cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfrēds Tarskis
Līdz Otrajam pasaules karam bija Ļvivas-Varšavas loģikas skolas pārstāvis, vēlāk darbojās ASV. Līdz ar Kurtu Gēdelu tiek uzskatīts par vienu no XX gadsimta izcilākajiem loģiķiem. Devis lielu ieguldījumu matemātikas (abstraktajā algebrā, topoloģijā, ģeometrijā, mēra teorijā, matemātiskajā loģikā un kopu teorijā) un analītiskās filozofijas attīstībā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1901. gadā kā Alfrēds Taitelbaums Varšavas ebreju ģimenē. 1918. gadā iestājās Varšavas Universitātē, lai studētu bioloģiju. Pēc Polijas neatkarības atgūšanas ap Varšavas Universitāti bija izveidojusies izcilu matemātiķu kopa. Viens no viņiem — Staņislavs Lesņevskis, saredzējis Taitelbauma spējas, pierunāja viņu studēt matemātiku, un Taitelbaums kļuva par Varšavas Universitātes vēsturē jaunāko doktora grāda ieguvēju. Uzskatīdams sevi par etnisku poli, 1923. gadā Alfrēds kopā ar brāli nomainīja uzvārdu, un kļuva par Tarski.
Neilgi pirms Otrā pasaules kara sākuma viņu 1939. gadā uzaicināja piedalīties zinātnieku kongresā ASV, kas notika 1939. gada septembrī. 1939. gada augustā viņš izbrauca uz ASV ar pēdējo pasažieru kuģi pirms kara sākuma. Turpmāko mūžu pavadīja ASV. 1945. gadā pieņēma ASV pilsonību. No 1942. gada līdz mūža galam strādāja Kalifornijas Universitātē, Bērkli.
Pīļknābju dzimta
Mūsdienās pīļknābis sastopams tikai Austrālijā, tomēr aizvēsturiskie pīļknābji bija izplatīta visā Gondvānas austrumdaļā (mūsdienu Dienvidameriku ieskaitot). Dzimtas sugas Austrālijā ir sākušas dzīvot vismaz pirms 15 miljoniem gadu, apmēram tajā pašā laikā, kad no pīļknābjiem nodalījās ehidnas. Aizvēsturiskie pīļknābji ir bijuši nelieli ūdenī dzīvojoši zīdītāji ar raksturīgu knābi, kas atgādina platu pīles knābi, un platām, spēcīgām pēdām, kuri pirksti savienoti ar peldplēvi. Visas pīļknābju sugas ir bijušas oldējēji.
Sistemātika
(†) - Izmirušu organismu grupa.
Pagastskola
Pagastskola vai pagasta skola bija pirmmācības (pamatizglītības) skola zemnieku bērniem Krievijas impērijas Vidzemes un Kurzemes guberņās, kas tika izveidota saskaņā ar likumiem, kas atcēla dzimtbūšanu Kurzemes un Vidzemes guberņās. Mācības notikās trīs gadus. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā pagastskolas bija visvairāk izplatītais skolu tips iepriekšminētajās guberņās.
Pagastskolu dibināšana sākās pēc zemnieku brīvlaišanas, kas Kurzemes guberņā notikās 1817. gadā, bet Vidzemes guberņā 1819. gadā. Brīvlaišanas likumi noteica, ka Kurzemes guberņā uz katriem 1000 iedzīvotājiem ir jānodibina 1 pagastskola, bet Vidzemē bija jāveido viena pagastskola uz 500 vīriešiem. Plašāka pagastskolu dibināšana aizsākās 19. gadsimta trīsdesmitajos gados. Skolu uzturēšana bija jāveic pagasta valdēm, bet pārraudzību pār tām veica muižnieki un mācītāji. Mācības lielākoties notika ziemā un tās bija jāapmeklē bērniem vecumā no 10 līdz 13 gadiem. Vidzemes guberņas pagastskolās sākumā mācīja tikai lasīšanu, ticības mācību un baznīcas dziedāšanu, bet Kurzemes guberņā skolnieki apguva arī rakstīšanu, rēķināšanu un citus priekšmetus. 1887. gadā pagastskolas pārgāja Krievijas impērijas Izglītības ministrijas pārraudzībā. Līdz ar to mācības notikās krievu valodā. Arī mācību programma tika paplašināt, piemēram, skolnieki sāka apgūt ģeogrāfiju, vēsturi un citus priekšmetus. Beidza pastāvēt pēc Oktobra revolūcijas.
1922. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1922. gada notikumi Latvijā'''.
20. decembris
20. decembris ir gada 354. diena pēc Gregora kalendāra (355. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 11 dienas.
Moro
Moro var būt:
SKS pamatekspedīciju uzskaitījums
SKS pamatekspedīciju uzskaitījumā parādītas visas ilglaicīgās ekspedīcijas uz Starptautisko kosmosa staciju. Šeit nav iekļautas īslaicīgās viesekspedīcijas. Treknrakstā atzīmēts ekspedīcijas komandieris.
Vaiga kauls
Vaiga kauls (os zygomaticum) ir pāra, galvaskausa sejas daļas kauls. Tas ir viens no izturīgākajiem sejas daļas kauliem, kā arī kaula forma un izmēri daļēji nosaka sejas tipu. Kaulam ir trīs virsmas, divi izaugumi un cauri iet vaiga kaula kanāls.
Virsmas:
Izaugumi:
Vaiga kaula kanāls sākas ar atveri acs dobuma virsmā; ieejot kaulā, tas sadalās, un tam ir divas izejas atveres: viena laterālajā un otra - deniņu virsmā.
Centrāleiropas laiks
Centrāleiropas laiks (Central European Time - CET) ir viens no nosaukumiem laika zonai, kura ir 1 stundu priekšā UTC ar laika nobīdi UTC+1. Tas tiek lietots lielākajā daļā Eiropas valstu ziemas periodā. Vasarā tā vietā vairums valstu izmanto Centrāleiropas vasaras laiku ar nobīdi UTC+2. Centrāleiropas laika zonas centrālā ass ir 15. austrumu meridiāns.
Centrāleiropas laika lietošanas vēsture Eiropā
1893. gadā Vācijas Impērija apvienoja savas laika zonas, ieviešot CET (MEZ). Karu laikā šis laiks tika ieviests visās okupētajās teritorijās.
Pirms Otrā Pasaules kara Lietuva laika posmā no 1920. līdz 1940. gadam izmantoja CET (MET). Francija, Beļģija, Nīderlande un Luksemburga saglabāja Centrāleiropas laiku. Pēc kara šo laiku ieviesa Monako, Spānija, Andora un Gibraltārs. Īrija un Apvienotā Karaliste 1968.—1971. gadā eksperimentāli ieviesa Centrāleiropas laiku, tomēr tā izrādījās nepopulāra un īslaicīga izmaiņa, galvenokārt saistībā ar ceļa negadījumu skaitu, kurš palielinājās tumšajos ziemas rītos. Portugāle izmatoja CET laika posmos no 1966. līdz 1976. un 1992. līdz 1996. gadam.
Citas valstis
Citam valstīm skatīt UTC+1.
Aleksandrs Čekulajevs
Aleksandrs Čekulajevs (dzimis Rīgā) ir Latvijas futbolists, kurš spēlē uzbrucēja pozīcijā.
Čekulajevs par sevi pirmo reizi skaļāk lika runāt 2007. gadā, kad FK Auda sastāvā viņš guva 51 vārtus. Pēc pāris sezonām Čekulajevs kļuva par pirmo latviešu futbolistu Islandē, pievienojoties Víkingur Ólafsvík komandai.
