cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
MSQL
Ar 1996.gadu mSQL attīstība apstājās, kā rezultātā tās vietu ieņēma MySQL. 1999.gadā MySQL savā popularitātē apsteidza mSQL. Jaunākā MmSQL versija (3.9) tika izlaista 2011.gada 17.februārī. Starp 3.8 un 3.9 versiju izlaišanu bija pagājuši nedaudz mazāk kā 5 gadi.
Bitēni (Inešu pagasts)
Bitēni ir apdzīvota vieta Cēsu novada Inešu pagastā. Atrodas pagasta dienvidrietumu daļā 5,3 km no pagasta centra Inešiem, 10,9 km no Vecpiebalgas un 121,9 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta nomaļus no valsts autoceļiem.
2022. gada Pasaules čempionāta hokejā 3. divīzija
'''2022. gada Pasaules čempionāta hokejā 3. divīzija''' bija hokeja sacensības, kas laika posmā 13. marta — 8. aprīlim norisinājās Kokelšauerā un Keiptaunā. A grupas pirmās vietas ieguvēji iekļuva 2. divīzijas B grupā, bet B grupas uzvarētāji kvalificējās uz A grupu. Sakarā ar COVID-19 pandēmiju visas valstis, kuras atrodas 3. divīzijā spēlēja tādā pašā sadalījumā, kādā tām būtu bijis jāspēlē 2020. gada čempionāta 3. divīzijā.
Turnīra A grupā uzvarēja Apvienoto Arābu Emirātu izlase, savukārt B grupā uzvarēja Dienvidāfrikas izlase.
Livonijas vietvalži
Livonijas vietvalži jeb Livonijas administratori (de, be), oficiāli "Viņa majestātes Polijas karaļa vietvaldis un gubernators Livonijā" bija Livonijas hercogistes pārvaldnieki pēc Viļņas ūnijas parakstīšanas 1562. gada 5. martā līdz karaļa Stefana Batorija nāvei 1586. gada 12. decembrī, kad Georgs Radvils pārtrauca pildīt savus Livonijas hercogistes administratora pienākumus.
No 1566. gada Livonijas vietvaldi sauca par Livonijas hetmani un ģenerāladministratoru. Pēc Livonijas kara beigām 1582. gadā tika izdota Livonijas satversme (Constitutiones Livoniae), kas regulēja Livonijas hercogistes valsts iekārtu, paredzot, ka iekšējās lietas izlems Livonijas landtāgs. Province tika sadalīta trīs prezidijos (Cēsu, Tērbatas un Pērnavas), kurus pārvaldīja prezidenti, kas pakļāvās Livonijas vietvaldim.
Gothards Ketlers (1562–1566)
1557. gadā Livonijas ordenis Livonijas Konfederācijas vārdā noslēdza vienošanos ar Polijas karali un Lietuvas dižkungu Sigismundu II Augustu par savstarpēju palīdzību karā pret Krieviju. 1558. gadā, sākoties Livonijas karam ordeņa mestra koadjūtors Gothards Ketlers devās uz Viļņu, kur veda sarunas par protekcijas līguma noslēgšanu ar Lietuvas dižkunigaiti un Polijas karali Sigismundu II Augustu. 31. augustā tika noslēgts padošanās līgums, kurā ordenis ieķīlāja Lietuvai Bauskas, Rēzeknes, Ludzas, Daugavpils, Sēlpils cietokšņus. 1560. gadā Krievijas caristes karaspēks sakāva ordeņa karaspēku Ērģemes kaujā un ieņēma Cēsu un Pērnavas cietokšņus.
1561. gadā pēdējais Livonijas ordeņa meistars Ketlers Viļņā parakstīja ordeņa likvidācijas paktu (Viļņas ūniju), bet Gothards Ketlers kļuva par Livonijas vietvaldi un gubernatoru. 1562. gada 5. martā Rīgā Livonijas ordeņa meistars un pavēlnieki ratificēja Viļņas ūniju. Kā atlīdzību par savu uzticību G. Ketlers un viņa pēcnācēji saņēma mantojumā Kurzemi un Zemgali, kuru pārvaldīja kā Lietuvas dižkunigaiša un Polijas karaļa vasaļi. Oficiāli viņš 1562. gada 5. martā Rīgas pils kapitula zālē atbrīvoja ordeņa bruņiniekus no dotā zvēresta un ordeņa mestra regālijas nodeva Lietuvas kancleram Nikolajam Radvilam Melnajam, pretī saņemot Kurzemes hercoga kroni.
No 1562. gada G. Ketlers sevi titulēja kā: "No Dieva žēlastības mēs, Gothards, Kurzemes un Zemgales kungs Livonijā, Polijas karaliskās majestātes vietvaldis un gubernators Livonijā" (de). Par savu rezidenci hercogs izvēlējās Rīgas pili, pēc tam Sēlpili.
Nikolajs Radvils (1563—1565)
1562. gada janvārī Lietuvas kanclers Nikolajs Radvils Melnais ieradās Rīgas pilī, lai organizētu Livonijas ordeņa likvidāciju. Livonijas ordeņa pēdējais mestrs Gothards Ketlers 1562. gada 5. martā Rīgas pils kapitula zālē atbrīvoja ordeņa bruņiniekus no dotā zvēresta un ordeņa mestra regālijas nodeva Nikolajam Radvilam, pretī saņemot Kurzemes un Zemgales hercoga kroni.
Jānis Hodkevičs (1566–1578)
Pēc Rīgas arhibīskapijas bruņniecības padošanās akta parakstīšanas ("Sigismunda Augusta privilēģija") 1566. gadā Livonijas Pārdaugavas daļa tika nosaukta par "Livonijas hercogisti". Pēc N. Radvila nāves 1566. gadā Sigismunds II Augusts par Livonijas hetmani un ģenerāladministratoru iecēla Žemaitijas ģenerālstārastu Jāni Hodkeviču. Pēc tam, kad 1566. gada beigās Lietuvas Seimā Grodņā tika noslēgta Livonijas un Lietuvas reālūnija, 10. decembrī viņš Vidzemes landtāgā Cēsīs vienojās ar provinces kārtām par šīs ūnijas ratificēšanu. 1566. gada 26. decembrī Livonijas hercogistei piešķīra jaunu ģerboni: sarkanā laukā uz labo pusi ejošs ar zeltu kronēts sudraba grifs ar zobenu labajā ķetnā, kam uz krūtīm monogramma "SA" (Sigismunds Augusts). Šis ģerbonis kļuva par pamatu Hodkeviču dzimtas ģerbonim. Par J. Hodkeviča rezidenci kļuva agrākā Livonijas ordeņa maršalu Siguldas pils.
1569. gadā Ļubļinā tika parakstīta reālūnija starp Poliju un Lietuvu un izveidota Polijas-Lietuvas kopvalsts, kurai atteicās pievienoties Rīgas brīvpilsēta. Šajos apstākļos daļa Pārdaugavas Livonijas augstmaņu sāka atbalstīt domu pāriet Krievijas protekcijā. Vidzemes muižnieki Taube un Krūze Maskavā izkārtoja, ka Krievijas cars Ivans IV (Jānis Briesmīgais) piedāvāja Kurzemes un Sāmsalas bīskapam Magnusam kļūt par Livonijas karali. Magnuss šo piedāvājumu pieņēma un 1570.-1579. gadā lietoja titulu Magnus, Divine Gratia Rex Livoniae Dominus Esthoniae et Littia (Magnuss, Livonijas ķēniņš, igauņu un latviešu zemju kungs). Tādējādi krievu varā esošajā Livonijas teritorijā nodibinājās Livonijas karaliste.
Georgs Radvils (1578–1586)
Pēc panākumiem Livonijas karā Stefans Batorijs 1578. gadā par Livonijas hercogistes administratoru iecēla Georgu Radvilu, tomēr pie savu pienākumu pildīšanas viņš varēja ķerties vienīgi pēc kara beigām 1582. gadā.
