cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Milānas Svētās Žēlastības Marijas baznīca
1463. gadā dominikāņu ordenim šajā vietā tika uzdāvināta zeme, kur tika uzcelta baznīca un klosteris. No 1492. līdz 1497. gadam baznīcu un klosteri pēc Donato Bramantes projekta ievērojami paplašināja, lai ierīkotu Sforcu dinastijas atdusas vietu. Otrā pasaules kara laikā baznīcas un klostera komplekss cieta sabiedroto uzlidojumos, "Svētais Vakarēdiens" saglabājās tikai laimīgas nejaušības dēļ.
Napoleons (filma)
"Napoleons" (fr) ir 1927. gada Francijas episka vēsturiska mēmā filma, kuras režisors, scenārija autors un producents ir Abels Ganss. Filmā galvenās lomas atveido Albērs Djedonē, Žina Manesa, Antonēns Arto un Edmonds Van Dēle.
Filma ir stāsts par Napoleona Bonaparta jaunību. Filma pazīstama ar tam laikam neierasto kameras plūstošo kustību un vairākām inovatīvām tehnikām, kā, piemēram, ātra kadru maiņa, plaši izmantotiem tuvplāniem un citiem vizuālajiem efektiem. Filmas atkārtota izdošana 1950. gados ietekmējusi franču jaunā viļņa kustību.
Filmas pirmizrāde notika. Kad Metro-Goldwyn-Mayer iegādājās tiesības uz filmu, to izrādīja tikai astoņās Eiropas pilsētas, taču ASV filma bija ievērojami saīsināta.
Šoltupeite
Šoltupeite ir Dubnas kreisā krasta pieteka Augšdaugavas novadā. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Dubnā augšpus Dimčika mājām. Vidustecē pie Gļinaručas ciema upi šķērso valsts autoceļš V676 (Vasiļova – Višķi – Grāveri).
Cartosat-2C
Cartosat-2C ir Indijas Zemes tālizpētes pavadonis. To izstrādāja un apkalpo Indijas Kosmosa pētījumu organizācija (ISRO). Pavadonis orbītā palaists 2016. gada jūnijā.
Konstrukcija
Cartosat-2C veidots uz platformas IRS-2 bāzes. Tam ir divi primārie instrumenti: panhromatiskā kamera Panchromatic Camera (PAN) un augstas izšķirtspējas multispektrālais radiometrs High-Resolution Multi-Spectral radiometer (HRMX). PAN var uzņemt melnbaltos attēlus redzamajā gaismā un tuvajā infrasarkanajā spektrā (0,50 — 0,85 µm) ar izšķirtspēju 65 cm. HRMX ir četru kanālu radiometrs visā redzamās gaismas spektrā un daļā tuvā infrasarkanā spektra (0,43 — 0,90 µm) ar izšķirtspēju 2 m.
Lidojuma gaita
Cartosat-2C palaists 03:56 UTC ar Indijas nesējraķeti PSLV-XL (lidojums PSLV-C34) no Satīša Dhavana kosmosa centra. Kopā ar to kā sekundārā krava palaisti 16 mazie pavadoņi. Cartosat-2C ievadīts solārsinhronā orbītā ar augstumu aptuveni 505 km.
Ada Jonata
Ada Jonata (he,, dzimusi ) ir Izraēlas bioķīmiķe un kristalogrāfe. 2009. gadā viņa kopā ar Venkatramanu Ramakrišnanu un Tomasu Steicu saņēma Nobela prēmiju ķīmijā par ribosomas struktūras un funkcijas pētījumiem. Viņa kļuva par pirmo sievieti no Tuvajiem Austrumiem, kura ieguvusi Nobela prēmiju kādā no zinātnes jomām, un pirmā sieviete 45 gadu laikā, kas ieguvusi Nobela prēmiju ķīmijā (1964. gadā prēmiju bija ieguvusi Dorotija Kraufuta Hodžkina).
Kosmos-2480
Kosmos-2480 (Космос-2480) bija Krievijas militārais pavadonis. Orbītā palaists 2012. gadā.