2011. gada sezonā Čekulajevs pārstāvēja Igaunijas klubu Narvas "Trans". 2011.gada sezona Čekulajevam bija ļoti veiksmīga un viņš kļuva par Igaunijas čempionāta rezultatīvāko futbolistu, kopumā gūstot 46 vārtus. Šāds sniegums nepalika nepamanīts un par viņu interesi izrādīja klubi no tādām futbola lielvalstīm kā Vācijas un Turcijas, tomēr gala rezultātā spēlētājs nonāca pieticīgajā Maltas futbola čempionātā, kur pārstāvēja FC Valletta. 2012. gada vasarā Čekulajevs pārcēlās uz ungāru klubu Lombard-Pápa TFC. Kopš 2013. gada marta pārstāv Taizemes otrās līgas komandu TTM Lopburi.
Sērskābe
Sērskābe (H2SO4) tīrā veidā ir eļļains, viegli sasalstošs šķidrums. Ūdens šķīdumos tā ir stipra, neorganiska divvērtīga skābe. Sērskābes sāļus sauc par sulfātiem (dažu metālu sulfātu kristālhidrātus dēvē arī par vitrioliem).
Atrašanās dabā
Sērskābe ir nozīmīga skābā lietus sastāvdaļa. Sēra dioksīds dabā lēnām oksidējas par sēra trioksīdu (šis process gan notiek lēnām, taču neatgriezeniski). Šādā veidā no gaisā nonākušā sēra dioksīda veidojas sērskābe.
Iegūšana
Sērskābi iegūst, šķīdinot ūdenī sērskābes anhidrīdu SO3. Parasti ķīmiskajā rūpniecībā šķīdināšanai ūdens vietā lieto atšķaidītu sērskābi, lai neveidotos sērskābes migla no ūdens tvaikiem.
Sērskābi parasti ražo, apdedzinot sulfīdus, lielākoties dzelzs persulfīdu (pirītu), ko dēvē par kameru metodi :
Pirīta vietā ir iespējams lietot arī citus sulfīdus. Vietās, kur lielos daudzumos pieejams sērs vai sērūdeņradis, tos arī var lietot par izejvielām. Pirmās stadijas galaprodukts vienmēr ir sēra dioksīds.
Tālāk sēra dioksīdu oksidē par trioksīdu. Eksistē divas metodes. Izplatītākā ir, lietojot cietu vanādija pentoksīda katalizatoru. Šādā veidā var iegūt tīru un koncentrētu sērskābi.
Pēdējā sērskābes iegūšanas stadija ir sēra trioksīda reakcija ar ūdeni. Lai arī var lietot tīru ūdeni, parasti lieto atšķaidītu sērskābi, jo virs tās ir mazāks ūdens tvaiku spiediens. Sēra trioksīds var reaģēt arī ar ūdens tvaikiem, veidojot sērskābi (smalkas miglas veidā), kuru tālāk ir grūti atfiltrēt. Sēra trioksīdu iespējams arī izšķīdināt koncentrētā sērskābē, iegūstot oleumu.
Nitrozes metode
Atšķaidītas sērskābes (līdz 78%) iegūšanai lieto arī homogēno katalīzi ar slāpekļa oksīdu, ko sauc par nitrozes metodi. Ar šo metodi nevar iegūt koncentrētu sērskābi.
Īpašības
Sērskābe reaģē ar lielāko daļu citu skābju sāļu. Sērskābes hidratācija ir eksotermiska, tas nozīmē, ka, šķīdinot sērskābi ūdenī, izdalās siltums.
Ja sērskābē izšķīdina sērskābes anhidrīdu, iegūst oleumu (kūpošo sērskābi), to kopā ar slāpekļskābi lieto daudzu organisko vielu nitrēšanai.
Izmantošana
Sērskābei ir milzīga nozīme minerālmēslu, piemēram, superfosfāta rūpniecībā.
Koncentrētu sērskābi izmanto kā ūdensatņēmēju vielu, jo tā aktīvi saista ūdens molekulas, veidojot dažāda satura hidrātus. To izmanto celuloīda, mākslīgā zīda, plastmasu, krāsvielu, medikamentu un citu organisko vielu ražošanā. Šīs sērskābes īpašības dēļ to izmanto arī dažādu neorganisko vielu un gāzu žāvēšanai eksikatoros.
Ievērojamus daudzumus šīs skābes patērē naftas produktu attīrīšanā no kaitīgiem piemaisījumiem. Šajos procesos gan veidojas bīstami atkritumi (skābais gudrons). Latvijā Inčukalnā ir sērskābā gudrona dīķis.
Judīte Vīdere
Judīte Vīdere (dzimusi Bernē) ir Šveices orientieriste, izcīnījusi četras zelta medaļas Pasaules čempionātos orientēšanās sportā.
Par Šveices sieviešu orientēšanās izlases līderi J. Vīdere izvirzījās 2014. gadā, pēc tam kad profesionālo sportu pameta visu laiku titulētākā orientieriste Simona Nigli-Lūdere. Līdz tam guvusi panākumus junioru sacensībās, taču jau 2011. gada Pasaules čempionātā, kas notika Šveicē, izcīnīja savu pirmo medaļu — sudrabu vidējā distancē. 2014. gada Pasaules čempionātā J. Vīdere kļuva par titulētāko sportisti ar trim zelta un vienu bronzas medaļu, bet vēl pirms tam — Eiropas čempionātā Portugālē, viņai bija iespaidīgāks sniegums: trīs zelta medaļas no trim iespējamajām. Pasaulas kausa kopvērtējumā augstāko — piekto vietu ieguva 2013. gadā.
2018. gada oktobrī J. Vīdere paziņoja par profesionālās karjeras beigām.
Tips (zooloģija)
Tips (la) ir Organismu klasifikācijas taksonomiskā vienība. Tips ir nākamā vienība aiz valsts. Tipu sīkāks iedalījums bioloģijā ir klases. Vienību tips lieto zooloģijā, botānikā šai vienībai atbilst nodalījums.
2006. gada FIFA Pasaules kauss
2006. gada FIFA Pasaules kauss notika Vācijā no 9. jūnija līdz 9. jūlijam. Tas bija pēc skaita 18. Pasaules kausa finālturnīrs.
Šajā čempionātā savu ceturto Pasaules čempionu titulu ieguva Itālija, kas pēc neizšķirta 1-1 pamatlaikā, pēcspēles 11m soda sitienu sērijā ar 5-3 pieveica Franciju. Mājinieki Vācijas izlase spēlē par 3. vietu uzvarēja portugāļus.
Stadioni
Pasaules čempionāts norisinājās 12 Vācijas pilsētās. Lielākā daļa stadionu tika modernizēti speciāli turnīram, bet daži tika uzbūvēti pirms čempionāta:
Komandas
Tālāk minētās 32 izlases piedalījās 2006. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā. Turnīram automātiski kvalificējās vienīgi Vācijas izlase.
Turnīra gaita
Turnīra formāts bija tāds pats kā 1998. gada čempionātā Francijā un 2002. gadā Dienvidkorejā un Japānā. Turnīrā piedalījās 32 komandas, kas bija sadalītas 8 apakšgrupās. No katras grupas izkļuva 2 spēcīgākās komandas un tad izslēgšanas turnīrā sākot no astotdaļfināla noskaidroja Pasaules čempionus. Turnīra sākums iztika bez lieliem pārsteigumiem, lielākie no tiem bija Čehijas, Polijas un Serbijas/Melnkalnes nepārliecinošā spēle, tā nu šīs komandas neiekļuva astotdaļfinālā. Turnīru vispārliecinošāk iesāka Argentīna, Spānija un mājinieki vācieši.