1582. gadā tika izdota Livonijas satversme (Constitutiones Livoniae), kas regulēja hercogistes valsts iekārtu, paredzot, ka iekšējās lietas izlems Livonijas landtāgs. Province tika sadalīta trīs prezidijos (Cēsu, Tērbatas un Pērnavas), kurus pārvaldīja prezidenti, kas pakļāvās gubernatoram. Līvu un latviešu apdzīvotās teritorijas uz ziemeļiem no Gaujas tika iekļautas Pērnavas prezidijā. 1583. gadā tika atjaunota katoliska Livonijas bīskapija ar centru Cēsīs, jo Rīga aktīvi pretojās pretreformācijai. Pēc pēdējā Kurzemes bīskapa Magnusa nāves 1583. gadā G. Radvils lika pievienot Kurzemes bīskapiju Livonijas hercogistei, izraisot Polijas-Lietuvas karu ar Dāniju (Piltenes mantojuma karš). Rekatolizēšanas mēģinājumi izraisīja Kalendāra nemierus (1584-1589).
1598. gadā Livonijas prezidiji tika pārdēvēti par vaivadijām, atbilstoši provinču nosaukumiem visā kopvalstī. Par pirmo Cēsu vaivadu iecēla Jirgenu fon Fārensbahu.
Vinčenco Skamoci
Vinčenco Skamoci (, dzimis, miris ) bija venēciešu arhitekts un arhitektūras teorētiķis 16. gadsimta otrajā pusē. Darbojās galvenokārt Venēcijas republikas teritorijā. Andrea Palladio skolnieks, pēc Palladio nāves pabeidza vairākas viņa projektētās celtnes. Baldasares Longenas skolotājs. Ceļot Palmanovas cietoksni, centās realizēt ideālas pilsētas ideju. 1615. gadā publicētais darbs "Universālās arhitektūras ideja" (L’Idea dell’Architettura Universale) ietekmēja angļu arhitekta Inigo Džonsa uzskatus.
Shrine Auditorium
Shrine Auditorium ir nozīmīga pasākumu norises vieta Losandželosā, Kalifornijā. Tāpat šī ir Shriners, brīvmūrnieku nodaļas, Al Malaikah Temple galvenā mītne. 1975. gadā ēkai tikai piešķirts Losandželosas vēsturiskā kultūras pieminekļa statuss.
Vēsture
Pašreizējā Shrine Auditorium tika atklāta 1926. gadā. Tā uzcelta iepriekšējā 1906. gadā celtā Al Malaikah Temple vietā, ko 1920. gada 11. janvārī iznīcināja ugunsgrēks. Ēka pilnībā nodega 30 minūtēs, un ugunsgrēkā gandrīz gāja bojā seši ugunsdzēsēji.
2002. gadā ēkai tika veikta 15 miljonu ASV dolāru vērta renovācija. Skatuve tika aprīkota ar vismodernākajām apgaismojuma un takelāžas sistēmām, nomainīts jumta segums un gaisa kondicionēšanas sistēma zālei un Expo centram, modernizētas koncesijas tribīnes, izveidotas papildu tualetes, pārkrāsots Expo centrs, izveidota jauna skatuve un autostāvvieta. Viss komplekss veidots Marokas arhitektūras motīvos.
Ēka
Jauno auditoriju mauru atmodas stilā veidoja Sanfrancisko bāzētais teātra arhitekts G. Alberts Lansburgs, ar vietējiem arhitektiem Džonu Ostinu un A. M. Edelmanu. Ēkā uz skatuves ietilpība bija 1200 cilvēku, un tajā bija 6442 skatītāju vietas. Inženieris, kas konsultēja projektu, apgalvoja, ka tērauda kopne, kas atbalsta balkonu, ir lielākā, kāda jebkad uzbūvēta.
Shrine Auditorium ir vieta aptuveni 6300 cilvēkiem (2002. gada atjaunošanas laikā samazināts no sākotnējām 6700 vietām), un tajā ir 59 metrus plata un 21 metru dziļa skatuve.
Zālē ir divas ložas virs orķestra līmeņa ar 40 sēdvietām katrā un septiņas ložas uz balkona, kurās katrā ir no 36 līdz 47 sēdvietām (kopējais sēdvietu skaits: 274). No atlikušajām sēdvietām 2964 atrodas orķestra līmenī un 2982 balkona līmenī.
Ievērojami notikumi
Shrine Auditorium ir notikuši vairāki pasākumi, galvenokārt izklaides:
Česlavs Mihņevičs
Česlavs Mihņevičs (pl; dzimis Bjarozavkā) ir poļu futbola treneris un bijušais futbolists. Spēlējis vārtsarga pozīcijā. 2022. gadā bija Polijas futbola izlases galvenais treneris.
Futbolista karjera
Lielāko daļu savas spēlētāja karjeras pavadīja mazpazīstamās komandās, kas spēlēja Polijas futbola zemākajās līgās. Pārstāvējis klubus Ossa Biskupiec, Gdiņas "Bałtyk" un Gdaņskas "Polonia". Karjeras noslēgumā spēlēja Vronku "Amica". Ar Amica divreiz kļuva par Polijas kausa ieguvēju un 1999. gadā uzvarēja Polijas superkausā. Karjeru beidza 30 gadu vecumā 2000. gadā.
Trenera karjera
2003. gadā kļuva par Poznaņas "Lech" galveno treneri. Viņa vadībā komanda 2004. gadā izcīnīja Polijas kausu, tajā pašā gadā uzvarēja arī Polijas superkausā. Poznaņas klubu atstāja 2006. gadā, kad kļuva par Lubinas "Zagłębie" galveno treneri. 2006.—2007. gada sezonā ar šo klubu uzvarēja Ekstraklasa, izcīnot Polijas čempiontitulu. 2007. gadā izcīnīja uzvaru arī Polijas superkausā. Karjeras turpinājumā bija galvenais treneris arī tādos klubos kā Gdiņas "Arka", Lodzas "Widzew", Bjalistokas "Jagiellonia", Varšavas "Polonia", Belsko-Bjalas "Podbeskidzie", Ščecinas "Pogon" un Ņecečas "Bruk-Bet Termalica", taču nevienā no tiem ilgāk par sezonu nenostrādāja.
2017. gada jūlijā tika apstiprināts par Polijas U-21 izlases galveno treneri. Viņa vadībā izlase kvalificējās 2019. gada Eiropas U-21 čempionāta finālturnīram, pirmo reizi kopš 1994. gada. 2020. gada septembrī Mihņevičs tika iecelts par Varšavas "Legia" galveno treneri un aizveda komandu līdz čempiontitulam, uzvarot 2020.—2021. gada Ekstraklasa līgā. Palīdzēja komandai iekļūt 2021.—2022. gada UEFA Eiropas līgas sezonas grupu turnīrā. Tomēr jaunās sezonas sākums Ekstraklasa nebija tik sekmīgs, un 2021. gada oktobrī Mihņevičs tika atbrīvots no amata.
tika apstiprināts par Polijas izlases galveno treneri, aizvietojot Paulu Souzu, kurš izvēlējās karjeru turpināt Brazīlijas klubā Flamengo. Pirmajā spēlē Mihņeviča vadībā Polijas izlase nospēlēja neizšķirti 1:1 draudzības spēlē pret Skotiju. Pēc piecām dienām izšķirošajā Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē Polija pieveica Zviedriju, kvalificējoties 2022. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīram.
2022. gada 22. decembrī pēc plašsaziņas līdzekļu kritikas par nacionālās komandas aizsardzības taktiku un spēles stilu Mihņeviča vadībā izraisīja satricinājumu saistībā ar prēmijām valstsvienības spēlētājiem un personālam. , un, kā ziņots, daļu vainas par mediju atklātajiem pārkāpumiem, uzņemoties komandas menedžerim Jakubam Kvjatkovskim, tika paziņots, ka Mihņeviča līgums netiks pagarināts, un viņam bija jāatstāj amats 2022. gada 31. decembrī.
