cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mao Dzeduns
Biogrāfija
Mao Dzeduns dzimis Šaošaņas ciematā Hunaņas provincē. Viņš bija nabadzīga zemnieka dēls. Astoņu gadu vecumā sāka mācīties ciemata skolā, bet trīspadsmit gadu vecumā bija spiests pārtraukt mācības, lai palīdzētu vecākiem saimniecībā. Vēlāk viņš turpināja mācīties Čanšā, Hunaņas provinces administratīvajā centrā. 1911. gadā pievienojās revolucionāru armijai, kas vērsās pret Cjinu dinastijas valdniekiem. 1912. gadā pavasarī, kad beidzās karš un tika proklamēta Ķīnas Republika, Mao Dzeduns pameta armiju un atgriezās mācīties. 1918. gadā viņš devās uz Pekinu. Tur iestājās Pekinas Universitātē un ieguva universitātes bibliotekāra palīga amatu.
1921. gadā Mao iestājās Ķīnas Komunistiskajā partijā (ĶKP) un piedalījās tās pirmajā kongresā, bet otrajā kongresā tika ievēlēts par ĶKP Centrālkomitejas locekli.
Pēc vairāk nekā 20 gadus ilgušā Ķīnas pilsoņu kara, 1949. gada 1. oktobrī Pekinā Mao pasludināja Ķīnas Tautas Republiku. Lai sasniegtu savus mērķus, Mao vairākas reizes organizēja kampaņas, kuras gan parasti beidzās ar katastrofāliem rezultātiem. Lielais lēciens uz priekšu beidzās ar badu, no kā mira apmēram 30 miljoni cilvēku, savukārt Kultūras Revolūcija ar gandrīz pilnīgu Ķīnas tradicionālās kultūras sagrāvi.
Inda
Etimoloģija
Upe bija zināma senajiem Indijas iedzīvotājiem kā Sindhu un persiešiem kā Hindu, kas abās valodās nozīmēja ‘robežas upe’. No persiešiem upes nosaukums nonāca pie senajiem grieķiem kā Indós (Ἰνδός — grieķiem nebija zināma [h] fonēma).
Ģeogrāfija
Inda sākas Tibetas kalnienē svētā Kailaša kalna ziemeļu nogāzēs; augštecē tiek dēvēta par Sengekabaphu (bo) vai Sengecanpo (bo). Plūst rietumu virzienā kā tipiska kalnu upe, kur aizas mijas ar plašām ielejām. Lejpus Gilgitas pietekas izlaužas starp Himalajiem un Hindukušu pa 3000 m dziļu aizu; pēc tam pagrižas uz dienvidrietumiem, kur plūst pa tuksnešaino Indas-Gangas līdzenuma ruetumu daļu, veidojot daudzas attekas. Ieplūst Arābijas jūrā, veidojot plašu deltu (ap 8000 km²). Lielākās pietekas ir Šaioka, Gilgita, Kabula (labās) un Satledža (kreisā). Lielākās pilsētas krastos ir Haidarābāda un Sukura.
Pāles pagasts
Pāles pagasts ir viena no Limbažu novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Katvaru, Viļķenes, Salacgrīvas, Alojas un Brīvzemnieku pagastiem.
Daba
Pagasts atrodas Viduslatvijas zemienes ziemeļu daļā, Metsepoles līdzenuma ziemeļaustrumu malā. Augstākā vieta - 72,5 m vjl.
Hidrogrāfija
Purvi:
Vēsture
1920. gada zemes reformas laikā Pāles muižu (Zepkül, Seppkull) 2039 ha kopplatībā sadalīja 120 vienībās, Ārciema muižu (Ahrtzeem, Erkull) 1814 ha kopplatībā 101 vienībā, Āsteres muižu (Poikern) 861 ha kopplatībā 50 vienībās, Šķirstiņu muižu (Napkul) 781 ha kopplatībā 46 vienībās, Drieliņu muižu (Dreeling, Badenhof) 713 ha kopplatībā 50 vienībās, Šucēnu muižu (Sutschen) 487 ha kopplatībā 31 vienībā.
Pāles pagasta platība 1935. gadā bija 174,6 km², iedzīvotāju skaits — 3096. 1945. gadā pagastā izveidoja Ārciema, Āsteres un Pāles ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Ārciema ciemam pievienoja Pāles ciemu, 1977. gadā - daļu no Katvaru un Salacas ciemu teritorijām. 1990. gadā Ārciema ciemu reorganizēja par pagastu un pārdēvēja par Pāles pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Limbažu novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Pāle (pagasta centrs), Ārciems un Būdele.
Padures pagasts
Padures pagasts ir viena no Kuldīgas novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļu daļā, Ventas kreisajā krastā. Robežojas ar sava novada Kuldīgas pilsētu, Ēdoles, Īvandes, Kurmāles un Rumbas pagastiem, kā arī Ventspils novada Zlēku pagastu.
Daba
Pagasta austrumu daļu aizņem Kursas zemienes Pieventas līdzenums. Ziemeļu daļā atrodas Ugāles līdzenums bet rietumu un dienvidu daļā - Rietumkursas augstienes Kurmāles pauguraine. Augstākā vieta — 71,0 m vjl ziemeļos no Sausgaļciema.
Hidrogrāfija
Upes:
Purvi: Lielākais purvs - Umuļpurvs.
Vēsture
Mūsdienu Padures pagasta teritorijā vēsturiski atradās Deksnes muiža (Gut Deksten, Deksne), Krāču muiža (Gut Kratzen), Ķimales muiža (Gut Kimalen, Ķimale), Padures muiža (Gut Paddern, Padure), Tigas muiža (Gut Tigwen, Tigas), Vēgu muiža (Gut Feegen, Vēgas), Zīles muiža (Gut Mühlhausen).
1935. gadā Kuldīgas apriņķa Padures pagasta platība bija 89,53 km² un tajā dzīvoja 1403 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Padures un Tigas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Kuldīgas pagastā 1945. gadā izveidoja Abavas ciemu. Kuldīgas rajona Abavas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētos Padures un Tigas ciemus, bet kolhoza «Abava» teritoriju pievienoja Rumbas ciemam. 1960. gadā Abavas ciemam pievienoja Kūrmales ciema kolhoza «Traktorists» teritoriju, kuru 1968. gadā pievienoja atpakaļ Kūrmales ciemam. Abavas ciemu 1968. gadā pārdēvēja par Padures ciemu. 1977. gadā daļu Padures ciema teritorijas pievienoja Kuldīgas pilsētai. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Padures pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kuldīgas novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Padure (pagasta centrs), Ķimale, Deksne, Līzesmuiža, Keramika, Vēgas.
Ārpuszemes dzīvība
Ārpuszemes dzīvība ir hipotētiska dzīvība, kas ir radusies un attīstījusies ārpus Zemes. Tā varētu sastāvēt no vienkāršiem mikroorganismiem līdz pat daudz attīstītākām civilizācijām nekā cilvēce.
Kopsavilkums
Lai gan par ārpuszemes dzīvības esamību zinātnes, kā arī citu autoru aprindās ir ticis spekulēts jau vairākus gadsimtus, tieši kopš 20. gadsimta vidus, kad tehnoloģiju attīstības rezultātā cilvēcei pirmoreiz izdevās nokļūt kosmosā, un kopš 20. gadsimta beigām, kad izdevās atrast pirmās citplanētas, jautājums par ārpuszemes dzīvības pastāvēšanu ir kļuvis arvien aktuālāks ne tikai Saules sistēmas ietvaros, bet arī citās zvaigžņu sistēmās.