Autoceļš M1 (Krievija)
Autoceļš M1 "Baltkrievija" (Автодорога М-1 «Беларусь») ir Krievijas Federācijas federālais autoceļš, kas aiz Baltkrievijas robežas savienojas ar Baltkrievijas autoceļu M1 un ir daļa no Eiropas autoceļu maršruta E30. Trases Maskava - Smoļenska - Baltkrievijas robeža garums ir aptuveni 456 km.
Kosmos-2480
Par kosmiskā aparāta parametriem un uzdevumiem ir maz oficiālas informācijas. Neatkarīgi eksperti secinājuši, ka Kosmos-2480 ir Kobalt-M sērijas izlūkošanas pavadonis ar optisko kameru. Tas apgādāts ar kapsulām, kurās uz zemi var nogādāt uzņemto attēlu filmas.
Pavadonis izgatavots CSKB Progress pusotra gada laikā un izmaksājis 1 miljardu rubļu.
Autoceļš M1 (Krievija)
Ātrgaitas maģistrāli no Maskavas līdz tālaika PSRS un Polijas robežai uzbūvēja līdz 1938. gadam, gatavojoties militāram uzbrukumam rietumu virzienā. 122 km autoceļa bija klāti ar divu slāņu asfaltbetona slāni un ļāva pārvietoties ar ātrumu līdz 120 km stundā.
Kosmos-2480
Kosmiskais aparāts tika palaists 14:05 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U no Pļeseckas kosmodroma. 14:13 UTC tas tika ievadīts orbītā. Pēc veiksmīgās palaišanas tam piešķirts nosaukums Kosmos-2480. Lai gan tika ziņots, ka šis bija pēdējais raķetes Sojuz-U starts, vēl pēc tā vairākas reizes tika palaista Sojuz-U modifikācija.
24. septembrī aptuveni 16:39 UTC tika veikts bremzēšanas manevrs, pēc tam no servisa nodalījuma tika atdalīts nolaižamais aparāts. Nolaižamais aparāts ar kamerām un uzņemtajām filmām uz zemes nolaidās aptuveni 17:03 UTC.
Tampabejas "Buccaneers"
Tampabejas "Buccaneers" (en) ir profesionāls amerikāņu futbola klubs, kas ir bāzēts Tampā, Floridas štatā, ASV. Tas ir dibināts 1974. gadā. "Buccaneers" spēlē Nacionālās futbola līgas (NFL) Nacionālās futbola konferences Dienvidu divīzijā. Klubs savas mājas spēles aizvada Raymond James Stadium stadionā. "Buccaneers" savā pastāvēšanas vēsturē ir uzvarējis divās Superkausa izcīņās.
Brežģa kalns
Brežģa kalns (Brežģis, agrāk arī Bregža kalns, Karātavu kalns) ir paugurs Vidzemes augstienē Piebalgas paugurainē. Izvietojies Cēsu novada Taurenes pagasta dienvidos 3 km uz ziemeļrietumiem no Alauksta, pie apdzīvotas vietas ar tādu pašu nosaukumu — Brežģis. 1 km garš un līdz 450 m plats iekšējā pirmmasīva lielpaugurs, to veido glaciotektoniski deformēti smilts, grants, oļu un morēnsmilšmāla slāņi. Virsotne apaugusi ar mežu, gar paugura malu iet autoceļš P30.
Dominiks Soboslai
Dominiks Soboslai (hu, dzimis ) ir ungāru futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Ungārijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada jūlija Soboslai pārstāv Anglijas Premjerlīgas klubu Liverpool.