Spēlētāja karjera
Amica Wronki
Trenera karjera
Lech Poznań
Zagłebie Lubin
Legia Warsaw
Lū Alesandri
Lū Antuāns Alesandri (fr; dzimis, miris ) bija franču paukotājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Alesandri 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja paukošanā ar zobenu profesionāļiem.
Klijkaijas
Klijkaijas, klijkaiju ģints (Stercorarius) apvieno 7 klijkaiju sugas. Klijkaiju ģints ir vienīgā ģints klijkaiju dzimtā (Stercorariidae). Šo dzimtu mēdz saukt arī par laupītājkaiju dzimtu.
Klijkaijas ligzdo polārajos un mērenās joslas reģionos. Tās migrē lielus attālumus un ir novērotas pat dienvidpolā. Latvijā var novērot 4 klijkaiju sugas: garastes klijkaiju (Stercorarius longicaudus), īsastes klijkaiju (Stercorarius parasiticus), vidējo klijkaiju (Stercorarius pomarinus) un lielo klijkaiju (Stercorarius skua). Klijkaijas Latvijā sastopamas ceļošanas laikā jūrā un piekrastes joslā. Visretāk ir novērojama lielā klijkaija.
Izskats un īpašības
Klijkaijas ir vidēji lieli un lieli jūrasputni. Mazākā suga dzimtā ir garastes klijkaija (Stercorarius longicaudus), kuras mazākie īpatņi sver 230 g. Lielākā ir brūnā klijkaija (Stercorarius antarcticus), kas var svērt 2,1 kg. Klijkaijām ir samērā gari knābji ar līku, āķveidīgu knābja galu, pēdas ar peldpleznām un asiem nagiem. Tās ir spēcīgi putni, kas labi lido un spēj lidojumā izpildīt akrobātiskus trikus. Klijkaijas ir agresīvas un plēsīgas. Ja to ligzdu tuvumā parādīsies iespējams ienaidnieks, vecāki nekavējoties uzbrūk, cenšoties knābt galvā.
Barība
Periodā, kad klijkaijas neaudzina bērnus, tās barojas ar zivīm, plēsēju nogalinātu dzīvnieku gaļu un maitas gaļu. Daudzas klijkaijas ir kleptoparazīti, līdz pat 95% barības tās var iegūt, to atņemot kaijām, zīriņiem un citiem jūrasputniem. Ligzdošanas laikā klijkaijas barojas ar barību, ko var atrast uz sauszemes. Tie visbiežāk ir mazie lemingi (Lemmini) un citu putnu olas. Lielākas klijkaijas, piemēram, lielā klijkaija samērā bieži nogalina arī citus putnus, pieaugušos īpatņus ieskaitot. Dienvidu okeānā un Antarktikas reģionā dienvidu polārā klijkaija medī pingvīnu mazuļus.
Ptolemajs (krāteris)
Ptolemajs ir triecienkrāteris Mēness redzamajā pusē. Atrodas tuvu redzamās puses centram, Mākoņu jūras ziemeļu, ziemeļaustrumu malā. Nodēvēts 2. gadsimtā dzīvojoša zinātnieka Ptolemaja vārdā. Vārdu 1935. gadā apstiprinājusi Starptautiskā Astronomijas savienība.
Ptolemajs ir vecs krāteris, daļēji erodējis, izveidojies pirms apmēram 3,92 līdz 3,85 miljardiem gadu Nektāra periodā. Krātera valnis ir relatīvi zems, vislabāk to novērot, kad Mēness atrodas 1. vai pēdējā ceturksnī, pilnmēness laikā grūti novērojams. Krātera valni izrobojuši sīkāki krāteri. Vaļņa ziemeļrietumu malā atrodas 2,9 km augsta virsotne Ptolemaeus Gamma (γ). Krātera dibens ir gluds, tajā ir vāji nojaušamas nelielu krāteru aprises, kuri tur radušies pirms vēl lava pārklāja krātera dibenu. Dibena ziemeļaustrumu daļā atrodas neliels (ap 9 km diametrā) krāteris – Ammonijs.
Vladimirs Horovics
Dzīve un agrā karjera
Horovics bija jaunākais no četriem bērniem. Viņa vecāki bija ebreji – Semils Horovics (Samuil Horowitz) un Sofija Bodika (Sophia Bodik). Tēvs bija elektriķis un vācu rūpniekiem piegādāja elektromotorus. Horovica vectēvs Joakīms (Joachim) bija tirgotājs (arī mākslas atbalstītājs), kas atbilda 1. ģildes statusam. Tas nodrošināja neaizskarību pret izvešanu uz tā saucamo Nometinājuma joslu. Lai gan Horovics piedzima 1903. gadā, tēvs visiem apgalvoja, ka dēls nācis pasaulē 1904. gadā. Tas tādēļ, lai pasargātu dēlu no karaklausības, kā rezultātā varētu ciest viņa rokas. Vladimira Horovica maldīgais dzimšanas gads turpmāk parādījās visnotaļ bieži.
Ķoniņciems (Sakas pagasts)
Ķoniņciems (arī Ķonenieki, Ķoninieki, agrāk — Turaidas) ir apdzīvota vieta Dienvidkurzemes novada Sakas pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā Durbes kreisajā krastā pie autoceļa P111 5 km no pagasta centra Sakas, 34 km no novada centra Grobiņas un 209 km no Rīgas.
Vladimirs Horovics
Dzīve un agrā karjera
Vladimiru klavierspēlē apmācīja jau no mazotnes – pirmā skolotāja bija viņa māte, kas pati bija pianiste. 1912. gadā Horovics iestājās Kijivas konservatorijā, kur viņu apmācīja Vladimirs Pučaļskis (Vladimir Puchalsky), Sergejs Tarnovskis (Sergei Tarnovsky) un Fēlikss Blumenfīlds (Felix Blumenfield). Viņa pirmā publiskā uzstāšanās norisinājās Harkivā 1920. gadā.
Horovica slava auga, un viņš drīz sāka ceļot pa Krieviju. Te viņam bieži maksāja graudā – maize, sviests, šokolāde, tā kā visā valstī plosījās ekonomiskā krīze. 1922. – 1923. g. viņš uzstājās 23 koncertos no 11 dažādām programmām Petrogradas pilsētā vien. Lai gan Horovics ātri kļuva slavens kā pianists, sirdī viņš vēlējās būt komponists. Tā kā viņam nācās apgādāt savu ģimeni, kas Krievijas revolūcijas laikā bija zaudējusi savas pozīcijas, Vladimiram nācās nosliekties uz pianista karjeru.
1925. gada decembrī Horovics šķērsoja rietumu robežu, it kā mācībās pie austrieša Artūra Šnābela. Viņš nolēma neatgriezties. Sākumā topošajam meistaram vajadzēja drošu naudas glabātuvi, tādēļ par pirmo amerikāņu dolāru un britu mārciņu slēptuvi kļuva viņa kurpes.
Karjera rietumos
1925. gada 18. decembrī Horovics pirmo reizi koncertēja ārpus Krievzemes – Berlīnē. Vēlāk viņš spēlēja Parīzē, Londonā un Ņujorkā. Padomju varas institūcijas Horovicu nozīmēja par Ukrainas pārstāvi Starptautiskajās Šopēna klaviersacensībās, taču pianists nolēma palikt rietumos un nepiedalīties.
Par spīti tam, ka pianista solokoncerti sākās un beidzās ar ovācijām, Horovics aizvien vairāk izstaroja nedrošību par savām pianista spējām. Daudzos gadījumos mākslinieku vienkārši uzgrūda uz skatuves. Vairākas reizes viņš atturējās no publiskiem koncertiem. Tie bija laika posmi no 1936. — 1938. g., 1953. — 1965. g., 1969 — 1974. g. un 1983. — 1985. g. 1968. g. 1. februārī Karnegī hallē norisinājās virtuoza debija telekameru priekšā. To raidīja visā Amerikā kanālā CBS tā paša gada 22. septembrī.