Mūsdienās, izmantojot dažādus pašgājējus un starplanētu zondes, ārpuszemes dzīvības pazīmes galvenokārt tiek pieļautas un meklētas tieši uz Marsa, kā arī atsevišķiem Jupitera un Saturna pavadoņiem kā, piemēram, uz Eiropas un Encelada. Tāpat, izmantojot dažādas observatorijas un kosmiskos teleskopus, astronomi meklē dzīvības pazīmes arī uz citplanētām, pētot to atmosfēru sastāvu caur spektroskopijas novērojumiem.
Vēsture
Ārpuszemes dzīvības ideja parādījusies jau pitagoriešu mācībā par dvēseļu ceļošanu no vienas apdzīvotas pasaules uz otru. Domu, ka zvaigznes ir tādas pašas Saules, ap kurām riņķo planētas, uz kurām var būt dzīvība, XVI gadsimtā izteicis Džordāno Bruno, pamatojoties uz pitagoriešu un neoplatonisma idejām.
Bonna
Bonna (de) ir pilsēta Vācijas rietumos, Ziemeļreinas-Vestfālenes dienvidos, Reinas upes krastos ap 20 kilometru augšup no Ķelnes. No 1949. gada līdz 1990. gadam bija Vācijas Federatīvās Republikas galvaspilsēta.
Mobilo telefonu operatora T-Mobile, Vācijas pasta Deutsche Post un masu mediju kompānijas Deutsche Welle galvenās mītnes vieta. Bonnas Universitāte ir viena no lielākajām Vācijā. Pilsētā arī atrodas 18 ANO institūcijas. Bonna ir izveidota par starptautisku un nacionālu sanāksmju vietu.
1770. gada 16. decembrī Bonnā ir dzimis vācu mūziķis Ludvigs van Bēthovens.
Vēsture
Pilsēta radās ap 10 gadu p. m. ē., kad romieši pie apdzīvotās vieta Bonnas (Bonna) uzcēla tiltu pār Reinu. Pēc Teitoburgas meža kaujas šeit tika radīta liela leģionāru nometne. No 1288. līdz 1803. gadam Bonna bija Ķelnes arhibīskapu rezidence. 1794. gadā franči sagrāba pilsētu un tā kļuva par Francijas daļu. 1815. gadā tā iekļāvās Prūsijā un bija tās sastāvā līdz 1945. gadam. 1949. gadā tā kļuva par Vācijas Federatīvās republikas pagaidu galvaspilsētu. 1990. gadā Vācijas Demokrātisko Republiku pievienoja VFR, un 1991. gada 20. jūnijā, pēc karstām debatēm, Bundestāgs nobalsoja par Vācijas galvaspilsētas pārcelšanu uz vēsturisko galvaspilsētu — Berlīni, tomēr vēl aizvien vairākas ministrijas faktiski atrodas Bonnā.
Cilvēki
Bonnā dzimuši:
Francijas karogs
Francijas Republikas karogs (, militārajā jomā saukts arī par les couleurs) jeb trikolors (le tricolore — 'trīskrāsu') ir trīs krāsu karogs, kas veidots no vertikālam strīpām (no kreisās puses): zilas, baltas un sarkanas. Zilā un sarkanā krāsa ir Parīzes krāsas, kas simboliski ir atdalītas ar balto — karalisko krāsu.
Par nacionālo karogu trikolors kļuva 1794. gada 15. februārī, Pirmās Republikas laikā.
1976. gadā Francijas karoga tumši zilā krāsa oficiāli tika pieskaņota ES karoga gaišākajai krāsai, taču praksē visu laiku tikuši lietoti abi varianti. Reizēm tumšākā varianta lietošana tiek uztverta kā politiska pret ES vērsta noskaņojuma demonstrācija, taču biežāk karoga nokrāsa netika ievērota. 2020. gadā prezidents Makrons sāka lietot tumšāko variantu.
Krievijas premjerministrs
Valdības vadītāja iecelšanas kārtība, pilnvaras un pienākumi ir noteikti Krievijas konstitūcijā (110-117 panti)
Iecelšana amatā un atbrīvošana no amata
Valdības vadītāju amatā ieceļ Krievijas Federācijas Prezidents ar Valsts Domes akceptu. Par kandidātu uz Valdības vadītāja amatu var kļūt tikai Krievijas Federācijas pilsonis, kuram nav nevienas citas valsts pilsonības. Kandidatūra ir jāiesniedz Valsts Domē ne vēlāk kā divas nedēļas pēc tam, kad amatā ir stājies jauns valsts prezidents vai arī pēc iepriekšējās valdības atkāpšanās, vai arī ne vēlāk kā divas nedēļas pēc tam, kad Valsts Dome ir noraidījusi iepriekšējo Valdības vadītāja kandidatūru. Valsts Domei Prezidenta iesniegto Valdības vadītāja kandidatūru ir jāizskata vienas nedēļas laikā no kandidatūras iesniegšanas brīža. Ja Prezidenta iesniegtais Valdības vadītāja amata kandidāts Valsts Domē tiek noraidīts trīs reizes pēc kārtas, Prezidents ieceļ amatā Valdības vadītāju, atlaiž Valsts Domi un izsludina jaunas parlamenta vēlēšanas. Valsts Domi dēļ šī iemesla nevar atlaist tikai tādā gadījumā, ja Prezidenta iesniegtā kandidatūra tiek noraidīta trīs reizes pēc kārtas Valsts Prezidenta pilnvaru termiņa pēdējo sešu mēnešu laikā, kā arī kara stāvokļa vai ārkārtas stāvokļa laikā, kas darbojas visā valsts teritorijā.
Valdības vadītāju atbrīvo no amata Krievijas Federācijas Prezidents:
Tāpat Valdības vadītājs var pats izvirzīt Valsts Domē jautājumu par uzticību Valdībai. Ja Valsts Dome izsaka neuzticību Valdībai, Prezidentam septiņu dienu laikā ir jāpieņem lēmums vai nu par Valdības atkāpšanos, vai arī Valsts Domes atlaišanu un jaunu parlamenta vēlēšanu rīkošanu. Krievijas Prezidents tomēr nevar atlaist Valsts Domi uz šī pamata viena gada laikā, kopš Valsts Dome ir ievēlēta. Krievijas Federācijas prezidents par savu lēmumu atbrīvot no amata Valdības vadītāju paziņo Federācijas Padomei un Valsts Domei tajā pašā dienā, kad ir pieņemts lēmums. Valdības vadītāja atcelšanai no amata seko vienlaicīga visas Valdības atkāpšanās.
Pilnvaras
Saskaņā ar Krievijas Federācijas federālo konstitucionālo likumu „Par Krievijas Federācijas Valdību” un Krievijas Federācijas Valdības Reglamentu, Valdības vadītājs veic sekojošas funkcijas:
Krievijas Federācijas Valdības vadītājs regulāri informē Krievijas Federācijas Prezidentu par Valdības darbu.
Prezidenta pienākumu pildīšana
Visos gadījumos, kad Krievijas Federācijas Prezidents nav spējīgs veikt savus amata pienākumus, tos pagaidu režīmā pilda Valdības vadītājs. Krievijas Federācijas Prezidenta vietas izpildītājs nav tiesīgs atlaist Valsts Domi, rīkot referendumus, kā arī iesniegt priekšlikumus labot vai mainīt Krievijas Federācijas Konstitūciju
Mormona grāmata
Mormona grāmata: Vēl Viena Liecība par Jēzu Kristu ir Pēdējo Dienu Svēto Jēzus Kristus Baznīcas jeb mormoņu svētie raksti. No šīs grāmatas izriet šīs baznīcas pārstāvju iesauka, "mormoņi." Grāmatas oficiālais nosaukums ir "Mormona grāmata," tāpēc ka tās autoru sauca Mormons.
Ticējumi
Mormons bija pravietis, kas dzīvoja aptuveni 400. gadā pēc Kristus. Viņš saīsināja savas tautas pierakstus no daudziem simtiem gadu un tos sakopoja vienā sējumā uz zelta plāksnēm.