Finālspēlē tikās mūžsenie sāncenši Francija un Itālija. Jau pašā spēles sākumā Zinedins Zidāns ar 11 m sitienu atklāja rezultātu, taču drīz itāļu aizsargs Marko Materaci rezultātu izlīdzināja. Spilgtākais spēles moments bija pagarinājuma 20. minūtē, kad notika incidents starp abiem vārtu guvējiem Zidānu un Materaci, pēc kura vēlāk par čempionāta labāko futbolistu atzīto Zidānu noraidīja no laukuma. Pēcspēles 11m sitienu sērijā ar 5-3 pārāki izrādījās Itālijas izlase, kas ceturto reizi kļuva par Pasaules čempioniem.
Izslēgšanas turnīrs
Labākie vārtu guvēji
Sietiņkauls
Sietiņkauls (Os ethmoidale) ir nepāra, gaisu saturošs cilvēka galvaskausa smadzeņu daļas kauls, kas atdala deguna dobumu no galvas smadzenēm.
Dartija
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Dartijas pusmuižas (Dorotheenhof) centra. Izaugusi pēckara gados Iecavas pilsētciemata dienvidu pierobežā kā padomju saimniecības "Dartija" (vēlāk — "Progress") centrālais ciemats. Vēlāk daļa apdzīvotās vietas iekļauta pilsētciemata teritorijā.
Sietiņkauls
Sietiņkaulam ir četras daļas:
Sietiņplātnīte (lamina cribrosa) aizpilda visu pieres kaula sietiņkaula ierobu un tajā ir sīkas atverītes (cribrae ethmoidales). No sietiņplātnītes uz augšu ir izvirzīta gaiļa sekste (crista galli). Uz leju no sietiņplātnītes vidus atiet perpendikulārā plātnīte, bet no sānu malām - sietiņkaula labirinti.
Perpendikulārā plātnīte (lamina perpendicularis) ir gaiļa sekstes turpinājums virzienā uz leju. Perpendikulārā plātnīte veido deguna starpsienas augšējo daļu.
Sietiņkaula labirintu (labyrinthys ethmoidalis) veido sietiņkaula gaisu saturoši dobumi - šūnas (cellulae ethmoidales anteriores, mediae et posteriores). Dobumiņi ir savienoti savā starpā un arī ar pieres un deguna dobumu. Labirintu laterālā virsma (lamina orbitalis) ir vērsta uz acs dobumu, tā ir gluda un plāna, bet mediālā virsma nelīdzena un vērsta uz deguna dobumu. Uz mediālās virsmas atrodas divas vai trīs deguna gliemežnīcas: augstākā (concha nasalis suprema), augšējā (concha nasalis superior) un vidējā (concha nasalis media). Zem katras gliemežnīcas atrodas attiecīgā deguna eja.
Confetteria Raffaello
Confetteria Raffaello ir itāliešu kompānijā Ferrero ražotas konfektes. Tās sastāv no mandeles, krēma pildījuma, ko aptver kokosriekstu vafeļu čaula un kuru klāj kokosriekstu skaidiņas. Tās izskats nedaudz atgādina citu Ferrero produktu – konfeketes Rocher. Raffaello konfektes parasti tiek pārdotas kastītēs vai garenā iepakojumā, kas parasti ir baltā krāsā ar uzdrukātu sarkanu lentu un logo.
1923. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1923. gada notikumi Latvijā.
Francijas valdnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Francijas valdnieki (karaļi un imperatori), kuri Francijas teritoriju pārvaldījuši no 987. gada, kad tika izveidota Francijas karaliste līdz 1848. gadam, kad tā tika pārveidota par Francijas Republiku. No 1804. līdz 1814. gadam un 1815. gadā šeit bija Francijas Pirmā impērija. No 1830. līdz 1848. gadam šeit pastāvēja Jūlija monarhija. Savukārt no 1852. līdz 1870. gadam pastāvēja Francijas Otrā impērija.
Uzskaitījums
===  Francijas karaliste (987 — 1792)  ===
{{legend| orange | Kapetingu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| gold | Valuā dinastija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| red | Lankasteru dinastija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| blue | Burbonu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Francijas Pirmā impērija (1804 — 1814) 30px
{{legend| black | Napoleonu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}}
===  Francijas karaliste (1814 — 1815)  === {{legend| blue | Burbonu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Francijas Pirmā impērija (1815) 30px
{{legend| black | Napoleonu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}}
===  Francijas karaliste (1815 — 1830)  === {{legend| blue | Burbonu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Jūlija monarhija (1830 — 1848) 30px
{{legend| brown | Orleānas dinastija |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Francijas Otrā impērija (1852 — 1870) 30px
{{legend| black | Napoleonu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}}
Gistavs Moro
Gistavs Moro (Gustave Moreau, dzimis 1826.g. 6. aprīlī Parīzē, miris 1898.g. 18. aprīlī turpat) bija franču mākslinieks, simbolisma pārstāvis.
Moro tēvs bijis arhitekts, kurš spējis novērtēt dēla talantu un nosūtījis viņu mācīties pie Fransuā Eduarda Piko - ne pārāk ievērojama mākslinieka, bet visnotaļ spējīga skolotāja. Visai lielu ietekmi uz Moro atstājis franču romantisma mākslinieks Teodors Šaserio, ar kuru viņam kādu laiku bijušas ļoti tuvas attiecības. Pirmā Moro glezna bija "Pieta" (1852). Moro divreiz devies ceļojumā uz Itāliju (1841.g. un no 1857. līdz 1859.g.), kur iepazinies ar Mantenjas, Karlo Krivelli, Sandro Botičelli, Ticiāna, Mikelandželo un Leonardo darbiem.
Pirmo simbolisma garā ieturēto darbu ("Oidips un Sfinksa") Moro sācis gleznot 1862.g., tas izstādīts 1864.g. Līdz ar to aizsākās viņa mākslinieciskās darbības auglīgākais un izcilākais periods, kurā viņš pievērsās vēstures, mitoloģijas, reliģijas tēmām un motīviem (Moro ļoti labi pārzinājis antīko un seno austrumu mākslu).
1875.g. Moro tika piešķirts Goda Leģiona ordenis (sākotnēji - bruņinieka pakāpe, 1883.g. - virsnieka pakāpe). 1892.g. viņš kļuva par profesoru slavenajā École des Beaux Arts. Moro ietekmējis sirreālistus un fovistus, pie viņa mācījušies Anrī Matiss, Odiljons Redons u.c. nozīmīgi mākslinieki.
Kandža
Kandža jeb šmakovka (Latgalē) ir mājas apstākļos iegūts stiprais spirtotais dzēriens, kurā etanola saturs var būt 30 līdz 80 tilpuma procentiem. Vienkāršrunā kandžu sauc arī par dzimtenīti, paštecināto, samagonku, ļergu, ļurļaku, mēnesnīcu u.c.
Vēsture
Latvijā kandžas dzīšanas tehnoloģija tika pārņemta no baltvācu muižas brūžiem. Vajadzēja attapību un lielu izdomu, lai no tajā laikā pieejamajiem materiāliem izveidotu kandžas aparātu. Eksperimentālā ceļā tika noslīpēts pats dzīšanas process.
Izgatavošana
Sākumā sagatavo brāgu, kas visbiežāk ir ūdenī izšķīdināts cukurs, kam pievieno raugu. Šādu maisījumu atstāj uz noteiktu laiku rūgt.
Lai uzlabotu kvalitāti, to mēdz atkārtoti pārtvaicēt, filtrēt caur ogli un izmantot citus paņēmienus. Ir ieteikums pirmo glāzi izliet, vai vismaz neizmantot iekšķīgi.
Kandžu var pazīt pēc īpatnējās smaržas.
Sarma (ciems)
Sarma ir ciems Ķekavas novada Baldones pagastā. Izvietojusies ziemeļos no Stūru — Dzimtmisas ceļa pagasta rietumos 11,5 km no pagasta centra Baldones, 20 km no novada centra Ķekavas un 35,5 km no Rīgas. Vasarnīcu ciemā 152 apbūves gabali, pastāvīgo iedzīvotāju maz. Dažkārt pie Sarmas pieskaita arī 1 km uz rietumiem esošo Misas vasarnīcu ciemu, kopā ar ko tiek uzskatīti par vienu apdzīvoto vietu. Sarmu ar Baldoni, Baldones observatoriju un Rīgu savieno minibuss Nr. 6848 Riga—Sarma—Baldone.