Ieraksti
Horovica pirmie gramofona ieraksti tika veikti 1928. gadā, ASV mūzikas ierakstu kompānijā RCA Victor. Lielās depresijas laikā RCA Victor piekrita ierakstu tiesības piešķirt HMV (saīs. angļu val.: His Master`s Voice) ierakstu kompānijai Londonā. Pirmie Horovica ieraksti Eiropā tika veikti 1930. gadā. Tie bija Rahmaņinova Piano Concerto No.3 ar diriģentu Albertu Koutesu (Albert Coates) un Londonas Simfonisko orķestri. 1936. gadā Horovics turpināja veikt ierakstus HMV ar solo repertuāru, tajā skaitā viņa slaveno Lista Sonata in B minor. 1940. gada sākumā ieraksti tika veikti ASV. Tajā gadā viņš ierakstīja Brāmsa Piano Concerto No.2 un nākamajā gadā – Čaikovska Piano Concerto No.1, abus ar NBC Simfonisko orķestri, diriģenta Toskanīnī vadībā. 1959. gadā RCA izlaida 1943. gadā izpildīto Čaikovska Concerto ierakstu ar Horovicu un Toskanīnī; būtībā to uzskata par veiksmīgu komerciālo ierakstu, un tas ir iekļauts Grammy slavas zālē. Horovica otrajā atpūtas laikā (1953. — 1965. g.), viņš veica vairākus ierakstus Ņujorkā, tostarp uzvedot Skrjabina un Klementi darbus. Horovica pirmais stereo ieraksts tika ierakstīts 1959. gadā, un tas tika veltīts Bēthovena klaviersonātēm.
1962. g. Horovics savus popuārākos skaņdarbus ierakstīja kompānijā Columbia Records. Slavenākie ir viņa 1965. gada koncerts Karnegī hallē un 1968. gada CBS televīzijas pārraides Vladimir Horowitz: a Concert at Carnegie Hall ieraksts. Horovics turpināja veikt studijas ierakstus, to skaitā ir 1969. gada ieraksts ar Šūmaņa Kreisleriana, kas tika godalgots ar Prix Mondial du Disque.
1975. gadā Horovics atgriezās RCA Victor, kur veica ierakstus līdz 1982. gadam. 1985. gadā viņš noslēdza līgumu ar Deutsche Grammophon un veica studijas un dzīvos ierakstus līdz 1989. gadam, tajā skaitā viņa vienīgos Mocarta Piano Concerto No.23 ierakstus. Šajā laikā tika veikti četri videoieraksti, to skaitā bija televīzijas pārraide Maskavas solokoncertā 1986. g. 20. aprīlī. Viņa pēdējais ieraksts (ierakstu kompānija Sony Classical) tika pabeigts četras dienas pirms viņa nāves un sastāvēja no iepriekš neierakstīta repertuāra. Visi Horovica veiktie ieraksti tika izdoti CD formātā, daži pat vairākas reizes. Turpmākajos gados pēc Horovica nāves tika izlaisti diski ar vēl nedzirdētiem materiāliem. To skaitā bija 1945. — 1951. g. solokoncerti Karnegī hallē, kas tika ierakstīti un paredzēti Horovica privātai lietošanai.
Personiskā dzīve
1933. gadā Horovics apprecējās ar Toskanīnī meitu Vandu (Wanda Toscanini). Lai gan Horovics bija ebrejs un Vanda – katoliete, tas šķēršļus neradīja. Tā kā Vanda neprata krievu valodu, un Horovics mācēja tikai mazliet itāliski, viņi sarunājās franču valodā. Viņiem bija viens bērns, Sonja Toskanīnī Horovica (Sonia Toscanini Horowitz) (1934. – 1975. g.). Tā arī netika precīzi noteikts Sonjas nāves iemesls — vai nu viņa mira narkotiku pārdozēšanas, vai pašnāvības rezultātā.
Par spīti laulībai, klīda valodas par Horovica homoseksualitāti. Arturs Rubinšteins par Horovicu sacīja: „Ikviens zināja un pieņēma viņu kā homoseksuālu”. Deivids Dubals (David Dubal) rakstīja, ka viņa laikā nebija nekādu pierādījumu, ka astoņdesmitgadīgais būtu seksuāli aktīvs, bet „nebija šaubu, ka viņam ļoti patika vīriešu dzimuma pārstāvji, un viņš, visdrīzāk, bija seksuāli neapmierināts visu savu dzīvi.” Dubals ievēroja, ka Horovics spēcīgā, apslēptā erotiskā dziņā instinktīvi cildināja seksualitāti, ar ko savienojās klavierspēlē. Horovics, kurš noliedza, ka ir homoseksuāls, vienreiz jokojās, sacīdams: „Ir trīs veidu pianisti: ebreju pianisti, homoseksuāli pianisti un slikti pianisti.”
1940. gados pianists sāka apmeklēt psihiatru. Balstoties uz zināmiem avotiem, viņš mēģināja mainīt savu seksuālo orientāciju. 1960. un 1970. gados pianists cīņā pret depresiju pārcieta elektrošoka terapiju.
1982. gadā Horovics sāka lietot ārsta izrakstītus nomierinošos līdzekļus; bija arī ziņas, ka viņš lieto alkoholu. Tādēļ šajā laika posmā viņa spēlē iestājās manāms pagrimums. 1983. gada solokoncertus ASV un Japānā izbojāja atmiņas un fiziskās kontroles trūkumi. Vēlāk viens no japāņu kritiķiem salīdzināja Horovicu ar „vērtīgu, antīku vāzi, kas ir ieplīsusi.” Nākamos divus gadus viņš izvairījās no koncertiem.
Pēdējie gadi
Ar 1985. gadu Horovics vairs nedzēra zāles un nelietoja alkoholu, atsāka uzstāties koncertos un ierakstīt skaņdarbus — bija atpakaļ formā. Viņa pirmā uzstāšanās nenotika uz skatuves, bet gan dokumentālajā filmā Vladimir Horowitz: The Last Romantic. Turpmākajos koncertos astoņdesmitgadnieka spēlē bija zudusi veiklība un bravūrība, taču viņš joprojām bija spējīgs veikt tehniskus varoņdarbus. Daudzi kritiķi uzskatīja, ka virtuoza 1985. gada uzvedumi un ieraksti bijuši labākie viņa pēdējos gados.
1986. gadā Horovics paziņoja, ka pirmo reizi kopš 1925. gada atgriezīsies PSRS, lai sniegtu solokoncertus Maskavā un Ļeņingradā. Jaunajā situācijā, kad ASV un PSRS attiecības uzlabojās, šie koncerti ieguva vērienīgu politisku un muzikālu nozīmi. Lielāko daļu Maskavas koncerta biļešu rezervēja padomju elite, un tikai maza daļa atlika pārējai publikai. Tas noveda pie tā, ka koncerta zālē ielauzās Maskavas konservatorijas studenti ; tas notika laikā, kad koncertu filmēja starptautiskās televīzijas. Maskavas koncerts tika izdots kompaktdiskos ar nosaukumu Horowitz in Moscow, kas ieņēma Bilboard Classical music pirmās vietas un noturējās tajās ap gadu. Tas tika izlaists videokasetēs un, visbeidzot, DVD. Koncerta ierakstu varēja vērot pārraidē Special Edition of CBS News Sunday Morning ar Čārlzu Kurlatu, reportāžā no Maskavas.
Pēc uzstāšanās Krievzemē, Horovics apceļoja vairākas Eiropas pilsētas, tostarp Berlīni, Amsterdamu un Londonu. Jūnijā Horovics izpildīja solījumu japāņiem, uzstājoties Tokijā. Vēlāk tajā gadā, ASV prezidents Ronalds Reigans piešķīra viņam Amerikas Savienoto Valstu augstāko civilo apbalvojumu — Presidental Medal of Freedom.