Mormona Grāmatu izdeva baznīcas dibinātājs Džozefs Smits 1830. gadā. Smits apgalvoja, ka 1823. gadā viņam parādījies eņģelis Moronijs, kurš darījis zināmu, ka netālu no Smita mājas zemē paslēptas zelta plāksnes, uz kurām rakstīts grāmatas teksts. Šīs grāmatas publicēšana, pēc Smita stāstītā, bija ļoti būtiska Jēzus Kristus sākotnējā Evaņģēlija Atjaunošanas sastāvdaļa. Tas ir domāts, ka evaņģēlijs, ko Jēzus Kristus sākotnēji sludināja, tika zaudēts līdz ar sākotnējo 12 apustuļu nāvi, un bija nepieciešams to atjaunot, atklājot vairāk Svētos Rakstus mūsdienu pravietim.
Mormona Grāmatas ievadā ir rakstīts, ka šī grāmata "ir Svēto Rakstu grāmata, pielīdzināma Bībelei. Tas ir pieraksts par Dieva darbiem ar Amerikas senajiem iedzīvotājiem" un, līdzīgi kā Bībele, tā ietver "mūžīgā evaņģēlija pilnību." Šis raksts ir nepieciešams, atjaunošanas skatpunktā, tāpēc ka Bībeli var jebkurš cilvēks interpretēt kā vien viņš vēlas, un tā kā Mormona Grāmata ir nepiesārņots Jēzus Kristus evaņģēlija avots, tā nosaka pareizo Bībeles interpretāciju šīs baznīcas locekļiem, kā arī pieliek vairākus aspektus, kas laika gaitā tika mainīti vai izņemti ārā no Bībeles.
'Mormoņi' jeb Pēdējo Dienu Svēto Jēzus Kristus Baznīcas pārstāvji uzskata par Svētajiem Rakstiem gan Bībeli, gan Mormona Grāmatu, gan to, ko saka viņu pravieši mūsdienās.
Grāmatas sākumā ievietotas 3 cilvēku liecības, kuri piedalījušies plākšņu tulkošanā. Viņu vārdi ir Olivers Kauderijs, Deivids Vitmers un Martins Heriss. Ir vēl astoņu cilvēku liecības, kuri liecina, ka ir tās plāksnes turējuši savās rokās.
Mormona Grāmatas konspekts
Pēc tam, šī ģimene un tās pēcteči atdalās divās lielās civilizācijās, kas pazīstamas kā [Nefijieši] un [Lamanieši]. Nefijieši pārsvarā ir ticīgi ļaudis un Lamanieši pārsvarā neticīgi, taču, grāmatas gaitā, šis stāvoklis svārstās kad abas tautas piedzīvo plaukšanas un neplaukšanas ciklus.
Pats galvenais notikums, kas ir pierakstīts Mormona Grāmatā, ir kad pats Tas Kungs Jēzus Kristus parādījās šiem ļaudīm pēc savas krustā sišanas, augšāmcelšanās un uzkāpšanas debesīs Jeruzalemē. Viņš "izskaidro evaņģēlija mācības, galvenajos vilcienos apraksta [Dieva] pestīšanas ieceri, un pasaka cilvēkiem, kas tiem ir jādara, lai iegūtu mieru sinī dzīvē un mūžīgu pestīšana nākamajā dzīvē."
Beigu beigās, visi nefijieši kļuva neticīgi un līdz ar to, lamanieši viņus izdeldēja. Mormons bija viens no pēdējiem palikušiem ticīgajiem, un viņš citēja un saīsināja pierakstus, kuri ietver iepriekš minētās stāsta daļas, uz zelta plāksnēm. Tāpēc veselu grāmatu arī sauc "Mormona Grāmata." Kad Mormons taisījās nomirt, viņš "nodeva pierakstus savam dēlam Moronijam, kurš pielika dažus vārdus no sevis un noslēpa plāksnes Kumoras pakalnā. 1823. gada 21. septembrī tas pats Moronijs, tad jau apskaidrota un augšāmcelta būtne, parādījās pravietim Džozefam Smitam un pamācīja to attiecībā uz senajiem pierakstiem un to iecerēto tulkošanu angļu valodā."
Džozefs Smits ar Dieva dāvanu un spēku pārtulkoja plāksnes angļu valodā. Tada to tekstu tiek publicēts kā Mormona Grāmata: Vēl Viena Liecība par Jēzu Kristu.
Mormona Grāmatas priekšraksti
Mormona Grāmata sastāv:
1. No titullapas kurā Mormons kurš bija viens no pēdējiem praviešiem amerikas kontinentā un sakopoja plāksnes tādā secībā kādā mēs to tagad varam lasīt un ievietoja titullapu grāmatas priekšā kas ir paša Mormona rokas rakstīta.
2. No ievada kas īsumā apraksta rakstu vēsturi no Bābeles torņa līdz mūsdienām.
3. No trīs liecinieku liecībām par plākšņu īstenību un dievišķību.
5. No pravieša Džozefa Smita liecības, kurā viņš izstāsta saviem vārdiem Mormona Grāmatas izcelsmi.
6. No īsa paskaidrojuma par plāksnēm no kurām ir tulkota Mormona grāmata.
Mormona gāmatas saturs
Mormona grāmatā ir ietvertas 15 grāmatas kuras satur Nefija tautas vēsturi sākot no apmēram 600. gadiem pirms Kristus līdz apmēram 421 gadam pēc Kristus, un arī Jarediešu tautas vēsturi līdz šo tautu pilnīgai iznīcībai.
Grāmatu nosaukumi
Zelta plāksnes
Smits rakstīja, ka eņģelis Moronijs, kurš pastāstīja viņam par plāksnēm, arī brīdināja viņu, ka citi cilvēki mēģinās tās atņemt. Smits rakstīja, "Es drīz vien uzzināju iemeslu, kāpēc es biju saņēmis tik stingrus norādījumus glabāt tās drošībā un kāpēc bija tā, ka vēstnesis man teica— kad es izdarīšu to, kas bija pieprasīts no manas rokas,— viņš tās atprasīs. Tiklīdz kļuva zināms, ka man tās ir, tā tūlīt tika pieliktas vislielākās pūles, lai no manis tās dabūtu. ... Bet ar Dieva gudrību tās palika drošībā manās rokās, līdz es paveicu visu, kas tika prasīts no manas rokas. Kad, saskaņā ar norunu, vēstnesis tās atprasīja, es viņam tās atdevu, un tās ir pie viņa līdz pat šai dienai, kura ir 1838. gada 2. maijs."
Ķikuļu Jēkabs
Ķikuļu Jēkabs, arī Ķikuļa Jēkabs (vecajā rakstībā: Ķikul Jēkobs, 1740—1777) bija Vidzemes latviešu audējs, ievērojams hernhūtietis, latviešu valodā pirmo zināmo laicīga satura dzejoļu autors.
Dzīves gājums
Dzimis ap 1740. gadu Smiltenes draudzes novada Blomes muižas Ķikuļa māju saimnieka Mārča un viņa sievas Annas ģimenē kā vecākais dēls. Apguvis audēja amatu, viņam bijuši mācekļi no plašākas apkaimes. 1768. gadā Jēkabs apņēma par sievu Ģedu (dzimusi 1748. gadā), viņu laulībā piedzimuši četri bērni: meitas Zuzanna (Zane) un Liene, dēli Dāvids (Dāvis) un Pēteris. Jēkabs bija aktīvs brāļu draudzes loceklis, viens no brāļu draudžu literātiem.
