanādā un Austrālijā.
Luijs Brails
Dzīvesgājums
1821. gadā bijušais Francijas armijas kapteinis Šarls Barbjē (fr) apmeklēja Parīzes Nacionālo institūtu neredzīgajiem. Savulaik Napoleons bija pieprasījis izgudrot rakstības sistēmu, ar kuras palīdzību karavīri varētu sazināties nakts laikā, neiededzinot gaismu un nesarunājoties savā starpā. Barbjē šim nolūkam izgudroja "nakts rakstu", saskaņā ar kuru burtus attēloja, papīrā caurdurot divpadsmit punktus dažādās kombinācijās. Ieradies Parīzes Nacionālajā institūtā neredzīgajeim neredzīgajiem, Barbjē iepazīstināja interesentus ar "nakts rakstu".
Dāņi
Pieder Lielās eiropeīdās rases Atlantijas-Baltijas apakšrases tipam. Runā dāņu valodā, kura ietilpst indoeiropiešu saimes ģermāņu apakšgrupā. Ir trīs dialektu grupas: rietumu (Jitlandes (Jitu)), salu (Zēlandes, Fīnas uc.) un austrumu (Bornholma, Dienvidzviedrija). Rakstības pamatā latīņu alfabēts.
Luijs Brails
Dzīvesgājums
Tajā pašā gadā Brails uzsāka pats sava raksta izveidošana pēc "nakts raksta" parauga, kuru pabeidza 1824. gadā, kad viņam bija vēl tikai piecpadsmit gadi. Galvenā atšķirība bija tajā, ka viņš divpadsmit punktu vietā ieviesa sešus, kurus sadalīja trīs rindās, pa diviem punktiem katrā. Šādā veidā burtu varēja izlasīt ar vienu pirksta pieskārienu, kas ļāva ātrāk nolasīt visu tekstu. Arī apgūt šo rakstu bija vienkāršāk. Būtiska priekšrocība pret Aī izgudroto sistēmu bija tajā, ka Braila raksts ļāva ne tikai iemācīties lasīt, bet arī rakstīt. Vēlāk Brails uz savas rakstības metodes pamata izveidoja arī pierakstu matemātikai un mūzikas notīm.
Orbītas ekscentricitāte
Piemēri
Zemes orbītas ekscentricitāte pašreiz ir apmēram 0,0167. Tūkstošiem gadu ilgā laikposmā tā ir mainījusies robežās no 0,0034 līdz gandrīz 0,058.
No Saules sistēmas planētām vislielākā ekscentricitāte ir Merkuram (0,2056).
Asteroīdiem vidējā ekscentricitāte ir 0,17. Tas ir saistīts ar lielo planētu (Jupiters) ietekmi.
Komētu orbītu ekscentricitātes ir salīdzinoši lielas. Periodiskajām komētām ir eliptiskas orbītas ar ekscentricitāti nedaudz zem 1. Tā Haleja komētas orbītas ekscentricitāte ir 0,967. Neperiodiskajām komētām šīs rādītājs ir tuvu 1 un vairāk.
Zaļā mušmire
Zaļā mušmire ir indīga bazīdijsēņu nodalījuma sēņu suga. Tā ir tikai viena no daudzajām mušmiru ģints sugām.
Izskats un izplatība
Zaļā mušmire ir plaši izplatīta visā Eiropā un tā aug lapu koku mežos. Dažreiz tā arī aug tai neierastās vietās, piemēram, pie ozoliem, kastaņkokiem un priedēm. Samērā daudz atrodama Latvijas rietumu daļā. Sēnes augļķermenis (t.i., sēne) nogatavojas vasarā un rudenī. Šīs sēnes cepurīte ir zaļganā krāsā, kātiņš tai ir balts, ap kuru ir sēņu plātnīte. Cepurīte zaļa, parasti bez zvīņām, forma kā panteru mušmirei. Izaug līdz 10 cm plata, sausā laikā ar zīdainu spīdumu, mitrā laikā mazliet lipīga. Kātiņš balts, apakšgalā paresnināts, bez dobuma, ietverts baltā makstī, kurai zaļa iekšpuse; garāks par cepurītes diametru. Gredzens plats, balts, ar vāji zaļganu nokrāsu, nokarājies. Zem gredzena kātiņš, apsarmots vai ar sīkām pārslām. Lapiņas baltas, ar zaļganu nokrāsu. Mīkstums balts, zem miziņas zaļgans, ar saldenu smaržu.