Horovica pēdējā koncerttūre notika Eiropā, 1987. gada pavasarī. Video ieraksts, kurā nofilmēta viņa pēdējā uzstāšanās, tika izlaists 1991. gadā ar nosaukumu Horowitz in Vienna. Viņa pēdējais solokoncerts notika 1987. gada 21. jūnijā, Hamburgā.
Vladimirs Horovics mūžībā aizgāja 1989. gada 5. novembrī, Ņujorkā; 86 gadu vecumā no sirdslēkmes. Viņu apglabāja Toskanīnī ģimenes kapā Cimitero Monumentale, Milānā, Itālijā.
Repertuārs, tehnika un uzstāšanās stils
Horovics vislabāk ir pazīstams sava romantiskā repertuāra dēļ. Daudzi uzskata, ka Horovica pirmais Lista Sonata ieraksts 1932. gadā bijis ideāls, un ka to nav pārspējuši 100 citu pianistu sekojošo 75 gadu laikā. Citi ievērojami skaņdarbi bija Skrjabina Étude in D-sharp minor, Šopēna Ballade No. 1 in G minor un vairākas Rahmaņinova miniatūras, to skaitā Polka de W.R. Horovics ir ievērības cienīgs dēļ viņa Rahmaņinova Piano Concerto No.3 ierakstiem; izpildījums Rahmaņinovam klātesot, komponistā iedvesa bijību, un viņš paziņoja: „''Viņš norija to veselu. Viņam bija drosme, enerģija, bezbailīgums.” Horovics ir pazīstams arī Šūmaņa Kinderzenen'', Skarlatti un vairāku Mocarta un Haidna sonāšu dēļ.
Otrā pasaules kara laikā Horovics bija modernās krievu mūzikas aizstāvis, sniedzot amerikāņiem premjeras ar Prokofjeva ''Piano Sonatas Nos. 6, 7 un 8 (tā sauktās „Kara sonātes”) un Kabaļevska Piano Sonatas Nos. 2 un 3''. Horovics uzveda arī Semuela Bārbera Piano Sonata un Excursions kompozīciju pirmizrādes.
Viņš bija ievērojams dažu Lista Hungarian Rhapsodies aranžējumu dēļ. Second Rhapsody tika ierakstīta 1953. gadā Horovica koncertā Karnegī halles 25. gadadienā, un viņš paziņoja, ka tas esot bijis vissarežģītākais aranžējums. Citi aranžējumi saturēja Variations on a Theme from Carmen un Stars and Stripes Forever – Džona Filipa Sousa (John Philip Sousa) darbs. Pēdējais kļuva par skatītāju iemīļotu, un parasti izpelnījās atkārtotu spēli. Bez aranžējumiem Horovics veica arī kompozīciju tekstu nogriešanu, uzlabojot, viņa vārdiem, „nepianistiski” uzrakstītus gabalus un strukturālas neveiklības. 1940. gadā, ar Rahmaņinova piekrišanu, Horovics izveidoja savu versiju 1913. gada Second Piano Sonata un arī no 1931. gadā pianistu Ruth Laredo un Helēnas Grimaudas (Hélène Grimaud) veiktajiem labojumiem. Viņš pamatīgi pārrakstīja Musorgska Izstādes gleznas, ar mērķi padarīt to efektīvāku, jo Musagorskijs nebija pianists un neapjauta instrumenta iespējas. Atsevišķos darbos Horovics pārtaisīja īsus fragmentus, piemēram, Šopēna Scherezo in B minor, kurā aizstāja sakabinātās oktāvas ar krāsainām skaņkārtām. Tas bija acīmredzamā kontrastā ar citiem 19. gadsimta beigu pianistiem, kuri uzskatīja komponista darbu svētu un neaizkaramu. Dzīvie komponisti, kuru mūziku Horovics spēlēja (Raičminovs, Prokofjevs un Poulenks), vienmēr slavēja pianistu, lai gan slavas krējumu nosmēla Horovics.
Horovica interpretācijas klausītāji uzņēma labi, bet ne atsevišķi kritiķi. Virdžils Tomsons (Virgil Thomson) bija slavens ar savu patstāvīgo kritiku Horovica virzienā, saucot viņu par „kropļošanas un pārspīlējuma meistaru”. Tas parādījās viņa rakstā New York Herald Tribune. Horovics atbildēja, ka uztver Tomsona piezīmes kā komplimentu, un piebilda, ka Mikelandželo un El Greko arī esot bijuši „kropļošanas meistari”. 1980. gada Grove`s Dictionary of Music and Musicians izdevumā Mihaels Šteinbergs (Michael Steinberg) rakstīja, ka Horovics „uzskatāmi ilustrē gadījumu, kad dotības instrumenta pārvaldīšanā nenes garantijas par muzikālo saprašanu”. The New York Times mūzikas kritiķis Harolds C. Šonbergs bija pret Tomsona un Šteinberga izskanējušajiem viedokļiem, sakot, ka tie nav pazīstami ar 19. gadsimta darbu vingrināšanās praksi, kas parāda Horovica muzikālo pieeju. Vairāki pianisti, tostarp Shura Cherkassky, Earl Wild, Lazar Berman, John Browning, Van Cliburn, Maurizio Pollini, Murray Perahia and Yefim Bronfman izteica cieņas apliecinājumus un uzteica Horovica padarīto darbu par apbrīnas vērtu.
Horovica rokas pozīcija bija neierasta — plauksta parasti atradās zem klavieres taustiņiem. Viņš bieži spēlēja ar taisniem pirkstiem, un mazais labās rokas pirksts bieži bija saritinājies līdz brīdim, kad vajadzēja spiest taustiņu; Haroldam C. Šonenbergam „tas šķita kā kobras uzbrukums.” Spēlējot viņš reti kad cēla plaukstas augstāk par klavieru vāku. Viņa ķermenis bija mazkustīgs, un viņa seja reti kad pauda kaut ko vairāk par saspringtu koncentrēšanos.
Horovics deva priekšroku uzstāties svētdienas pēcpusdienās, tā kā uzskatīja, ka skatītāji būs labāk atpūtušies un uzmanīgāki nekā brīvdienas vakarā.
Karloss Maderna
Karloss Maderna (es; Laplata —  Laplata) bija Argentīnas šahists.
Biogrāfija
No 1930. gadu sākuma līdz 1950. gadu sākumam bijis viens no vadošajiem Argentīnas šahistiem. Divas reizes bijis Argentīnas čempions šahā. 1940. gadā uzvarējis mačā par čempiona nosaukumu Luisu Piacini ar 8:6, bet 1941. gadā mačā par čempiona nosaukumu cietis sagrāvi pret Karlosu Gimaru ar 1:8. 1951. gadā atkārtoti uzvarējis Argentīnas šaha čempionātā pēc papildu turnīra pret Hakobo Bolbočanu un Heinrihu Reinhartu.
1928. gadā Mara del Platas starptautiskajā šaha turnīrā dalījis 4.-5. vietu (uzvarējis Roberto Gravs). 1931. gadā uzvarējis Buenosairesas starptautiskajā šaha turnīrā, apsteidzot Saveliju Tartakoveru. 1934. gadā Buenosairesā Dienvidamerikas šaha čempionātā palicis 16. vietā (uzvarējis Luiss Piacini); 1938. gadā Montevideo starptautiskajā šaha turnīrā dalījis 5.-6. vietu (uzvarējis Aleksandrs Aļehins). 1948. gadā uzvarējis Santafē starptautiskajā šaha turnīrā.