1776.—1777. gada zemnieku nemieru laikā divi Vidzemes guberņas zemnieki — Žagatas Lauris un Bisnieka Pēteris — nokļuva Pēterburgā, lai iesniegtu Ķikuļu Jēkaba sacerētus lūgumrakstus Katrīnai II. Viņus apcietināja un sodīja, bet aizvestie iesniegumi ir saglabājušies, tie ir divi sūdzību raksti un divas dziesmas. Vēstules aploksni, melodiju nosaukumus dziesmās un atsevišķus vārdus sūdzībās viņš uzrakstīja vāciski.
1777. gada 20. maijā izdeva rīkojumu par Ķikuļa Jēkaba apcietināšanu. Tika pavēlēts Jēkabu vest uz Rīgu saslēgtu dzelžos vai, ja tādu nebūtu, tad ar labu garu siekstu pie abām kājām — kā ļoti bīstamu noziedznieku. Pratināšanas protokoli nav atrasti, bet pēc Vidzemes ģenerālgubernatora (1762—1792) Džordža Brauna ziņojuma noprotams, ka Jēkabs savus biedrus nenodeva, atbildību par dziesmām un sūdzību rakstiem uzņēmās viens pats. Smiltenes mācītājs baznīcas grāmatā iepretim Ķikuļa Jēkaba vārdam pierakstījis: Miris Rīgas cietumā. Domājams, ka Jēkabs miris 1777. gada otrajā pusē.
Literāro sacerējumu raksturojums
Ķikuļa Jēkaba dziesmas, viņa sacerētās zemnieku sūdzības un vēstules atrodamas Centrālajā Valsts seno aktu arhīvā Maskavā. Dzejojumi un sūdzības adresēti Krievijas Impērijas ķeizarienei Katrīnai II. Viena dziesma bija veltījums ķeizarienei, kura pēdējā pantā autors izsaka vēlējumu, lai valdniece pievēršas Vidzemītes bēdu namam. Otra dziesma ar nosaukumu ''Viena Vidzemes cietumnieku bēdu dziesma, iekš lielām bēdām un bailēm šinī 1777. gadā taisīta'' stāsta par ļaužu grūto dzīvi un kungu ļaunumu. Dziesmas rakstītas burtnīcā uz iezilgana papīra, sūdzības — uz parastām lapām. Autors lietojis zoss spalvu, rakstījis pastāviem, drusku stūrainiem antīkvas kursīva burtiem tā laika latviešu ortogrāfijā. Ķikuļa Jēkabs ievērojis tā laika paradumu — lappuses beigās atkārtot nākamās lappuses pirmo vārdu.
Sūdzībās bija minēti daudzi fakti, cik nežēlīgi ļaudis spiesti pie darba, ka arī sievas, kuras gaida bērnus, tiek sistas ar pātagu. Tajās minēti izcilākie zemnieku nemieru notikumu dalībnieki — zemnieks Žagatas Lauris, Valmiermuižas vīri, kā arī nemieru apspiešanā aktīvais muižnieks Engelharts.
Simona de Bovuāra
Simona de Bovuāra (fr, izrunā ; dzimusi, mirusi ) bija franču eksistenciālisma filozofe, feministe un rakstniece. Simonas de Bovuāras 1949. gadā izdotais filozofiskas pētījums "Otrais dzimums" (Le deuxième sexe) tiek uzskatīts par feminisma otrā viļņa sākumpunktu. Pazīstama ir de Bovuāras ilgā un sarežģītā kopdzīve ar filozofu, Nobela prēmijas laureātu Žanu Polu Sartru.
Ietekmējusies no marksisma, maoisma un sociālisma. Rakstīja romānus, filozofiska, politiska un sociāla rakstura monogrāfijas, esejas un biogrāfijas, pie kurām pieskaitāma arī autobiogrāfija trīs sējumos. Bez "Otrā dzimuma" populārākie no viņas darbiem ir metafiziskie romāni, tādi kā Viešņa (L'invitée) un Mandarīni (Les mandarins).
Biogrāfija
Simona de Bovuāra piedzima Parīzē sīkpilsoņu ģimenē kā vecākā no divām meitām (māsa Helēna (Hélène de Beauvoir) vēlāk kļuva par gleznotāju), izglītību ieguva katoļu skolā Cours Désir un septiņpadsmit gadu vecumā sāka studēt filozofiju un matemātiku. 1926. gadā viņa uzsāka filozofijas studijas Sorbonnas universitātē. Vēlāk, papildinoties Augstākajā normālskolā (École Normale Supérieure), iepazinās ar savu mūža partneri un domubiedri Žanu Polu Sartru. 1929. gadā viņa nokārtoja eksāmenu filozofijā, kļūstot par jaunāko cilvēku, kam tas izdevies, un tikai 9. sievieti ar filozofijas zinātņu grādu.
Riks Kārlails
Ričards (Riks) Prestons Kārlails (en; dzimis Ogdensburgā, Ņujorkas štatā, ASV) ir bijušais amerikāņu basketbolists, tagad — basketbola treneris. Vislabāk pazīstams kā Nacionālās basketbola asociācijas kluba Dalasas "Mavericks" galvenais treneris, ko vadīja 13 sezonas no 2008. līdz 2021. gadam. Šobrīd — cita NBA kluba Indiānas "Pacers" galvenais treneris. Viens no nedaudzajiem, kas kļuvis par NBA čempionu gan kā spēlētājs (Bostonas "Celtics" sastāvā) gan kā treneris (ar "Mavericks").
Karjera
1984. gada NBA draftā viņu Bostonas "Celtics" izraudzījās ar kopējo 70. kārtas numuru. "Celtics" rindās aizvadīja trīs sezonas, 1986. gadā kļuva par NBA čempionu. Vēlāk pārstāvēja Kontinentālās basketbola asociācijas klubu Olbani "Patroons" un NBA klubus Ņujorkas "Knicks" un Ņūdžersijas "Nets". Basketbolista karjeru noslēdza 1989. gadā. Visu karjeru bijis izteikts rezervists: piedalījies kopā 188 regulārās sezonas spēlēs, no tām tikai vienā dodoties laukumā sākuma pieciniekā.
2001. gadā uzsāka trenera karjeru kā Detroitas "Pistons" kluba galvenais treneris. Klubu vadīja divas sezonas, pirmajā sezonā tika atzīts par sezonas labāko treneri. Pēc tam četras sezonas bija Indiānas "Pacers" galvenais treneris. Kopš 2008.—2009. gada sezonas bija Dalasas "Mavericks" galvenais treneris. 2011. gadā sasniedza NBA finālsēriju, kurā pārspēja Maiami "Heat", kļūstot par NBA čempionu. Dalasas komandu vadīja 13 sezonas, šai ziņā starp aktīvajiem treneriem atpaliekot vienīgi no Sanantonio "Spurs" galvenā trenera Grega Popoviča.
Pēc 13 sezonām Dalasas komandas vadībā (šajā laikā komandai pievienojās arī latviešu basketbolists Kristaps Porziņģis), 2021. gada jūnijā treneris izlēma darbu ar komandu neturpināt. Drīz pēc tam R. Kārlails pievienojās galvenā trenera statusā komandai, kuru jau iepriekš bija trenējis — Indiānas "Pacers".
Zekerijs Teilors
Zekerijs Teilors (en; dzimis, miris ) bija ASV prezidents no līdz savai nāvei 1850. gadā. Viņš pārstāvēja ASV vigu partiju, prezidenta vēlēšanās uzvarēja demokrātu kandidātu Lūisu Kasu. Zekerijs Teilors bija arī kapteinis Britu—amerikāņu karā (1812) un ģenerālmajors Meksikas—ASV karā (1846–1848). Pavadījis prezidenta amatā 16 mēnešus, mira no holeras. Viņš ir slimojis ar ļoti daudzām slimībām — dzelteno drudzi, malāriju, dizentēriju, tuvredzību, saulesdūrienu, biliāro drudzi un akūtu barības nepārstrādāšanu. Tiek pieļauts, ka Teilors ir miris no karstumdūriena un pārtikas saindēšanās 4. jūlija svinībās.