Nodalījums (botānika)
Nodalījums ir organismu klasifikācijas taksonomiskā vienība, kuru lieto botānikā, savukārt zooloģijā šai vienībai atbilst tips. Nodalījums ir nākamā vienība aiz valsts. Nodalījumu sīkāks iedalījums bioloģijā ir klases.
Vitore Karpačo
Vitore Karpačo (, * apm. 1465. gadā Venēcijā, † 1525.-1526. gadā Kapodistrijā, mūsdienu Koperā) bija itāliešu gleznotājs, viens no nozīmīgākajiem Venēcijas skolas pārstāvjiem. Par Karpačo nozīmīgāko darbu uzskata divus gleznu ciklus par Svētās Ursulas dzīvi (īpaši jāizceļ glezna "Sv. Ursulas sapnis"). Uzskata, ka Karpačo inovatīvi izmantojis gaismu un perspektīvu.
Par Karpačo dzīvi ziņu ir maz. Viņš varētu būt bijis ādu tirgotāja Pjēro Skarapacas dēls. Karapačo ietekmējies no Džentiles Bellīni (iespējams, bijis arī viņa skolnieks) un Antonello da Mesīnas. Uzskata, ka Salvator Mundi un Piti pils Pietà varētu būt Karpačo agrīnākie darbi; tajos redzama Antonello da Mesīnas un Džovanni Bellīni ietekme, īpaši gaismas un krāsu izjūtā. Laika periodā starp 1490. un 1495. gadu viņš uzgleznoja darbus "Divas venēcietes" (Due Dame Veneziane) un "Medības lagūnā" (Caccia in laguna), kas aplūkojami kopā, lai arī patlaban atrodas dažādos muzejos. Starp 1490. un 1496. gadu Karpačo pēc Varadžinas Jakopo "Zelta leģendas" motīviem uzgleznoja deviņus darbus par Sv. Ursulas dzīvi un vēlāk uzgleznojis vēl trīs ciklus — par Sv. Hieronīmu (apm. 1502. gadā), Jaunavu Mariju (apm. 1504. gadā) un Sv. Stefanu (1511-1520). Aptuveni 1510. gadā Karpačo uzgleznoja "Kristus apraudāšanu" (Compianto sul Cristo morto) un "Pārdomas par Kristus ciešanām" (Meditazione sulla Passione).
Brauna (polārstacija)
Brauna (es) ir Argentīnas vasaras polārstacija Antarktīdā. Izvietota Koftrija (Sanavironas) pussalas ziemeļu galā Paradīzes līča piekrastē Danko krastā. 1951. gada 6. aprīlī izveidota kara flotes stacija ar nosaukumu Almirantebrauna (Destacamento Naval Almirante Brown). Nosaukta par godu Argentīnas kara flotes pamatlicējam, īru izcelsmes admirālim Giljermo (Viljamam) Braunam. 1964. gada 29. novembrī stacija tika nodota Argentīnas Antarktikas institūtam un 1965. gada 17. februārī tās nosaukums tika mainīts uz Almirantebraunas zinātnisko staciju (Estación Científica Almirante Brown). 1990. gadā stacija tika pārdēvēta tagadējā nosaukumā. Stacija var izmitināt līdz 16 cilvēku komandu.
Stacija tika daļēji iznīcināta ugunsgrēkā 1951. gadā un atjaunota 1952. gadā. Līdz 1959./1960. gada sezonai stacija darbojās nepārtrauktā režīmā, līdz 1964./1965. gada sezonai — kā vasaras stacija, līdz 1984. gadam — vissezonas stacija. Nopietni cietusi ugunsgrēkā arī 1984. gada 12. aprīlī, kad nodega stacijas galvenā ēka. Pēc pēdējā ugunsgrēka funkcionē kā vasaras stacija.
Galvenās izpētes jomas ir meteoroloģija, okeanoloģija, bioloģija, glacioloģija, bioķīmija, bakterioloģija un medicīna.
Maikls Berets
Maikls Berets (Michael Reed Barratt, dzimis ) ir NASA astronauts, aerokosmiskās medicīnas, bioloģijas speciālists.
Bereta pirmais kosmiskais lidojums notika 2009. gadā SKS 19. un 20. ekspedīcijā, startējot kosmosa kuģī Sojuz TMA-14.
Otro lidojumu viņš veica 2011. gada februārī — martā misijā STS-133 (kosmoplāna Discovery pēdējā lidojumā).
Jans Torops
Jans Torops, īstajā vārdā Johaness Teodors Torops, (Jan Toorop, Johannes Theodor Toorop; dzimis 1858. g. 20. decembrī, miris 1928. g. 3. martā) bija holandiešu mākslinieks, simbolisma un jūgendstila pārstāvis.
Torops dzimis Indonēzijā (Javā), viņa tēvs bijis ierēdnis holandiešu kolonijā, māte - angliete. 1863. g. ģimene pārcēlās uz Bangku - nelielu saliņu uz dienvidaustrumiem no Sumatras, kur desmit gadu vecumā Jans Torops tika kristīts (kā protestants). 1869. g. viņš devās uz Nīderlandi, lai varētu mācīties labākā skolā. Tajā pašā gadā viņš uzsāka mācības ģimnāzijā Leidenē, un 1874. g. pārcēlās uz Vintersviku.
1875. g. Torops pārcēlās uz Hāgu un kļuva par mākslinieka Hermaņa Johanesa van der Vēles skolnieku. Pēc tam Torops divus gadus mācījies Delftas politehniskajā skolā.
Pāvils Rozītis
Pāvils Rozītis (—) bija latviešu rakstnieks, žurnālists un tulkotājs. Romānu "Ceplis" un "Valmieras puikas" autors.
Jans Torops
1885. g. Torops devās garā studiju ceļojumā pa Lielbritāniju, kur arī iepazinies ar savu sievu.
Pāvils Rozītis
Biogrāfija
Dzimis Cēsu apriņķa Liepas pagasta "Purapilpos" zemnieka ģimenē. Četru gadu vecumā Pāvils zaudēja tēvu un viņa mājas. Māte, jaunākās māsas un Pāvils pārcēlās uz netālajām "Auduļu" mājām. Pirmo izglītību ieguva Liepas pagastskolā. 1901. gada rudenī Rozītis ieradās Valmierā, kur vienu mācību gadu mācījās Valmieras pilsētas skolā, bet pēc tam turpināja mācības E. Liepiņa privātajā proģimnāzijā. Pirmie Rozīša tulkojumi tika iespiesti 1908. gadā. 1910. gadā neveiksmīgi mēģinājis nolikt tautskolotāju eksāmenus. Šajā gadā iznāk arī pirmie Rozīša prozas darbi un dzejoļu krājums "Kaijas". Vasarā Rozītis kopā ar citiem Valmieras jauniešiem izveidoja teātra trupu, ar kuru apbraukāja Valmieras apkārtni. Par nopelnīto naudu Rozītis devās uz Maskavu, kur iestājās A. Šaņavska Maskavas Tautas universitātē. Viņš studēja šīs universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē līdz 1914. gadam. 1912. gadā iznāca Rozīša otrais dzejoļu krājums "Ziedu krūze". No 1914. līdz 1915. gadam strādāja laikrakstu "Jaunākās Ziņas" un "Līdums" redakcijās.