Piedalījies pirmajos divos Pasaules šaha čempiona izcīņas ciklu Dienvidamerikas zonas turnīros. 1951. gadā Mara del Platas — Buenosairesas turnīrā bijis 3. vietā aiz uzvarētājiem un starpzonu turnīram iekļuvušiem Eriha Eliskazesa un Hulio Bolbočana, bet 1951. gadā Mara del Platas — Buenosairesas turnīrā dalījis 11.-12. vietu (uzvarējis Oskars Panno).
Pārstāvējis Argentīnas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 2 reizes (1928, 1935).
Dienvidāfrikas Nacionālā Antarktikas programma
Dienvidāfrikas Nacionālā Antarktikas programma (en; SANAP) ir Dienvidāfrikas valdības programma Antarktikas un Subantarktikas izpētei. Programmas galvenais ofiss atrodas Keiptaunā, Īstpīrroudā. Programmas jurisdikcijā ir trīs pētniecības stacijas (SANAE IV Karalienes Modas Zemē, Gofailenda Gofa salā un Marionailenda Prinča Edvarda salās), kā arī pētniecības kuģis Agulhas. Programmas zinātniskās pētniecības funkcijas kopš 2003. gada ir Zinātnes un tehnoloģiju departamenta pārraudzībā, bet loģistika un infrastruktūra — Vides un tūrisma departamenta pārraudzībā. Līdzekļu piešķiršanu programmai pārrauga Nacionālais Pētniecības nodibinājums.
Tokijas Debesu koks
Tokijas Debesu koks (ja, Tōkyō Sukaitsurī) ir televīzijas, restorāna un skatu tornis, kas atrodas Tokijā, Japānā. Torņa kopējais augstums ir 634 metri. Tā ir augstākā celtne Japānā, otrā augstākā celtne pasaulē aiz Halīfa torņa un augstākais tornis pasaulē.
Torņa celtniecība tika uzsākta 2008. gada 14. jūlijā un tika pabeigta 2012. gada 29. februārī. Tornis ir atvērts apmeklētājiem ir kopš 2012. gada 22. maija. Torņa celtniecību atmaksāja sešu Japānas raidsabiedrību apvienība, kuru vada nacionālā raidorganizācija NHK. Torņa kopējās izmaksas ir vairāk kā 806 miljoni ASV dolāru.
Tokijas Debesu koks tika uzbūvēts, jo vecā Tokijas televīzijas torņa augstums sasniedza vien 333 metru augstumu un tā raidītajiem signāliem traucēja apkārt uzceltie debesskrāpji. Tā kā reģionu bieži piemeklē zemestrīces, jaunais tornis ir uzbūvēts īpaši izturīgs pret zemestrīcēm.
Tabula Hungariae
Apraksts
Karte ir aptuveni 65×85 cm liela, tā orientēta dienvidrietumu—ziemeļaustrumu virzienā. Kartē attēlotas apdzīvotas vietas un dabas objekti Ungārijas Karalistē 16. gadsimtā. Lāzāra kartes lejasdaļā ir attēlotas arī Osmaņu impērijas teritorijas, kas atzīmētas dažādās krāsās. Tā kā Osmaņu impērija ir vienīgā kartē attēlotā kaimiņvalsts, tiek uzskatīts, ka kartes izgatavošanas mērķis bija gatavoties karam pret Osmaņu impēriju. Dažas no apdzīvotajām vietām, kas parādītas kartē, pazuda Osmaņu karu laikā. Kartē ir vācu un latīņu valodas apraksti par valsti.
Vietu nosaukumi
Par vērtīgāko kartes informāciju tiek uzskatīti ciemu nosaukumi un to apraksti. Tabula Hungariae ir aptuveni 1400 ģeogrāfiskie nosaukumi, no kuriem 1270 ir apdzīvoto vietu nosaukumi. Ģeogrāfisko nosaukumu rakstība kartē ir atšķirīga no mūsdienu rakstības. Piemēram, burts "é" ir rakstīts kā "ee", "ö" ir "ew". Jāatzīmē arī tas, ka "c" ir dažreiz rakstīts kā "tz", kas ir raksturīgs vecās vācu valodas rakstībai. Šādas atšķirības veidojušās darba veidošanas dalībnieku, kas bijuši ne tikai ungāri, dēļ. Tomēr dažiem vārdiem Lāzārs izmantoja ungāru valodas dialektu izrunu.
Versiju vēsture
Karte tika drukāta ar Petra Apiāna presi Ingolštatē ar Georga Tannštettera palīdzību, par to maksāja Johans Kuspiniāns. Kartes drukātās versijas tika veidotas, balstoties uz koksnē iegravētas galvenās kartes.
Tā kā tika iespiestas tikai pāris kartes, gandrīz visas tās laika gaitā pazuda. Par karšu eksistenci pētnieki guva informāciju tikai no dažādiem aprakstiem. Tomēr 1882. gadā kolekcionāra Šandora Appoņi kolekcijā negaidīti tika atrasts viens kartes oriģināls. 1924. gadā karte tika nodota Sečeņi bibliotēkai, kur tā atrodas arī šobrīd.
Vēlākās versijas
Līdz 1552. gadam tika izveidotas vairākas kartes kopijas, kas gan nav saglabājušās līdz mūsdienām. Pēc 1552. gada tika radītas sešas zināmas Tabula Hungariae kopijas. Vairāki mākslinieki un zinātnieki šīs kopijas izdeva Romā, Venēcijā un Vīnē 16. gadsimta otrajā pusē (vienu arī 17. gadsimta sākumā).
Kongo pāvs
Kongo pāvs (Afropavo congensis) ir liela auguma fazānu dzimtas (Phasianidae) vistveidīgais putns, kas ir vienīgā suga Kongo pāvu ģintī (Afropavo). Tā ir viena no trijām pāvu sugām pasaulē. Kongo pāvs ir endēma Kongo baseina putnu suga, sastopama tikai baseina centrālās daļas zemieņu lietus mežos — Kongo Demokrātiskās Republikas austrumu daļā. Kongo pāvs ir Kongo Demokrātiskās Republikas nacionālais putns.
Izskats
Kongo pāvs ir liels uz zemes dzīvojšs putns, kuram ir līdzība gan ar Āzijā dzīvojošajiem pāviem, gan ar pērļvistām. Tādējādi, iespējams, ka tas ir savienojošā suga starp abām putnu grupām. Kongo pāvam ir raksturīgs dzimumu dimorfisms — tēviņi ir nedaudz lielāki un krāsaināki nekā mātītes. Tēviņa ķermeņa garums ir 64—70 cm, mātītes 60—63, tēviņa svars var sasniegt 1,5 kg, mātītes 1,2 kg. Salīdzinot ar Āzijas pāviem, Kongo pāvs ir mazāks, kā arī tā aste ir daudz īsāka (23–25 cm), un astei nav spalvu ar pāvacīm. Lai arī tas nav tik iespaidīgi krāšņs kā Āzijas pāvi, tēviņa apspalvojums uz krūtīm ir tumši zils ar metālisku, zaļi—violetu spīdumu, bet uz muguras tumši zaļš ar bronzas spīdumu, vēders melns. Uz kakla tam ir redzama neapspalvota, sarkana āda, uz galvas balts, vertikāli stāvošs cekuls, kura pēdējās spalvas ir melnas. Arī aste ir melna ar 14 astes spalvām, un spārni ir melni ar ziliem galiem, kājas pelēkas. Mātītes apspalvojums mazāk uzkrītošs: kastaņbrūnas krūtis, kakls, melns vēders, bet mugura zaļa ar metālisku spīdumu, spārnu lidspalvas brūnas, uz galvas īss, kastaņbrūns cekuliņš.