Monoteisms
Monoteisms (grc, mónos — 'viens' un, theós — 'dievs') jeb viendievība ir reliģiska pārliecība, ka pastāv tikai viens Dievs un atzīst tikai to, pretstatā duālismam un politeismam. Monoteismā Dievs parasti ir visu varens, visur esošs, visu zinošs un vienmēr taisnīgs. Monoteisma reliģijas ir Ābrama reliģijas (kristietība, islāms, jūdaisms), deisms, druzi, rastafari, jezīdisms, bahāisms, bābisms, mandeisms un atonisms. Vēl monoteisms piemīt dažiem hinduisma novirzieniem, piemēram, šaivismam un vaišnavismam. Monoteisma elementi ir sastopami zoroastrismā.
Monoteisms ir atdalāms no henoteisma — reliģiskas sistēmas, kurā ticīgais pielūdz vienu dievu, nenoliedzot, ka citi var pielūgt dažādus dievus. Vēl monoteisms nav tas pats kas monolatrija, tas ir, daudzu dievu esamības atzīšana, bet ar vienas dievības pastāvīgu pielūgšanu.
Ābrama reliģijas
Pie Ābrama reliģijām pieder trīs no lielajām un globālajām reliģijām pasaulē. Izteikta viendievība pastāv divās no tām, tās ir, jūdaismā un islāmā. Arī trešā Ābrama reliģija kristietība tiek uzskatīta par monoteisma reliģiju, taču Trīsvienības dēļ tiek apšaubīta tās piederība monoteismam un tiek klasificēta jau kā politeisma reliģija. Reliģijas pētnieki uzskata, ka sākotnēji jūdaisms nebija monoteisma reliģija, bet gan monolatrijas reliģija.
Diāna Vinna Džonsa
Diāna Vinna Džonsa (en; dzimusi, mirusi Londonā, Lielbritānijā) bija britu rakstniece. Viņas populārākie darbi ir bērnu fantastikas stāstu sērija "Krestomansija" (Chrestomanci), stāsti "Houla ceļojošā pils" (Howl's Moving Castle) un "Darkholmas tumšais pavēlnieks" (Dark Lord of Derkholm).
Alojas pagasts
Alojas pagasts ir viena no Limbažu novada administratīvajām teritorijām tā vidienē. No visām pusēm iekļauj Alojas pilsētu un robežojas ar sava novada Staiceles, Braslavas, Brīvzemnieku, Pāles, Salacgrīvas pagastiem, kā arī Valmieras novada Skaņkalnes pagastu.
Reljefa formas
Lauru pilskalns
Upes
Īģe, Jogla, Korģe, Mažurka, Mellurga, Soģupe, Spaļupe, Spaļupīte, Struņķupīte, Ūpšupīte, Vačupīte
Ūdenstilpes
Bokardu dīķis, Ungurpils dzirnavezers
Purvi
Dzērves purvs, Garandžu purvs, Zaķu purvs
Vēsture
Vēsturiski tagadējā Alojas pagasta teritorija veidojusies no Ungurpils pagasta, kam pievienotas Stakenbergu un daļa Puikules pagastu zemes. 1925. gadā Ungurpils pagastu pārdēvēja par Alojas pagastu. 1935. gadā tā platība bija 164,2 km² un tajā dzīvoja 2976 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Alojas, Ezeru un Īģes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1950. gadā Alojai piešķirts strādnieku ciemata (no 1961. gada - pilsētciemata) statuss. 1954. gadā Alojas ciems pievienots Ezeru ciemam. 1957. gadā Ezeru ciems pievienots Alojai, izveidojot Alojas lauku teritoriju. Aloja ar lauku teritoriju ietilpusi Alojas (1951-1956), Limbažu (1956-1962, 1967-2009) un Valmieras (1962-1967) rajonos. 1958. gadā Alojas lauku teritorijai pievienota Vīķu ciema kolhoza «Centība» teritorija. 1977. gadā pievienota daļa Braslavas un Brīvzemnieku ciemu teritorijas, bet daļa Alojas lauku teritorijas pievienota Staiceles lauku teritorijai. 1992. gadā Alojai piešķirtas pilsētas tiesības. 2009. gadā Alojas pilsēta ar lauku teritoriju iekļauta Alojas novadā. 2010. gadā Alojas lauku teritorija pārdēvēta par Alojas pagastu. 2021. gadā pagastu iekļāva Limbažu novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Kopā ar Alojas pilsētu. Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Intermeco
Intermeco var būt:
Alojas pagasts
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Ungurpils, Nikšas, Stābeģi, Smilgas.
Valkas rajons
Valkas rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949—1990) un Latvijas Republikas (1990—2009) sastāvā. Tas atradās Vidzemes ziemeļu daļā un robežojās ar Alūksnes rajonu, Gulbenes rajonu, Cēsu rajonu, Valmieras rajonu un Igaunijas Republiku. Rajona pārvaldes centrs bija Valka.
Izveide un reorganizācija
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālajā reformā Valkas apriņķis tika sadalīts Smiltenes un Valkas rajonos. 1952.—1953. gadā Valkas rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1959. gada 11. novembrī Valkas rajonam tika pievienots Smiltenes rajons. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Valkas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.
Ciemi
Bilskas — Blomes — Brantu — Ērģemes — Grundzāles — Jērcēnu — Kārķu — Launkalnes — Palsmanes — Plāņu — Smiltenes — Trikātas — Valkas — Vijciema — Zvārtavas.
Pagasti
Bilskas pagasts — Blomes pagasts — Brantu pagasts — Ērģemes pagasts — Ēveles pagasts — Grundzāles pagasts — Jērcēnu pagasts — Kārķu pagasts — Launkalnes pagasts — Palsmanes pagasts — Plāņu pagasts — Smiltenes pagasts — Trikātas pagasts — Valkas pagasts — Variņu pagasts — Vijciema pagasts — Zvārtavas pagasts.
Likvidācija
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu" un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu" 2009. gada 1. jūlijā Valkas rajons tika likvidēts un tā teritorijā tika izveidoti
Šons Viljams Skots
Šons Viljams Skots (en; dzimis Kotedžgrovā, Minesotas štatā, ASV) ir amerikāņu aktieris.
Džeimss Polks
Džeimss Nokss Polks (en, dzimis, miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu vienpadsmitais prezidents, pārstāvēja Demokrātisko partiju. Prezidenta krēslā atrādās no 1845. līdz 1849. gadam. Viņa laikā tika iezīmēta ASV robeža ar Apvienotās Karalistes pārvaldīto Kanādu un izveidota federāla rezervju sistēma. Pēc kara ar Meksiku Amerikas Savienotajām Valstīm tika pievienota Arizona, Kalifornija, Kolorādo, Nevada, Ņūmeksika, Jūta un Vaiominga, samaksājot 18,3 miljonus dolāru. Džeimss Polks gan diplomātiskā, gan militārā ziņā padarīja Amerikas Savienotās Valstis par lielvalsti.
Džeimss Polks bija arī Teksasas gubernators (1839–1841) un ASV Pārstāvju palātas spīkers (1835–1839).
Bērnība
Džeimss Nokss Polks dzimis Ziemeļkarolīnā no Īrijas ieceļojušu prezbiteriešu ģimenē. Viņa tēvs bija Semjuels Polks, bet māte — Džeina Polka. 1803. gadā, kad Džeimsam Polkam bija astoņi gadi, viņa vectēvs Ecehiēls ar daļu no ģimenes pārcēlās uz dzīvi Tenesī štatā, kas tajā laikā bija Amerikas Savienoto Valstu pierobeža. Trīs gadus vēlāk arī Džeimsa Polka ģimene pārcēlās uz dzīvi Tenesī štatā.