Indīgums
Zaļā mušmire tiek uzskatīta par Latvijas indīgāko sēni, tā ir viena no indīgākajām sēnēm pasaulē. Lielākā daļa cilvēku, kas ir miruši no saindēšanās ar sēnēm, ir miruši tieši no zaļās mušmires apēšanas. Sēnes galvenā toksiskā viela ir alfa-amanitīns, kurš izraisa neatgriezeniskus aknu un nieru bojājumus, kas ļoti bieži beidzas ar nāvi. Zaļā mušmire satur arī citas indīgas vielas — amanitīnus un falloidīnus.
Zaļās mušmires indīgās vielas ir ļoti izturīgas un saglabājas arī pēc sēnes žāvēšanas, saldēšanas un vārīšanas.
13. septembris
13. septembris ir gada 256. diena pēc Gregora kalendāra (257. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 109 dienas.
Vārda dienas
Iza, Izabella
Spēlmaņu nakts 2009/2010
Spēlmaņu nakts 2009/2010 ceremonija notika Dailes teātrī. Tajā tika apbalvoti labākie teātra mākslinieki un izrādes 2009./2010. gada sezonā. Ceremonija tiešraidē tika translēta LTV1 kanālā un Latvijas Radio 1 ēterā. Spēlmaņu nakts balva bija metālkalēja Jura Gagaiņa veidotā skatuves nagla.
Nominanti tika paziņoti. Bez žūrijas piešķirtajām balvām vienu balvu piešķīra "Ģimenes aptieka" (sezonas labākajai izrādei, kura veltīta ģimenes problēmu atspoguļojumam), bet ceremonijas ģenerālsponsors "Nordea" veica skatītāju balsojumus, lai noteiktu labāko aktieri, aktrisi un izrādi.
Šā gada svinīgās noslēguma ceremonijas režiju un scenāriju veidoja Gundars un Jurate Silakaktiņi, scenogrāfiju — Vents Vīnbergs, horeogrāfiju — Inga Raudinga, mūzikas režiju — Juris Vaivods, bet ceremoniju vadīja Jānis Skutelis.
Žūrija
Pirmā žūrijas komisija darbojās no 2009. gada septembra līdz, bet otrā — no 2010. gada augusta līdz. Pirmās komisijas uzdevums bija izvirzīt balvu kandidātus, bet otrās — no kandidātiem izvēlēties laureātus.
Atmosfēras spiediens
Atmosfēras spiediens ir Zemes atmosfēras hidrostatiskais spiediens, kas rodas, Zemes gravitācijas dēļ gaisam pievelkoties pie Zemes virsmas. Atmosfēras spiediens ir tik liels, ar kādu spēku spiež virs ķermeņa esošais gaisa slānis. Lielākā augstumā virs jūras līmeņa spiediens samazinās, jo tad tur virs ķermeņa, kas atrodas lielā augstumā, atrodas mazāks gaisa slānis un tas spiež uz to ar mazāku spēku. Nelielā intervālā atmosfēras spiediens mainās meteoroloģisko apstākļu iespaidā, veidojot augsta vai zema atmosfēras spiediena zonas (ciklons raksturojas ar zemāku, bet anticiklons ar augstāku atmosfēras spiedienu). Atmosfēras spiedienu mēra ar barometriem.