Uzvedība
Kongo pāvs ir tipisks lietus meža iemītnieks, vislabprātāk uzturas nelielu upīšu krastos, kur var atrast nelielus klajumiņus, brīvus no pameža, bet segtus ar lielo koku lapotnēm, vietas ar bagātīgu kritušo lapu klājumu. Sastopams zemienēs līdz 1200 metriem virs jūras līmeņa. Putns savvaļā ir ļoti kautrīgs un bailīgs, tādēļ grūti novērojams. Valda uzskats, ka Kongo pāvi dzīvo vai nu pa pāriem, vai nelielās ģimeņu grupās. Katrai grupai ir sava teritorija. Nebrīvē Kongo pāvu pāriem ir ilgstošas, ciešas attiecības. Bieži var novērot, kā pāris kopīgi sadziedās, iespējams, ka tādā veidā putni nostiprina savstarpējās attiecības.
Barība
Kongo pāvs ir visēdājs un barojas ar dažādiem bezmugurkaulniekiem, ūdens kukaiņus ieskaitot, augļiem, sēklām un citām augu daļām. Iecienīti kukaiņi ir termīti. Tikko izšķīlušies cālīši pamatā barojas ar kukaiņiem, līdz sasniedz vairāku nedēļu vecumu.
Ligzdošana
Savvaļā šai sugai nav veikti nopietni pētījumi un visi apraksti balstās uz putnu vērojumiem nebrīvē. Kongo pāvi veido ilgstošus monogāmus pārus. Riesta laikā tēviņš cenšas pievērst mātītes uzmanību, izslejot un vēdekļa veidā izplešot savu asti, līdzīgi kā to dara arī pārējie pāvi. Tēviņš paceļ un izpleš arī spārnus. Tas visur seko mātītei, grozās ap to un piedāvā tai atrasto barību. Ligzdošanas vieta ir vienkārša, zemē izskrāpēta, sekla iedobe. Dējumā ir 1—4 olas, perē tikai mātīte. Inkubācijas periods ilgst apmēram 28 dienas. Šajā periodā tēviņš uzturas mātītes tuvumā un to apsargā, kā arī apsargā dējumu, kamēr mātīte to uz īsu brīdi pametusi, lai barotos. Cālēni ir ligzdbēgļi un drīz pēc izšķilšanās seko vecākiem. Par putnēniem rūpējas pāris kopīgi, tos apsargājot, apsildot un palīdzot tiem atrast barību. Mātītes dzimumbriedumu sasniedz gada vecumā, tēviņi divos gados.
Ventspils (stacija)
Ventspils (arī Ventspils I) ir ārpusklases kravas dzelzceļa stacija Ventspilī. Pasažieru vilcieni kopš 2010. gada uz Ventspili nekursē. Ventspils pieskaitāma pie strupceļa stacijām, jo kādreizējā līnija uz Liepāju slēgta 1996. gadā. Ventspils ir arī mezgla stacija, jo tās sastāvā oficiāli ietilpst vairākas citas stacijas, kas gredzenveidā savienotas savā starpā ar sliežu ceļiem (Ventspils II, Naftas parks, Jūras parks, Austrumu parks). Stacija var apkalpot maksimāli līdz 5000 vagonu sastāvu gadā, bet 2011. gadā apkalpoti 2674 vagonu sastāvi jeb 1 555 378 vagonu. Līdz 2010. gada 22. februārim kursēja pasažieru dīzeļvilciens "Kurzeme" Ventspils—Rīga.
Kopš Ventspils stacijas pasažieru ēka un ūdenstornis ir valsts nozīmes arhitektūras pieminekļi.
Celmi (Inešu pagasts)
Celmi ir apdzīvota vieta Cēsu novada Inešu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumu daļā, uz rietumiem no Ineša, 6,7 km no pagasta centra Inešiem, 5,9 km no Vecpiebalgas un 134,1 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Vēlpienes
Vēlpienes (la) ir ģints graudzāļu dzimtā. Tās dabiskais izplatības areāls ir Eirāzijā un Ziemeļāfrikā, taču vairākas sugas ir izplatījušās arī Ziemeļamerikā, Okeānijā un Japānā.
Sugas
Latvijā ir sastopamas sugas:
Citas ģintī klasificētās sugas un dabiski sastopamie hibrīdi:
Čemuru palēks
Čemuru palēks (la), zināms arī kā mātes zāle, meža mirte, ziemciete, lielais brūklenājs un zāģrobenājs, ir neliels, daudzgadīgs, ziemzaļš ziemciešu dzimtas puskrūms. Tas aug sausos mežos un smilšainā augsnē. Čemuru palēks ir ierakstīts Baltijas reģiona Sarkanajā grāmatā, kā arī vairāku valstu aizsargājamo sugu sarakstos. Latvijas Botāniķu biedrība izvēlējusies šo augu kā Latvijas 2015. gada augu.
Apraksts
Augs ir izplatīts visā ziemeļu mērenajā joslā. Eiropā galvenokārt aug austrumu un centrālajā daļā, Latvijā — visā teritorijā. Sastopams arī Ziemeļamerikā.
Autoceļš V599
V599 autoceļš Ismeri—Zosna—Andrupene ir Latvijas vietējais autoceļš, kas savieno autoceļu V551 pie Ismeriem caur Zosnu ar autoceļu V615 Andrupenē. Autoceļš ir 26,3 km garš, pārsvarā klāts ar grants segumu, izņemot 0,5 km garu posmu Andrupenē, kas ir klāts ar asfaltbetona segumu. Ceļš šķērso Rēzeknes novada Lūznavas un Mākoņkalna pagastus, kā arī Krāslavas novada Andrupenes pagastu.
Vēsture
Sākotnēji autoceļa V599 nosaukums bija "Zosna—Puša" un tas bija 15,9 km garš. 2013. gada 17. augustā ar Ministru kabineta noteikumiem nr. 582 no autoceļa izdalīja 9 km garu posmu "Utāni—Puša", kuru atdeva pašvaldības pārvaldībā, ka arī pievienoja atdalīto no autoceļa V581 6 km garu posmu "Markovka—Zosna" un visu svītrotā autoceļa V590 13,4 km garu posmu "Utāni—Virauda—Andrupene".
Narvas svīta
Narvas svīta (D2nr) ir vidusdevona eifela stāva narvas horizonta stratigrāfiskā vienība, kas ir izplatīta visā valsts teritorijā un virspusē iziet tikai Kurzemes ziemeļu malā. Svīta uzguļ pērnavas svītas nogulumiem un to klāj arukilas svītas nogulumi. Svītas slāņu biezums svārstās no 70 līdz 170 metriem. Svītas biezākā daļa novērojama valsts dienvidrietumos, bet plānākā centrālajā un ziemeļu daļā. Nosaukums veidots no Narvas upes, kuras krastos un pietekās atsedzas svītas stratotipiskais griezums. Latvijā narvas svīta atsedzas pie Zviedrvalka ietekas Pitragupē (Kukšupē), kā arī Zārtapu avota gravā netālu no Sīkraga.
Svītas apakšējā robeža ir krasa un tiek vilkta pa bazālās brekčijas pamatni, kuru veido pelēcīgu dolomītmerģeļu un dzeltenīgu dolomītu atlūzas, kas cementētas ar tumši pelēkiem kunkuļainiem dolomītu māliem ar rozetveida ģipša ieslēgumiem un selenīta dzīslām. Atlūzu izmēri ir no 1-2 līdz 10 cm. Atlūzu izvietojums ir haotisks. Intervālus starp urbumiem, kur ir konstatēta brekčija, raksturo sīks krokojums un slāņu mikropārrāvumi. Tas liek domāt par narvas brekčijas zemūdens noslīdeņu izcelsmi. Atsevišķos urbumos var novērot, ka noslīdeņi ir parāvuši līdzi arī pērnavas svītas smilšakmeņus.
Litoloģiskais raksturojums
Svītu raksturo raibi krāsoti mālaini karbonātiski nogulumi. Bieži vien tos veido dolomītisku mālu, mālainu dolomītmerģeļu un dolomītu slāņu (biezums 0,5-1,5 m) mija. Sīku ritmu pamatnē svītas apakšējā daļā ieguļ māli, bet ritmu augšdaļā dolomītmerģeļi un dolomīti. Svītas augšēja daļā sīkie ritmi iesākas ar aleirolītu un smilšakmeņu mālainām variācijām, un nobeidzas ar aleirīta māliem vai mālainiem merģeļiem. Pārejas starp litoloģiskajām variācijām ritmu ietvaros ir pakāpeniskas, bet starp ritmiem robežas ir krasākas. Uz ritmu augšējām virsmām bieži ir novērojami izskalojumi, īpaši svītas augšdaļā.