Pirmā pasaules kara gadus Rozītis pavadīja Baku, kur viņš strādāja par ierēdni Nobela naftas rūpniecības uzņēmumā līdz 1918. gadam. Baku Rozītis apprecējās ar liepājnieci Antoniju, ar kuru laulībā 1917. gadā piedzima dēls Viestards un 1922. gadā meita Dzidra. 1918. gadā Rozītis atgriezās Latvijā, kur neilgu laiku dzīvoja un strādāja Valkā. 1919. gada vasarā mobilizēts Latvijas Armijā, dienēja 1. Kurzemes divīzijas kvartīrmeistara daļā, bet septembrī pēc izglītības ministra lūguma atbrīvots no dienesta, lai varētu sākt darbu Izglītības ministrijas Mākslas departamentā. Apmetās uz dzīvi Rīgā. 1919. gadā Rozīti ievēlēja par Latvju rakstnieku un žurnālistu arodbiedrības priekšsēdētāju, bet vēlāk viņš vairākus gadus bija valdes loceklis. No 1921. līdz 1927. gadam studēja Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātē, ko nepabeidza. Strādāja par cenzoru Latvijas Armijas štāba Informācijas nodaļā, vēlāk bija Izglītības ministrijas Mākslas nodaļas vadītājs, Mākslas un kultūras departamenta direktors, vadīja Inteliģento bezdarbnieku nodaļu Tautas labklājības ministrijā (1932—34).
Dzīves pēdējos gados bija Rīgas 3. bibliotēkas pārzinis. Paralēli tam bija vairāku periodisko izdevumu redaktors — literatūras un mākslas žurnālā "Ritums" (1921—26), laikrakstā "Pēdējā Brīdī" (1927—28), "Dienas Lapa" (1933—34), kā arī bija apgāda "Latvju kultūra" redaktors. Darbojās arī Latvijas un PSRS tautu kultūras tuvināšanās biedrībā, bija biedrības priekšsēdētājs (1930—1932). Līdz 1934. gadam Rozītis vadīja Rīgas Tautas augstskolas literārās studijas. 1928. gadā pēc pirmās dzīvesbiedres zaudējuma apprecējās otrreiz ar Almu Frišmani (pēc citiem avotiem — Fišeri). Abu laulībā 1935. gadā piedzima meita Ieviņa (pēc citiem avotiem — Ieva).
Rozītis ar ģimeni dzīvoja Mežaparkā, paša celtā namā Poruka ielā, kuram baļķus atvedis no kādas nojauktas lauku mājas. Mājas dārzam viņa draugs un arī Mežaparka iemītnieks rakstnieks Jānis Jaunsudrabiņš no Pļaviņām Rozītim atvedis ķiršu stādus. Šajā mājā bieži sanāca Jaunsudrabiņš, Ādolfs Erss, Jānis Zālītis, Arveds Švābe, Jānis Grīns, Edvarts Virza, Valdis Grēviņš un citi tā laika inteliģences pārstāvji.
Pēdējais Rozīša darbs romāns "Zemes prieks" netika pabeigts, jo 1937. gada 20. februārī rakstnieks Rīgā mira, apglabāts Meža kapos.
Daiļrades raksturojums
Rozītis rakstīja dzeju, prozu, īsprozu, kā arī recenzijas par teātra izrādēm un publicistiskus rakstus. Viņš nodarbojās arī ar tulkošanu un bija filmas "Aizsprosts" scenārija līdzautors. Rozītis bija viens no latviešu psiholoģiskā romāna izkopējiem diloģijā "Divas sejas" (1921) un "Uguns ceļi" (1924). Kā nozīmīgākie darbi tiek minēti romāni "Ceplis" (1928) un "Valmieras puikas" (1936); stāstu un noveļu krājumi "Portrejas" (1922), "Krāces" (1925), "Pret savu gribu" (1928) un "Mezgli" (1933). Abi iepriekšminētie romāni ir ekranizēti ("Ceplis" 1972. gadā un "Valmieras puikas" 1996. gadā). "Ceplī" tiek izsmietas 1920. gadu uzņēmēju aprindas, bet romāns "Valmieras puikas" ir autobiogrāfisks darbs, kas saistīts ar 1905. gada revolūcijas notikumiem Valmierā.
Piemiņa
1981. gadā Valmieras centrā atklāts piemineklis "Valmieras puikas" (tēlniece – Timiāna Munkēviča), kurā iemūžināti romāna "Valmieras puikas" varoņi.
Dzimtā Liepas pagasta centrā Liepā rakstnieka vārdā ir nosaukta iela.
Mika Pierele
Mika Pierele (dzimis 1981. gada 13. jūlijā) ir somu hokejists, kreisās malas uzbrucējs, Somijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2016) Pierele spēlē SM līgas kluba Oulu "Karpat" sastāvā.
Spēlētāja karjera
2007. gada vasarā hokejists pārcēlās uz Zviedrijas Elitsērijas klubu Timrå IK, tā rindās aizvadot nākamās divas sezonas, bet 2009.—10. gada sezonu hokejists aizvadīja starp NHL vienību Filadelfijas "Flyers" un tās AHL fārmklubu Adirondekas "Phantoms". 2010. gada vasarā Pierele atgriezās Zviedrijā, nākamās divas sezonas aizvadot Frölunda HC rindās.
2012.—13. gada sezonas pirmo pusi aizvadīja KHL kluba Habarovskas "Amur" rindās, taču tad atgriezās Zviedrijā, pievienojoties Luleå HF. 2013. gada pavasarī noslēdza līgumu ar SM līgas klubu Oulu "Karpat". Tā rindās kļuva par 2014. un 2015. gada Somijas čempionu, 2014. gada izslēgšanas kārtas sērijas noslēdzot kā visas līgas rezultatīvākais spēlētājs. 2015. gada septembra nogalē pagarināja līgumu ar "Karpat" uz vēl trim gadiem.
Somijas hokeja izlases sastāvā Pierele kļuvis par 2011. gada Pasaules čempionu, piedaloties vēl četros Pasaules čempionātos, 2007. gadā izcīnot sudraba, bet 2008. gadā — bronzas medaļas.
Alfrēds Žarī
Alfrēds Anrī Žarī (fr; dzimis Lavālā (Laval), Majennā, miris  Parīzē) bija franču rakstnieks, dzejnieks un dramaturgs. Viņš nodarbojās arī ar zīmēšanu un gravīru.
Alfrēds Žarī ir viens no sirreālistu iedvesmotājiem un absurda drāmas priekštečiem. Viņš ir termina patafizika (Pataphysique) izgudrotājs, ko viņš pats definē kā "iedomātu risinājumu zinātni, kas simboliski piešķir lietu pastāvēšanas iespējamībai īpašības, ko nosaka lietu šķietamība".
Alfrēds Žarī ir viens no Andrē Žida romāna "Naudas viltotāji" (Les Faux-monnayeurs) tēlu prototipiem.
Biogrāfija
1888. gada oktobrī Žarī māte ar bērniem atgriezās savā dzimtajā pilsētā Rennā. Rennas licejā Alfrēda fizikas pasniedzējs Felikss Frederiks Eberts (Félix-Frédéric Hébert) kļuva par Ibī karaļa prototipu. Ideja ievietot šo tēlu satīriskajā eposā piederēja Žarī klasesbiedriem — Šarlam Morēnam (Charles Morin) un viņa brālim Anrī (Henri Morin). Sākumā sacerējums saucās "Poļi" (Les Polonais). Tad Alfrēds pielāgoja tekstu komēdijai, kuras uzvedums no 1889. gada notika Morēnu ģimenes mājas bēniņos, tad 1890. gadā Žarī dzīvoklī.
1891-1892. Žarī bija Anrī Bergsona students Anrī-IV licejā Parīzē. Viņš neizturēja augstskolas iestājeksāmenu (​​École Normale Supérieure). 1893. gada 10 maijā nomira viņa māte.