Mailcap
mailcap ir fails, kuru izmanto citas programmas, lai noteiktu, kā jāapskata kāds fails vai jāizsauc ārēja programma tā apstrādei, atkarībā no tā tipa. Faila tips tiek aprakstīts kā MIME tips. mailcap ir dokumentēts ("A User Agent Configuration Mechanism For Multimedia Mail Format Information"). Lai gan tas nav interneta standarts, šo failu izmanto daudzās UNIX tipa sistēmās.
Sākotnēji, līdz ar MIME ieviešanu, fails bija paredzēts e-pasta klienta konfigurēšanai, lai programma zinātu, kā attēlot vēstules saturu, kas nav vienkāršs teksts vai satur multimediju failu. Mūsdienās mailcap lieto arī citas programmas, kurās izmanto MIME failu satura definēšanas principus.
Piemēram, ar ierakstu  tiks atvērts fails, ja tas pēc MIME definīcijas ir video/mpeg, izmantojot programmu xmpeg. Ar %s norāda uz apstrādājamo failu vai vēstules fragmentu, kas tiek nodots kā parametrs.
UNIX sistēmās mailcap parasti tiek glabāts direktorijā  un/vai.
Zvaigznes
Zvaigznes var būt:
Albatrosi
Albatrosi, albatrosu dzimta (Diomedeidae) ir viena no četrām vētrasputnu kārtas (Procellariiformes) dzimtām.
Albatrosi ir liela auguma jūrasputni, kuru izplatības areāls ir Dienvidu okeāns un Klusā okeāna ziemeļu daļa. Atlantijas okeāna ziemeļos albatrosi nedzīvo, lai gan fosilijas norāda, ka savā laikā arī šeit ir dzīvojuši šīs dzimtas putni. Albatrosi ir vieni no lielākajiem lidojošiem putniem pasaulē. Turklāt lielajiem albatrosiem (Diomedea) ir lielākais spārnu plētums no visiem dzīvojošiem putniem. Albatrosus iedala 4 ģintīs, bet par sugu skaitu, kuras ietilpst šajā dzimtā, zinātniekiem nav vienprātības. Pēc Starptautiskās dabas un dabas resursu aizsardzības savienības (IUCN) datiem albatrosu dzimtā ir 22 sugas, no kurām 19 ir apdraudētas. Pagātnē albatrosus intensīvi medīja, lai iegūtu to spalvas. Toties mūsdienās ligzdošanas salās ir iedzīvojušās ar cilvēkiem šeit nonākušās žurkas un savvaļas kaķi, kas izposta dējumus. Kā arī putnus apdraud jūras ūdeņu piesārņojums, zivju resursu samazinājums un zvejniecības rīki.
Evolūcija
Balstoties uz albatrosu molekulārām studijām, albatrosu dzimta attīstījusies oligocēnā pirms 35—30 miljoniem gadu. Zinātnieki uzskata, ka vētrasputnu kārtas vecākā dzimta ir vētrasputnu dzimta (Procellariidae) un nākamā vecākā — albatrosu dzimta. Mūsdienās zināmās 4 albatrosu ģintis izveidojās apmēram pirms 15 miljoniem gadu.
Izskats un īpašības
Albatrosi ir lieli vai ļoti lieli putni. Tie ir vislielākie putni visā vētrasputnu kārtā. Lielākais albatrosu dzimtā ir klejotājalbatross (Diomedea exulans), kura spārnu plētums var sasniegt 3,5 metrus. Tas ir lielākais spārnu plētums no visiem pasaules putniem kopumā. Lai arī klejotājalbatross ir liels putns, tas joprojām ir samērā viegls, salīdzinot ar auguma lielumu, un sver tikai 6—12 kg. Līdz ar to tas joprojām ir lielisks lidotājs. Mazākais no albatrosiem ir pelēkais albatross (Phoebetria palpebrata), kura ķermeņa garums ir 79—89 cm, spārnu plētums 183—218 cm. Lai arī tas ir mazākais albatross, pelēkais albatross ir liels putns.