Džeimss Polks bija slimīgs bērns. 1812. gadā viņam tika veikta urīnpūšļa operācija, pēc kuras, domājams, viņš kļuva neauglīgs. Viņam nebija bērnu.
ASV—Meksikas karš
ASV—Meksikas karš norisinājās Džeimsa Polka prezidentūras laikā no 1846. līdz 1848. gadam. Polks vēlējās paplašināt Amerikas Savienoto Valstu teritoriju dienvidrietumu virzienā, sākotnēji piedāvājot Meksikai pārdot viņu zemes amerikāņiem. Šis piedāvājums tika noraidīts, kā rezultātā Amerikas Savienotās Valstis uzsāka karu ar Meksiku. 1846. gadā robežincidents Teksasā izraisīja kara sākumu. ASV armijas ģenerālis bija Zekerijs Teilors (nākamais ASV prezidents pēc Polka) un viņa vadītā armija 1848. gadā pieveica Meksikas karaspēku, kā rezultātā Polkam izdevās īstenot ieceri paplašināt valsts teritoriju. Pēc Gvadalupes Idalgo miera līguma amerikāņi ieguva Kaliforniju un Ņūmeksiku.
Nāve
Džeimss Polks nomira neilgi pēc prezidentūras beigšanās. Prezidenta pilnvaras beidzās, bet viņš nomira no holeras.
Brīvības piemineklis
Brīvības piemineklis ir Latvijas brīvības cīņās kritušo piemiņai celts piemineklis Brīvības laukumā Rīgas centrā. Tas ir Latvijas valstiskuma, latviešu tautas vienotības, neatkarības un brīvības simbols.
1935. gadā atklātais piemineklis ir 42 metrus augsts un veidots no pelēka un sarkana granīta, travertīna, dzelzsbetona un vara. Pieminekļa kompozīciju veido trīspadsmit skulptūras un bareljefi, kuros attēlota Latvijas vēsture un kultūra. Pieminekļa masīvs veidots monolītām četrstūrainām formām, kas izkārtotas viena virs otras. Virzienā uz augšu pieminekļa forma sašaurinās un pāriet 19 metrus augstā obeliskā, kura galotnē atrodas 9 metrus augstais Brīvības tēls — jauna sieviete, kura rokās tur trīs zeltītas zvaigznes.
Pēc Otrā pasaules kara Latvijas PSR varas iestādes apsvēra iespēju pieminekli nojaukt. Uzskata, ka pieminekli esot izglābusi Vera Muhina, kura esot uzskatījusi, ka piemineklis ir mākslinieciska vērtība, kuras iznīcināšana aizskartu latviešu tautas vissvētākās jūtas. Lai gan pieminekli nenojauca, tā simbolisko nozīmi sāka interpretēt atbilstoši padomju ideoloģijai. Tomēr tautai Brīvības piemineklis joprojām palika valstiskās neatkarības simbols un 1987. gada 14. jūnijā, trīs gadus pirms Latvijas neatkarības atjaunošanas, pie tā notika pirmā pret padomju varu vērstā demonstrācija, kurā piedalījās ap 5000 cilvēku — Helsinki-86 organizētā ziedu nolikšana pie Brīvības pieminekļa padomju režīma veikto masu deportāciju upuru piemiņai.
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara, atsākoties padomju okupācijai, bija plāni pieminekli nojaukt; ar šiem plāniem saistītie dokumenti ir pazuduši, lai gan iespējams, ka daži dokumenti saglabājušies vēl neatslepenotos Krievijas arhīvos, tomēr pagaidām vēsturniekiem nākas izdarīt secinājumus, tikai pamatojoties uz mutvārdu liecībām. Pirmais mēģinājums notika jau 1945. gadā, kad Latvijas PSR tautas komisāru padome izteica priekšlikumu atjaunot Pētera Lielā pieminekli. Ņemot vērā, ka šis piemineklis senāk atradās tikai dažus metrus no vietas, kurā patlaban ir Brīvības piemineklis, tā atjaunošana automātiski prasītu Brīvības pieminekļa iznīcināšanu. Nav zināms, ar ko beidzās šī plāna apspriešana, bet pastāv uzskats, ka pieminekli izglāba Rīgā dzimusī tēlniece Vera Muhina — viņas dēls apgalvo, ka Muhina piedalījusies sapulcē, kurā tika lemts pieminekļa liktenis un, kad jautāts viņas viedoklis, esot izteikusies, ka piemineklim ir izcila mākslinieciska vērtība un tā nojaukšana aizskartu latviešu tautas vissvētākās jūtas. Tomēr nav atrasti dokumenti, kas apliecinātu, ka tā tiešām bijis.
1963. gada vasarā Latvijas PSR VDK un LKP CK apsvēra iespēju pieminekli uzspridzināt, bet tika nolemts, ka pieminekļa nojaukšana tikai izraisītu sašutumu un spriedzi sabiedrībā, tomēr arī šajā gadījumā nepastāv nekādas rakstiskas liecības, ka tā tiešām noticis. Padomju Latvijas laikos Brīvības pieminekļa nozīme tika interpretēta atbilstoši padomju propagandai — piemēram, apgalvoja, ka trīs zvaigznes turot Māte Krievija un tās simbolizējot trīs Baltijas Padomju republikas — Latvijas PSR, Igaunijas PSR un Lietuvas PSR, savukārt pats piemineklis esot celts pēc Otrā pasaules kara kā tautas pateicība PSRS vadonim Josifam Staļinam par atbrīvošanu. Vēlāk gan šādi apgalvojumi tika pieklusināti, piemēram, 1988. gadā izdotā enciklopēdijā tika apgalvots, ka piemineklis uzcelts, lai atzīmētu darba tautas atbrīvošanos no vācu baronu un cara patvaldības jūga.
Par spīti propagandai, Brīvības piemineklis okupācijas laikā bija spēcīgs pretpadomju simbols, kļūstot par vienu no Atmodas kustības nozīmīgākajām figūrām. 1987. gada 14. jūnijā apmēram 5000 cilvēku pie pieminekļa nesankcionēti nolika ziedus.
Atrašanās vieta
Brīvības piemineklis labi iekļaujas apkārtējā vidē, veidojot ar to vienotu arhitektonisku, ainavisku un māksliniecisku veselumu. Tas atrodas Rīgas centrā, Brīvības bulvāra sākumā, netālu no Vecrīgas. 1990. gadā ap 200 metrus gara Brīvības bulvāra daļa starp Aspazijas un Raiņa bulvāriem tika slēgta satiksmei, izveidojot Brīvības pieminekļa laukumu. Daļa no šī laukuma ietver tiltu pār 3,2 kilometrus garo Pilsētas kanālu, kurš vijas cauri parkiem un bulvāru loka apstādījumiem. Parkā uz ziemeļiem no pieminekļa atrodas Bastejkalns, kas izveidots 19. gadsimtā, norokot pilsētas aizsargvaļņus, bet uz dienvidiem no pieminekļa atrodas Latvijas Nacionālā opera. Savukārt Pieminekļa laukuma rietumu galā atrodas kafejnīca un Laimas pulkstenis, kas ir slavenākā tikšanās vieta Rīgā. Piemineklis ir vērsts ar priekšpusi pret Vecrīgu un aiz tās esošo Daugavu. Sākotnēji bija iecerēts ap pieminekli izbūvēt ovālu laukumu, kuru ieskautu aptuveni 1,6 metrus augsta granīta siena ar soliem iekšpusē, bet no ārpuses gar sienu bija paredzēts iestādīt tūjas. 20. gadsimta astoņdesmitajos gados tika apspriesta iespēja šo ieceri īstenot, tomēr laukuma izbūve netika uzsākta.