Rakstnieks sadarbojās ar žurnāliem Mercure de France (1672. gadā dibinātais Mercure Galant 1724. gadā tika pārdēvēts par Mercure de France, vēlāk tā bija arī izdevniecība, darbojas joprojām) un La Revue blanche (1889—1903). Pirmais "Ibī karaļa" priekšnesums Parīzes teātrī Théâtre de l'Œuvre notika 1896. gada 10. decembrī un izraisīja pretrunīgas recenzijas. Uzvedumi turpinājās, sekojot Ibī personāža ciklam. Tie tika atveidoti arī leļļu teātrī Théâtre des Pantins (1898) un kabarē des Quat'z'Arts.
Aizraujoties ar dobspiedes tehniku 1894. gadā Žarī ar Remī de Gurmonu (Remy de Gourmont) nodibināja estampa mākslas žurnālu Ymagier, kas pastāvēja līdz 1896. gadam. Žarī mēģināja atsākt arī žurnālu Perhinderion, bet arī tas cieta neveiksmi. 1895. gada 18. augustā rakstnieka tēvs mira Lavālā. Oktobrī tika izdota Žarī pirmā grāmata les Minutes de Sable Mémorial. Tajā pašā gadā Žarī iegādājās velosipēdu, ko viņš tā arī nekad neapmaksāja un kas bija vienīgais materiālais labums, kam rakstnieks bija pieķēries līdz mūža beigām. 1897. gada 18. maijā Mercure de France publicēja "Dienas un naktis" (Les jours et les nuits). Gadu vēlāk tapa "Ibī almanahs", ko ilustrēja Pjērs Bonārs (Pierre Bonnard 1867-1947), kurš bija arī leļļu teātra Ibī marionešu autors un vēlāk ilustrēja vēl citus Žarī darbus.
1898. gadā tika uzrakstīta viena no slavenākajām Žarī grāmatām "Patafiziķa daktera Fostrola darbi un atzinumi" (Gestes et opinions du docteur Faustroll, pataphysicien), ko plaša publika atklāja tikai 1911. gadā pēc autora nāves. Tās galvenais varonis, 63 gadus vecais dakteris Fostrols, padzīts no mājām par parādiem, tiesas izpildītāja vajāts, klaiņo pa Parīzes ielām kopā ar savu pērtiķi, piedzīvo visdažādākās neiedomājamas situācijas un beidzot aiziet bojā. Vienlaicīgi tā ir dziļa mākslas un literatūras apcere un ievads jaunajā dzīves filozofijā — patafizikā. Šīs "zinātnes" galvenie principi bija 1948. gadā dibinātās Patafizikas koledžas pamatā. 1902. gadā tapa grotesks romāns "Supertēviņš" (Le Surmâle). Pēdējos gados Žarī publicēja rakstus žurnālos La Plume un Le Canard sauvage. Viņš strādāja pie Rablē "Pantagriēla" adaptācijas operetei, kas palika nepabeigta, un citiem darbiem, ko izdeva pēc viņa nāves. Rakstnieka finansiālā situācija un veselības stāvoklis bija katastrofiski, neskatoties uz māsas Šarlotes un dažu tuvo draugu palīdzību. Žarī pēdējā dzīves vieta bija Kaset ielā-7 (rue Cassette) Parīzē. Viņš mira slimnīcā de la Charité no tuberkulozes meningīta un ir apglabāts Parīzes Banjo kapsētā (cimetière parisien de Bagneux).
Jaunjelgavas apriņķis
Jaunjelgavas apriņķis (de, ru) bija administratīva vienība Kurzemes guberņas (1819—1918), īslaicīgi Kurzemes un Zemgales hercogistes (1918) un Latvijas SPR (1919), līdztekus Latvijas Republikas (1918—1924) sastāvā.
Tagad bijušā Jaunjelgavas apriņķa teritorijā atrodas Aizkraukles novads, Jēkabpils novads, daļēji arī Bauskas novads un Ogres novads (to austrumu daļas).
Ģeogrāfija
Apriņķa zemes virsas pamatā guļ augšdevona dolomīti, kas aprakti zem bieziem diluvija ledāju materiāliem un kļūst redzami galvenokārt tikai tur, kur Daugava iegrauzusi samērā dziļu ieleju. Reljefa formās un virsas sastāvā galvenā loma glaciāliem materiāliem — paaugstām mālainām gala morēnu paugurainēm un relatīvi zemākiem līdzeniem diluvija smiltājiem jeb sandriem un slokšņu māliem. Pauguraiņu apriņķī maz, līdzenumu daudz. Šim apstāklim izšķiroša loma vietējo cilvēku dzīvē. Gala morēnu pauguraine (Viesītes morēnu valnis) šķērso apriņķa teritoriju meridiāna virzienā caur Viesīti.
Kurzemes guberņas sastāvā
Jaunjelgavas apriņķis tika izveidots 1819. gada teritoriāli administratīvās reformas rezultātā, pārdēvējot Sēlpils virspilskunga tiesas Jaunjelgavas pilskunga tiesu (Hauptmannschaft Friedrichsstadt, Фридрихштадтское гауптманство) par apriņķi.
Jaunjelgavas apriņķis bija sadalīts trijos draudžu novados:
Latvijas Republikas sastāvā
1923. gadā no Dignājas pagasta atdalīts un izveidots Slates pagasts, bet Ilzu pagasts pievienots Kroņa-Susējas pagastam.
1924. gada jūnijā Kurmenes un Valles pagastus pievienoja Bauskas apriņķim, bet Lindes pagastu — Rīgas apriņķim.
Ar 1924. gada 26. jūnija likumu par Latvijas teritorijas iedalīšanu apriņķos Jaunjelgavas apriņķi pārdēvēja par Jēkabpils apriņķi. Par apriņķa pilsētu noteica Jēkabmiestu, nosaucot to par Jēkabpili.
== Muižas Jaunjelgavas apriņķī (1841) ==
1. Sēlpils draudzes novada muižas
{| table width=99%
2. Neretas draudzes novada muižas
{| table width=99%
3. Aizkraukles draudzes novada muižas
{| table width=99%
Teritoriālais iedalījums
1912. gadā Jaunjelgavas apriņķī ietilpa 22 pagasti un 2 pilsētas:
Jaremče
Jaremče, līdz 2006. gadam - Jaremča, ir apgabala nozīmes pilsēta Ukrainas rietumos, Ivanofrankivskas apgabalā pie Prutas upes. Kūrortpilsēta, municipalitāte sastāv no vairākām savā starpā teritoriāli nesaistītām daļām. Vienā no tām — Polaņicjas ciemā atrodas lielākais Ukrainas slēpošanas kūrorts - Bukovela.
Pilsēta izvietojusies Karpatu kalnos, 585 metrus virs jūras līmeņa. Attālums līdz Ivanofrankivskai pa dzelzceļu 54 km, pa autoceļiem — 62 km.
Vēsture
Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā teritorija iekļāvās Austrijas impērijā (Austroungārijā) un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām. Rakstos Jaremče pirmoreiz minēta 1787. gadā.
Pēc Pirmā pasaules kara Jaremče iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī, un attīstījās kā kūrorts. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Jaremče tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada līdz 1944. gada atradās vācu okupācijā. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Programmēšana
Datorprogrammēšana jeb, biežāk lietotais nosaukums, programmēšana ir datorprogrammas izveides process. Tas ietver datorprogrammas pirmkoda projektēšanu, rakstīšanu, atkļūdošanu, testēšanu un uzturēšanu. Šis pirmkods tiek rakstīts kādā programmēšanas valodā. Programmēšanas nolūks ir izveidot lietojamu programmu, kas atbilst iecerētajai darbībai un parametriem. Šis process bieži prasa īpašas zināšanas daudzās dažādās jomās, piemēram, programmas pielietošanas sfēru, specializētus algoritmus un formālo loģiku.