Narvas svītas iežiem, salīdzinot ar pērnavas svītas nogulumiem, ir atšķirīgs vadošo minerālu sastāvs: vieglajā frakcijā ir vairāk laukšpatu (13-16%) un vizlas (līdz 25%), kā arī ir klātesošs glaukonīts (līdz 0,15-6%). Smagā frakcija narvas nogulumos nav vairāk par 0,3%. Rūdu minerālu sastāvs ir ļoti mainīgs (36-37%), granāts sastāda 10-15%, cirkons 10-14%, turmalīns 1,5-3,6%.
Narvas svītas mālaini karbonātiskajos nogulumos ir novērojama augstāka mazo, reto un izkliedēto elementu koncentrācija, izņemot Zr un Pb. Turklāt tur esošais Ni (0,0021%), Co (0,0012%) un Mn (0,058%) ir maksimāli, salīdzinot ar to saturu visās zemāk ieguļošajās svītās. Spilgti izpaužas elementu sastāva diferencēšanās pēc litoloģiskām variācijām. Tā karbonātiskajos iežos ir lielāks Mn, Sr, Co saturs, kā arī ir būtiski masas zaudējumi karsējot. Bet aleirīt-mālainiem nogulumiem ir raksturīga maksimāla Cr, Ni, Co, Be koncentrācija, bet no oksīdiem Al2O3, Fe2O3, K2O.
Stratigrāfiskais dalījums
Narvas svīta visā teritorijā sastāv no ģipšainiem jūras piekrastes dolomītmerģeļiem, karbonātiskiem māliem aleirolītiem un dolomītiem. Pēc litoloģiskām īpatnībām tā tiek dalīta trijās ridās (citos avotos četrās).
Faciālais dalījums
Narvas laikā Latvija atradās divu platības ziņā nevienlīdzīgu litoloģiski faciālo zonu teritorijā, kur robeža starp tām bija orientēta rietumu-austrumu virzienā.
Pirmajā zonā, kas aizņem valsts lielāko daļu, uzkrājās merģeļi un aleirolīti. Visas trīs ridas šeit atbilst jau iepriekš aprakstītajiem tipiskajiem nogulumiem.
Otrā litoloģiski-faciālā zona aizņem šauru joslu valsts ziemeļu daļā, un to raksturo terigēno nogulumu pieaugums, tajā skaitā sīkgraudaini smilšakmeņi. Krasākās izmaiņas attiecas uz augšējo kernaves ridu, bet divas apakšējās ridas ir salīdzinoši nemainīgas iežu uzbūves un izskata ziņā visā reģionā, kaut arī virzienā uz ziemeļiem samazinās to ģipšainums un bieži vien parādās nogulumu raibais krāsojums. Šīs otrās litoloģiski-faciālās zonas īpatnības ir izskaidrojamas ar Baltijas vairoga tuvumu, kas kalpoja par terigēnā materiāla avotu, kā arī ar baseina dziļuma samazinājumu. Otrā litoloģiski-faciālā zona aizņem šauru joslu valsts ziemeļu daļā, un to raksturo terigēno nogulumu pieaugums, tajā skaitā sīkgraudaini smilšakmeņi. Krasākās izmaiņas attiecas uz augšējo kernaves ridu, bet divas apakšējās ridas ir salīdzinoši nemainīgas iežu uzbūves un izskata ziņā visā reģionā, kaut arī virzienā uz ziemeļiem samazinās to ģipšainums un bieži vien parādās nogulumu raibais krāsojums. Šīs otrās litoloģiski-faciālās zonas īpatnības ir izskaidrojamas ar Baltijas vairoga tuvumu, kas kalpoja par terigēnā materiāla avotu, ka arī ar baseina dziļuma samazinājumu. Narvas baseina dziļums kopumā bija salīdzinoši nenozīmīgs. To apliecina iežu ģipšainums, skalojuma tekstūru klātbūtne un uzkrāto nogulumu pārgulsnēšanās, žūšanas plaisas, halīta pseidomorfozes uz slāņojuma virsmām, kā arī citas pazīmes. Narvas baseina ūdeņi bija ļoti pārsālīti, kā rezultātā notika dolomīta, ģipša un halīta izgulsnēšanās.
Paleontoloģiskais raksturojums
Narvas svīta, īpaši tās augšējā daļa ir samēra bagāta ar organismu paliekām. Tajā ir sastopama šāda ihtiofauna: heterostraki - Schizosteus striatus, Psammolepis sp., Pycnosteus palaeformis, akantodes - Haplacanthus marginalis, Homacanthus gracilis, Archaeacanthus quadrisulcatus, Nostolepis kernavensis, Minioracanthus laevis, Ptychodictyon sulcatum, Ptychodictyon rimosum, Cheiracanthus longicostatus, Cheiracanthus brevicostatus, Cheiracanthus talimae, Cheiracanthus crassus, Cheiracanthus intricatus, Markacanthus costulatus, artrodiras - Coccosteus orvikui, antiarhi - Asterolepis estonica, Byssacanthus dilatatus, daivspurzivis - Glyptolepis quadrata, Gyroptychius grossi, osteolepidīdi, dipnojas - Dipterus serratus un starspures Orvikuina sp.
Šim faunas kompleksam ir daudz kopīga ar pērnavas svītas faunu, bet vesela virkne sugu pāriet jaunākos nogulumos. Tikai narvas svītai ir raksturīgi Glyptolepis quadrata, Dipterus serratus un Millerosteus orvikui. No bezmugurkaulniekiem var minēt lingulīdas - Bicarinatina skaphulata, B. acuta, B. borchi, B. sakalana, B. livica, B. rozenshteini, B. cf. bicarinatina, Laima seliana, Lingula cf. aperata konhostraki - Pseudestheria pogrebovi, Asmussia membranacea gliemeņvēži - Leperditia geographica un vēderkāji. Dažos narvas svītas slāņos ir konstatēti trohiliski Sycidium panderi, ''S. panderi var. minor, S. volborthi, Trochiliscus bulbiformis'', bet Lūžņi-4 un Valdemārpils-16 urbumos bagātīgi sporu kompleksi.
Vihulas muiža
Vihulas muiža ir viduslaiku nocietināta muiža Rietumviru apriņķī.
Vēsture
1501. gadā Vihulas muiža piederēja Lodes dzimtai, no 1531. gadā Vekerbrodu (Weckerbrod) dzimtai. Livonijas kara laikā to 1558. gadā ieņēma Krievijas caristes karaspēks. 1581. gadā to iekaroja Zviedrijas armija Pontusa de la Gardija vadībā. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līguma Vihulas muiža pieminēta kā Vyholumisa, krievu tekstā kā  Вихолумыза.
No 1605. gada Vihulas muiža vairāk nekā 200 gadu piederēja Helfreihu (Helffreich) dzimtai. Lielā Ziemeļu kara laikā muižas ēkas sagrāva. 1810. gadā to pārdeva Aleksandram fon Šūbertam. 1880. gados muižas īpašnieki uzbūvēja jaunu kungu māju. Pēc Pirmā pasaules kara Vihula tika nacionalizēta, bet Šūbertu ģimene palika muižā līdz 1939. gadam.
Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam muižas ēkās atradās vācu izlūkošanas skola, savukārt pēc kara no 1951. līdz 1982. gadam tajā atradās pansionāts.
Pēc plašas restaurācijas 2012. gadā muižā iekārtota viesnīca.
Terjē (vingrotājs)
Terjē (fr) bija franču vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.