Celtniecība
Doma celt memoriālu brīvības cīņās kritušajiem parādījās jau divdesmito gadu sākumā: 1922. gada 27. jūlijā tā laika Latvijas premjerministrs Zigfrīds Anna Meierovics lika izstrādāt noteikumus konkursam par "Piemiņas staba" izveidi. 1922. gada konkursā aicināja piedalīties tēlniekus Burkardu Dzeni, Emīlu Melderi, Kārli Zāli, Teodoru Zaļkalnu un arhitektus Eiženu Laubi un Ernestu Štālbergu. Atzinību guva Laubes projekts, kurš paredzēja celt klasiskas balustrādes aptvertu 27 metrus augstu kolonnu ar Krišjāņa Barona un Ata Kronvalda, kā arī valsts varas simbolu bareljefiem, tomēr šo projektu pēc 57 kultūras darbinieku parakstīta protesta saņemšanas noraidīja. 1923. gada oktobrī sarīkoja vēl vienu konkursu, pirmoreiz izmantojot nosaukumu "Brīvības piemineklis", kurā uzvaru dalīja Marta Liepiņa-Skulme un Kārlis Zāle. 1925. gada martā atkal tika izsludināts slēgts konkurs, kurā piedalījās E. Laube, M. Liepiņa-Skulme, E. Melderis, K. Zāle, T. Zaļkalns. Par labākajiem atzina Zāles un Meldera metus, taču žūrijas nesaskaņu dēļ galīgais lēmums netika pieņemts. Visbeidzot 1929. gadā tika izsludināts vēl viens konkurss. No 32 šajā konkursā iesniegtajiem darbiem par labākajiem atzina K. Zāles, T. Zaļkalna un K. Baumaņa (Zemdegas) darbus un nolēma pieminekli veidot pēc K. Zāles projekta "Mirdzi kā zvaigzne!". Brīvības pieminekli, lai gan ar uzraugošā arhitekta Ernesta Štālberga labojumiem projektā, uzsāka celt 1931. gada 18. novembrī. Brīvības tēlu izkala zviedru tēlnieka Ragnara Mīrsmēdena (sv) darbnīcā Stokholmā, savukārt pieminekļa zvaigznes kala metālmākslinieki Arnolds Naika un Jānis Zibens.
Pieminekļa celtniecību finansēja no privātpersonu saziedotiem līdzekļiem. Celtniecībai tika izvēlēta vieta, kur jau agrāk atradās viens no galvenajiem pilsētas pieminekļiem — Pētera I bronzas statuja. Pieminekli 1935. gada 18. novembrī atklāja toreizējais Valsts prezidents Alberts Kviesis. Toreiz tika lēsts, ka četru celtniecības gadu laikā akmeņu laušanai un apstrādei vien patērētas 308 000 darba stundas — lai tādu darbu paveiktu viens cilvēks, pat strādājot ar vismodernāko tā laika tehniku, viņam būtu nepieciešami 130 gadi, bet izmantoto materiālu kopsvars esot bijis 2500 tonnas — lai šādu materiālu daudzumu pārvietotu pa dzelzceļu, vajadzētu 200 vagonu.
Restaurācija
Laika gaitā piemineklis cietis no sala un lietus, kā arī no gaisa piesārņojuma. Lai gan iela ap pieminekli 1990. gadā tika slēgta satiksmei, netālu no pieminekļa atrodas ielas ar dzīvu satiksmi. Netālu no pieminekļa konstatēts liels gaisa piesārņojums ar slāpekļa dioksīdu un sēra dioksīdu, kas savienojumā ar ūdeni izraisa pieminekļa materiālu koroziju. Turklāt ūdens radījis pieminekļa dzelzsbetona karkasa plaisāšanu un tā tērauda armatūras un pieminekļa stiprinājumu rūsēšanu, kurus piedevām bojājušas arī satiksmes radītās vibrācijas. Porainais travertīns ar laiku ir sācis drupt un tā poras aizpildījušās ar kvēpiem un smilšu daļiņām, izraisot travertīna nomelnēšanu un radot augsni sūnām un ķērpjiem. Tāpat pieminekļa stāvokli pasliktinājuši arī neregulāri vai neprasmīgi veikti restaurācijas darbi. Lai mazinātu bojājumu rašanos nākotnē, 2001. gadā restaurācijas laikā daļa pieminekļa stiprinājumu tika aizstāti ar poliuretāna saistvielu un tika veikta pieminekļa hidroizolācija. Tika arī noteikts, ka pieminekļa stāvokli vajadzētu atkārtoti izvērtēt ik pēc diviem gadiem.
Piemineklis atjaunots vairākkārt, divas restaurācijas notika padomju laikā (1962. un 1981. gadā), pēc neatkarības atgūšanas pieminekli, lielā mērā par saziedotiem līdzekļiem, atjaunoja no 1998.—2001. gadam, restaurācija tika pabeigta ar oficiālu atkalatklāšanu 2001. gada 24. jūlijā. Šīs restaurācijas laikā Brīvības tēlu un tā zvaigznes notīrīja, restaurēja un no jauna apzeltīja. Atjaunoja arī pieminekļa pamatni, obelisku, kāpnes un iekšdaļu, bet akmens materiālus notīrīja un pāršuvoja. Tika arī nostiprināti pieminekļa pamati, lai nodrošinātos pret to grimšanu. Dažus gadus pēc restaurācijas atklājās, ka nepareizi izvēlētas restaurācijas tehnikas dēļ sācis bojāties zvaigžņu zeltījums. Zvaigznes atjaunoja 2006. gada pavasarī veiktās pieminekļa restaurācijas laikā.
Izgaismošana
Pēc bijušā Latvijas Valsts prezidenta Valda Zatlera iniciatīvas 2018. gada 4. oktobrī tika dibināts Brīvības pieminekļa izgaismošanas fonds, kura misija ir organizēt Brīvības pieminekļa izgaismošanas projekta izstrādi, saskaņošanu un realizēšanu. Ar akciju "Gaisma mūsu brīvībai" fonds publiski vāc ziedojumus, lai īstenotu pieminekļa izgaismošanu. Lai veicinātu ziedojumu vākšanu, fonds ir oficiāli ieguvis sabiedriskā labuma organizācijas statusu, nodrošinot iespēju ziedotājiem saņemt nodokļu atvieglojumus.
Konceptuāli projektu paredzēts īstenot trīs līmeņos: ikdienas apgaismojums izgaismos pieminekli diennakts tumšajā laikā; svētku apgaismojums izgaismos pieminekli un tā laukumu valsts svētkos un citos svinīgos gadījumos, savukārt īpašais apgaismojums iecerēts kā gaismas mākslas darbs, ko īpašās svētku reizēs realizēs ar jaunākajām apgaismojuma tehnoloģijām.
Projekta realizēšanas nolūkos Brīvības pieminekļa izgaismošanas fonds ir noslēdzis trīspusēju sadarbības līgumu ar pieminekļa juridisko valdītāju – Rīgas pieminekļu aģentūru un Nacionālā kultūras mantojuma pārvaldi. Rīgas pieminekļu aģentūrai ir uzticēts veikt būvdarbu realizāciju, bet Nacionālā kultūras mantojuma pārvaldei – vispārējo projekta uzraudzību kultūras pieminekļu aizsardzības jomā.
Brīvības pieminekļa izgaismošanas projekta pirmā posma ietvaros pirmo reizi vēsturē jau ir veikta pieminekļa fotometriskā uzmērīšana un izveidots pieminekļa elektronisks 3D modelis. Šī modeļa izveide ne tikai ir pamats turpmākajam darbam pie izgaismojuma ieceres izstrādes, bet arī nodrošina augstas precizitātes pieminekļa modeļa atveidi kultūrvēsturiskā mantojuma saglabāšanas interesēs.