Cilvēkus, kas veic programmēšanas darbus, sauc par programmētājiem.
Mūsdienās programmēšanā izmanto īpašas programmu izstrādes vides, kurās parasti ir ietverts teksta redaktors pirmkoda ievadīšanai un labošanai, lietotāja saskarnes un attēlu redaktors, atkļūdotājs kļūdu atrašanai un novēršanai, kompilators pirmkoda pārkodēšanai izpildāmā mašīnkodā un citi moduļi.
Vēsture
Programmējamas ierīces pastāvēja vismaz kopš 1206. gada, kad polimāts Al-Džazari izgudroja automātus, kurus varēja mehāniski programmēt ar mietiem un citiem elementiem, lai tie spēlētu dažādus ritmus.
Taču pirmā datorprogramma tika radīta 1843. gadā, kad Ada Lavleisa publicēja algoritmu, kas bija domāts, lai aprēķinātu Bernulli skaitļus ar Čārlza Bebidža analītisko mašīnu.
Pirmās programmas bija rakstītas mašīnkodā, kas bija atkarīgs no konkrētas mašīnas instrukciju kopas, kuru visbiežāk pierakstīja binārajā kodā. Drīz tika izveidotas asamblervalodas, kurās programmētāji varēja norādīt izpildāmās instrukcijas teksta formātā (piem. "ADD X", "TOTAL"). Asamblervalodas izmantoja saīsinājumus katram instrukciju kodam un cilvēkam saprotamus nosaukumus atmiņas adresēm. Taču mašīnām ar atšķirīgām instrukciju kopām ir nepieciešamas atšķirīgas asamblervalodas, jo asamblervaloda ir vienkārši cits veids kā pierakstīt mašīnkodu.
Programmas vēl joprojām tika ievadītas ar caurumotām kartēm vai papīra lentēm līdz pat 1960 gadiem, kad datu glabāšanas ierīces un termināli bija kļuvuši pietiekami lēti, lai programmas varētu radīt tās ievadot datorā. Teksta redaktoru izveide vienkāršoja programmu mainīšanu un uzlabošanu.
1669. gads
1669. bija parastais gads, kas sākās otrdienā (pēc Gregora kalendāra).
Kevins Gārnets
Kevins Moriss Gārnets (en; dzimis Moldinā, ASV) ir bijušais amerikāņu basketbolists, spēlējaspēka uzbrucēja pozīcijā. 1995. gada NBA draftā viņu izraudzījās Minesotas "Timberwolves" ar kopējo 5. kārtas numuru. Profesionāļa karjeras pirmos 12 gadus pavadīja tieši Minesotas klubā, taču tad viņš tika aizmainīts uz Bostonas "Celtics", kura sastāvā 2008. gadā izcīnīja NBA čempiona titulu. Pirms 2013.—2014. gada sezonas nokļuva Bruklinas "Nets" klubā. Gārnets 15 reizes ir piedalījies NBA visu zvaigžņu spēlē. 2003.—2004. gada sezonā ticis atzīts par līgas vērtīgāko spēlētāju.
Kopā ar ASV izlasi izcīnīja zelta medaļu 2000. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Kālijs
Vēsture
Kālijs bija pirmais metāls, kas tika izolēts elektrolīzes rezultātā. To 1807. gadā paveica angļu ķīmiķis sers Hamfrijs Deivijs (Humphry Davy).
Kālija nosaukums ir cēlies no arābu vārda, al-qalya, kas tulkojumā nozīmē "pelni" vai arī "sārms". Angļu valodā to sauc par potassium, jo to agrāk visvairāk ieguva no potašas (K2CO3).
Atrašanās dabā
Dabā kālijs ir sastopams galvenokārt hlorīdu un sulfātu veidā, kā arī alumosilikātos (kālija laukšpats). Zemes garozā tas ir septītais izplatītākais ķīmiskais elements. Kālijs sastāv no diviem stabiliem izotopiem: kālijs-39 (93,2581% no kopējā kālija daudzuma dabā) un kālijs-41 (6,7302%). Atlikušos 0,0117% no dabā sastopamā kālija veido radioaktīvais kālijs-40, kura pussabrukšanas periods ir 1,265 gadi.
Cilvēka organismā kāliju saturošiem savienojumiem ir liela nozīme normālā sirdsdarbībā un nervu impulsu pārvadīšanā. Ar kāliju saturošiem savienojumiem bagātas ir auzu pārslas, bet salīdzinoši daudz kāliju saturošu vielu ir arī redīsos, ķiršos un kartupeļos. Diennaktī cilvēkam nepieciešams uzņemt organismā 2,5–5 g kālija.
Fizikālās īpašības
Kālijs ir sudrabaini balts, mīksts un plastisks sārmu metāls, ko var griezt ar nazi.
Ķīmiskās īpašības
Kālijam piemīt sārmiem raksturīgas ķīmiskās īpašības. Ļoti aktīvi reaģē ar nemetāliem, ūdeni, skābēm. Veicot šādus eksperimentus, ir jābūt ļoti piesardzīgiem. Degot gaisā, veido kālija superoksīdu jeb peroksiperoksīdu KO2. Tas reaģē arī ar gaisā esošo skābekli, veidojot oksīdu K2O un peroksīdu K2O2. Ar ūdeni kālijs reaģē ļoti enerģiski, parasti reakcijas gaitā tas aizdegas (rodas kālija hidroksīds KOH). Paaugstinātā temperatūrā reaģē arī ar slāpekli (veidojot kālija nitrīdu).
Izmantošana
Kāliju sakausējumos kopā ar nātriju izmanto kā dzesētāju kodolreaktoros. No kālija iegūst kālija peroksīdu K2O2, ko izmanto zemūdenēs un kosmosa kuģos ogļskābās gāzes CO2 uztveršanai un skābekļa O2 reģenerēšanai. Kāliju izmanto arī organiskajās sintēzēs. Kālija hlorīds KCl ir svarīgs minerālmēslošanas līdzeklis. Kālija hidroksīdu KOH izmanto ziepju ražošanā, skābju neitralizēšanā un sāļu iegūšanā, kā arī tas ir elektrolīts akumulatoros.
Sīrija
Sīrija (ar), oficiāli Sīrijas Arābu Republika, ir valsts Tuvajos Austrumos, dibināta 1946. gada 17. aprīlī.
Tā robežojas ar Libānu rietumos, Izraēlu dienvidrietumos, Jordāniju dienvidos, Irāku austrumos un Turciju ziemeļos. Sīrijai ir starptautiski strīdi ar Izraēlu par tās okupētajām Golānas augstienēm, kā arī ar Turciju par Hatajas (Hatay) provinci.
Vēsture
2340.-2004. gadā p.m.ē. Sīrijas austrumu daļu pakļāva Akadas valsts jeb Šumera-Akada. Uzskata, ka Halebas vārds Ha-lam atrodams jau Senās Divupes ķīļrakstos (ap 2500.—2250. gadu p.m.ē.). 16. un 15. gadsimtu mijā p.m.ē. Sīriju iekaroja Senā Ēģipte, 14. gadsimtā Hetu valsts, 732. gadā p.m.ē. Asīrija, 539. gadā p.m.ē. Ahemenīdu impērija, 333. gadā p.m.ē. Maķedonijas Aleksandrs.
Hellēnisma laikmetā tā atradās Seleikīdu impērijas sastāvā. 83. gadā p.m.ē. Sīriju iekaroja Armēnijas valdnieks Tigrans Lielais, bet 64. gadā p.m.ē. tā kļuva par Romas impērijas provinci. Pēc tās sadalīšanās Sīrija bija Austrumromas impērijas sastāvā.