Izgaismojuma modeļa izstrādē ir iesaistīts starptautisku atzinību ieguvušais latviešu arhitekts Austris Mailītis, gaismu mākslinieks un gaismu iekārtu inženieris Normunds Bļasāns, kā arī gaismu un videoprojekciju mākslinieks Māris Kalve. Fonda organizatorisko vadību ir uzņēmies Valdis Zatlers, Pēteris Cielavs un Sandis Bērtaitis, bet fonda uzraudzību īsteno Rūta Dimanta, Raimonds Graube un Kristīne Saulīte.
Goda sardze
Goda sardze pie Brīvības pieminekļa atradās kopš tā atklāšanas līdz 1940. gada jūlijam, kad pēc PSRS okupācijas to noņēma. 1992. gada 11. novembrī tā tika atjaunota Goda sardzi mūsdienās veic Nacionālo Bruņoto spēku Štāba bataljona Goda sardzes rota. Godasardzes kareivjiem jābūt vismaz 1,82 metrus gariem un ar ļoti labu veselību, jo jāspēj izturēt liela slodze. Goda sardze pie pieminekļa atrodas katru dienu no 10:00 līdz 16:00, izņemot gadījumus, kad ir ļoti slikti laika apstākļi, kā arī, ja ir aukstāks par mīnus desmit grādiem, vai karstāks par plus divdesmit pieciem grādiem. Godasardze strādā divās maiņās, kuras viena otru nomaina reizi nedēļā, katrā maiņā ir trīs goda sargu pāri, komandējošais virsnieks un divi apsargi. Pēc stundu ilgas stāvēšanas goda sardzē kareivji divas stundas atpūšas viņiem iekārtotajās atpūtas telpās Aizsardzības ministrijā. Kopš 2004. gada septembra goda sardze reizi pusstundā patrulē gar pieminekli — kareivji no pieminekļa pakājes divas reizes soļo gar katru pieminekļa pusi un atkal atgriežas pieminekļa pakājē.
Goda telpa
2011. gada novembrī tika atklāta Brīvības pieminekļa goda telpa, kas atrodas pieminekļa iekšienē, kur iepriekš atradās saimniecības telpa. Tā tiek izmantota svētku reizēs, ar ziedu nolikšanu saistītās ceremonijās, kā arī ārvalstu viesu apmeklējumu laikā.
Ritvars Rugins
Ritvars Rugins (dzimis Tukumā) ir Latvijas futbolists, spēlē pussarga vai aizsarga pozīcijā, Latvijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2020) pārstāv Latvijas klubu Riga FC.
Latvijas futbola izlases sastāvā debitējis draudzības spēlē pret Ķīnas izlasi.
North American X-15
Lidmašīna vairākkārt pārsniedza pati savus ātruma rekordus. 1961. gada martā rekords bija 4,43 mahi, tā paša gada jūnijā — 5,27 mahi, novembrī — 6,04 mahi, bet sasniedza 6,7 mahu lielu ātrumu (7374 km/h).
Lidmašīna veica arī jaunus augstuma rekordus. 1963. gadā tā lidoja 108 km augstumā — par 70 km augstāk nekā jebkura lidmašīna pirms tam. 13 lidojumos deviņi piloti pārsniedza 80 km augstumu, kurš ASV tiek uzskatīts par kosmiskās telpas robežu.
12 pilotu vidū bija arī Nīls Ārmstrongs — cilvēks, kurš vēlāk spēra pirmo soli uz Mēness. Ārmstrongs kosmosā lidoja arī agrāk - ar kuģi Gemini-8. Džozefs Engls, kurš 3 reizes ar X-15 pārsniedzis 80 km augstumu, vēlāk piedalījās "kosmiskās atspoles" Space Shuttle izmēģinājuma lidojumos, bet pēc tam - otrajā lidojumā kosmosā (STS-2). Lidojis kosmosā vēlreiz (STS-51-I).
Valters fon Pletenbergs
Valters fon Pletenbergs (de, latīņu: Gualterus Plettenbergius; dzimis ap 1450. gadu, miris ) bija Vācu ordeņa Livonijas atzara (t.s. Livonijas ordeņa) mestrs (1494—1535). Vairāk nekā 40 gadus vadīja ordeņa politiku un bija viens no ievērojamākajiem tālaika Livonijas politiķiem un karavadoņiem. Viņa valdīšanas laikā 1501. gada janvārī Livonijas landtāgā Valmierā tika noslēgts aizsardzības un uzbrukšanas savienības līgums uz 10 gadiem starp Livonijas Konfederāciju un Lietuvas dižkunigaitiju. 1502. gada septembrī Livonijas ordeņa mestrs Valters uzvarēja lielu Maskavijas karaspēku kaujā pie Smoļinas ezera netālu no Latgales ziemeļaustrumu robežas.
Izcelsme un jaunības gadi
V. fon Pletenberga dzimšanas gads nav pilnīgi droši zināms (ap 1450. gadu), bet dzimšanas vieta ir meklējama Vestfālenē, domājams, Meijerihas pilī netālu no Pletenbergas pilsētas (no tās arī cēlies dzimtas uzvārds). Topošā mestra vecāki bija vietējie Vestfālenes muižnieki Bertolds un Gosteke Lape.
Valters fon Pletenbergs Livonijā ieradās, domājams, agrā jaunībā jau 15. gadsimta 60. gados. Valtera uzņemšanu ordenī varēja sekmēt viņa radnieciskie sakari, proti, no 14. gadsimta 80. gadiem ordenī sastopami vairāki Pletenbergi. Viens no ievērojamākajiem šīs dzimtas pārstāvjiem — Livonijas ordeņa landmaršals Gederts Pletenbergs (landmaršala amatā 1450—1461) —, domājams, bija Valtera tēva brālis.
Pirmās gaitas ordenī
V. fon Pletenberga pirmās gaitas ordenī attiecina uz Narvas pili (tag. Igaunijā). Daži vēsturnieki pieņem, ka 1469. gadā bez vārda pieminētais Aizkraukles pils saimniecības pārzinis (šenks) Pletenbergs bija topošais mestrs. Tomēr pilnīgi drošas ziņas par Pletenberga darbību konkrētā ordeņa struktūrā attiecināmas uz 15. gadsimta 70. gadu pirmo pusi, kad V. fon Pletenbergs atradies Alūksnes komturijā. Jau 1481. gadā viņš minēts kā nozīmīga ordeņa amatpersona — Rīgas pils finanšu un saimniecības pārzinis (šafers). Savukārt no 1482. līdz 1488. gadam Valters fon Pletenbergs bija Rēzeknes fogts ar rezidenci Rēzeknes pilī.
Livonijas ordeņa landmaršals
Nozīmīgs pavērsiens Pletenberga karjerā bija 1489. gada maijā, kad viņš Vācu ordeņa Livonijas kapitulā tika ievēlēts par ordeņa Livonijas landmaršalu (karaspēka pavēlnieku un mestra padomnieku) ar rezidenci Siguldas pilī. Šajā amatā Pletenbergs guva panākumus, veiksmīgi noslēdzot ordeņa karu ar Rīgas pilsētu. 1491. gada martā izšķirošajā kaujā pie Bukultu pils ordeņa karaspēks landmaršala vadībā sakāva rīdzinieku karaspēku. Rezultātā Rīgas pilsēta 1491. gadā bija spiesta parakstīt t. s. Valmieras nolīgumu, kas atjaunoja 1452. gada Salaspils līgumu, t. i., Rīgas arhibīskapa un ordeņa divkāršo kundzību pār Rīgas pilsētu. Valmieras nolīgums paredzēja arī karadarbībā nopostīto Rīgas un Daugavgrīvas piļu uzbūvēšanu, kas bija jāveic pilsētai.