Pēc Osmaņu impērijas sakāves Pirmajā pasaules karā tika izveidota Sīrijas Arābu Karaliste, kura gan pastāvēja tikai dažus mēnešus, jo Sīrijas teritorija atradās Francijas ietekmes zonā. Franču karaspēks sakāva sīriešu spēkus Majsalunas kaujā, ieņēma Damasku un turpmākās desmitgades mūsdienu Sīrijas teritorija bija sadalīta vairākās valstiņās, kas pastāvēja Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas ietvaros.
Pēc neatkarības pasludināšanas
1930. gadā tika izveidota Sīrijas Republika, kura pilnīgu neatkarību ieguva 1946. gada 18. aprīlī pēc franču karaspēka aiziešanas. 1948. gadā Sīrija iesaistījās karā pret Izraēlu. 1958. gadā Sīrija apvienojās ar Ēģipti izveidojot Apvienoto Arābu Republiku, kura beidza pastāvēt 1961. gadā, pēc militāra apvērsuma Sīrijā.
1964. gada maijā prezidents Amins Hafizs apstiprināja pagaidu konstitūciju ar kuru tika izveidota Nacionālā Revolūcijas padome, iecelts parlaments, kuru veidotu masu organizāciju pārstāvji, prezidenta padome un ministru kabinets.
1966. gada 23. februārī armijas virsnieki īstenoja valsts apvērsumu, ieslodzīja prezidentu Hafizu, pārtrauca pagaidu konstitūcijas darbību un izveidoja civilo Baath valdību. Šo apvērsumu tā rīkotāji raksturoja kā Arābu sociālistiskās atdzimšanas partijas principu apstiprināšanu. Šo režīmu vājināja arābu valstu militārā sakāve sešu dienu karā, kad Izraēla iekaroja Golānas augstienes. Sāka parādīties nesaskaņas starp Arābu sociālistiskās atdzimšanas partijas mērenāko militāro daļu un radikālāko civilo politiķu daļu.
1970. gada 13. novembrī aizsardzības ministrs Hafezs al Asads īstenoja valsts apvērsumu, atstūma no varas civilo Baath valdības un partijas vadību un kļuva par Sīrijas premjerministru. 2000. gadā pēc Hafeza al Asada nāves, par prezidentu kļuva viņa dēls Bašārs al Asads.
Sīrijas pilsoņu karš
2011. gada 15. martā Arābu pavasara iespaidā Sīrijā sākās protesti pret prezidenta Bašāra al Asada valdību, kuri pārvērtās pilsoņu karā.
2014. gada jūnijā lielu daļu Sīrijas iekaroja t.s. Islāma valsts kaujinieki (džihādisti), kurus vairāku militāro ofensīvu rezultātā līdz 2019. gada februārim padzina.
Lai gan 2023. gadā Asada valdība joprojām kontrolē tikai daļu Sīrijas teritorijas, viņa sekmīgi noturējusies valdība pamazām atgūst starptautisko atzīšanu. 2023. gada maijā pēc 12 gadu pārtraukuma Arābu valstu līga atjaunoja Sīrijas dalību tajā.
Iedzīvotāji
Vairāk nekā puse no Sīrijas iedzīvotājiem ir arābi sunnīti (ap 60%), lielākās minoritātes ir arābi šiīti — alavīti, ismailīti un t.s. "divpadsmitnieki" (13%), kristieši — pareizticīgie, grieķu katoļi, asīrieši, armēņi, protestanti (10%), kurdi (9%), turkmēņi (3%) un druzi (3%).
Administratīvais iedalījums
Sīrija ir sadalīta 14 provincēs jeb muhāfazās, kurām ir šādi administratīvie centri:
Daba
Vidusjūras krasts pārsvarā augsts, klinšains, gar piekrasti stiepjas šaura (20—30 km) piejūras zemiene. Sīrijas lielāko daļu aizņem tukšnešaina plakankalne (200—1000 m virs jūras līmeņa), virs kura paceļas zemas kalnu grēdas. Ziemeļaustrumu daļā atrodas Džezīras tuksnesis, bet dienvidaustrumos Sīrijas tuksnesis. Rietumu daļā Gābas tektoniskā ieplaka šķir Ansārijas grēdu no Akrāda, Semāna un Zāvijas kalniem. Dienvidrietumos iestiepjas Antilibāns ar Šeiha kalnu kā augstāko virsotni (2814 m) un Drūzu vulkāniskais masīvs.
Vasarā no Arābijas pussalas pūš sauss, karsts vējš. Sīrijas lielākā daļa ir beznoteces apgabals, sastopami vādī. Lielākā upe ir Eifrata ar kreisā krasta pietekām Hābūru un Belīhu, rietumu daļā uz Vidusjūru plūst Āsī upe. Piejūras zemienē un kalnu nogāzēs aug ozolu, priežu, ciprešu, vīģeskoku un lauru koku meži un krūmāji. Savvaļas dzīvnieki ir svītrainās hiēnas, vilki, šakāļi, antilopes, grauzēji un rāpuļi.
Anadira
Anadira (ru, ckt) ir Čukotkas autonomā apvidus lielākā pilsēta un administratīvais centrs Beringa jūras krastā Krievijas Tālajos Austrumos. Pilsētā dzīvo aptuveni 16 tūkstoši iedzīvotāju.
Klimats
Anadirā ir bargs jūras klimats, janvāra vidējā temperatūra ir -20 °C, bet jūlija 9—10 °C. Nokrišņu daudzums ir 500 mm gadā, galvenokārt vasarā. Pateicoties jūras tuvumam, ziemas Anadirā ir siltākas, bet vasaras vēsākas, nekā Čukotkas kontinentālajos rajonos. Gada vidējā gaisa temperatūra Anadirā ir -7,6 °C, vēja ātrums 6,4 m/s un gaisa mitrums ir 82%.
Dricāni
Apdzīvotā vieta veidojusies pie bijušās Dricēnu muižas (Drycany) centra. 1935. gadā Dricāniem piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. Neoficiāli Dricāni ir sadalīti vecajā un jaunajā centrā. Vecais centrs atrodas starp Moziču un Rēzeknes—Gulbenes lielceļu (P36), bet jaunais centrs atrodas lielceļa otrajā pusē. Vecajā centrā atrodas 1859. gadā iesvētītā Dricānu katoļu baznīca, kapsēta, vecā pagastmāja un vecais tautas nams, kura pagalmā uzstādīts piemiņas akmens visu okupāciju upuriem, kā arī 1953. gadā uzceltā Dricānu vidusskola. Jaunajā centrā atrodas kultūras nama ēka, kur agrāk atradās arī pagasta padome, bērnudārzs, feldšera punkts un daudzstāvu nami.
Satiksme
Dricānus šķērso reģionālais autoceļš Rēzekne—Gulbene (P36), kā arī te savu sākumu rod vietējie autoceļi uz Ciskādiem (V552), Rogovku (V557), Piļcini (V558) un Skūškovu (V589). Tomēr arī pašā ciemā atrodas vietējās nozīmes autoceļš V559, tas ir nepilnu kilometru garš un savieno Dricānu vidusskolu ar autoceļu P36.
Araukāriju dzimta
Araukāriju dzimta (latīņu: Araucariaceae) ir neliela skujkoku dzimta, kurā ietilpst 3 ģintis ar 41 sugu. Ilgu laiku bija pazīstamas 2 ģintis - un, bet pavisam nesen, tikai 1994. gadā, tika atklāta, kas iekļauta atsevišķā ģintī -. Dzimtas sugas izplatītas dienvidu puslodē - Malēzijā (Malesia), Austrālāzijā un 2 sugas Dienvidamerikā - Čīles araukārija (Araucaria araucana) un šaurlapu araukārija (Araucaria angustifolia). Vairākas dzimtas sugas, īpaši dažādlapu araukāriju (Araucaria heterophylla), Latvijā audzē kā telpaugus.