Karjera
Savu karjeru Soboslai sāka Zalcburgas "Red Bull" rezerves komandā Liefering. 2018. gadā viņš debitēja Red Bull komandā, 2018—2019. gada sezonā kļūstot jau par pamatsastāva spēlētāju. Trīs sezonu laikā viņš ar komandu izcīnīja četrus Austrijas Bundeslīgas titulus. 2021. gada janvārī viņš par aptuveni 20 miljoniem eiro pārcēlās uz Vācijas Bundeslīgas komandu RB Leipzig. Viņš kļuva par dārgāko Ungārijas futbolistu. RB Leipzig sastāvā divas reizes kļuva par Vācijas kausa ieguvēju. 2023. gada jūlijā parakstīja piecu gadu līgumu ar Anglijas Premjerlīgas komandu Liverpool.
Sasniegumi
Red Bull Salzburg
RB Leipzig
Individuālie
Žoržs de la Falēzs
Luijs Venāns Gabriels Le Bailī de La Falēzs (fr; dzimis, miris ) bija franču paukotājs, olimpiskais čempions 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs un divu zelta medaļu ieguvējs 1906. gada neoficiālajās olimpiskajās spēlēs.
Falēzs 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja trijās paukošanas disciplīnās. Paukošanā ar zobenu viņš izcīnīja zelta medaļu. Savukārt paukošanā ar špagu un paukošanā ar špagu amatieriem un profesionāļiem izcīnīja 4. vietu. 1906. gada Atēnu neoficiālajās olimpiskajās spēlēs viņš startēja arī trijās paukošanas disciplīnās. Paukošanā ar špagu un paukošanā ar špagu komandām viņš ieguva zelta medaļas, bet paukošanā ar zobenu ieguva 4. vietu. 1908. gada Londonas olimpiskajās spēlēs viņš startēja divās paukošanas disciplīnās. Paukošanā ar zobenu viņš ieguva 7. vietu, bet paukošanā ar zobenu komandām — 4. vietu.
Māris Niklass
Māris Niklass (dzimis Priekuļos) ir sabiedriskais darbinieks, kultūras pieminekļu atjaunotājs, bijušais Cēsu rajona padomes priekšsēdētājs. Atzinības krusta virsnieks.
Biogrāfija
Paralēli darbam studējis un absolvējis Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Lauksaimniecības mehanizācijas fakultāti autoinženieru specialitātē.
1989. gadā ievēlēts Cēsu rajona deputātu padomē. Kopš 1990. gada darbojies kā Cēsu rajona deputātu padomes priekšsēdētāja vietnieks. No 1992. gada līdz 1997. gadam Cēsu rajona padomes priekšsēdētājs, vēlāk no 1997. līdz 2010. gadam Cēsu rajona padomes izpilddirektors.
No 2012. gada strādā Smiltenes tehnikumā par mašīnzinību nodaļas programmu vadītāju.
Māris Niklass ir veicis ieguldījumu Latvijas Republikas brīvības cīņu atceres kultūrvēsturiskā mantojuma saglabāšanā. Ar Māra Niklasa līdzdalību ir atjaunotas vairāk kā 11 piemiņas vietas. Ievērojamākās no tām ir Skolnieku rotas piemineklis Cēsīs, Cēsu Uzvaras piemineklis, Māte Latvija, Represēto piemiņas akmens Taurenē un Piemiņas akmens Kārlim Ulmanim Priekuļos.
Apbalvojumi un atzinības
Par ieguldījumu profesionālā un sabiedriskajā darbībā, Māris Niklass ir saņēmis 13 apbalvojumus — 3 no Igaunijas Republikas, 1 no Pestīšanas armijas Londonā un 8 no Latvijas Republikas. 1998. gadā viņš ir atzīts par Gada cilvēku Cēsu rajona laikraksta "Druva" aptaujā.
Māri Niklass ir saņēmis sekojošus Igaunijas Republikas apbalvojumus:
No Pestīšanas armijas Londonā Māris Niklass ir saņēmis ordeni "Nopelnu krusts" (kārtas Nr. 285).
Saņemtie Latvijas Republikas apbalvojumi:
saņēma IV šķiras Atzinības krustu par "Par ilggadējo nozīmīgo ieguldījumu pašvaldības darbā, kultūrvēsturiskā mantojuma saglabāšanā un jaunatnes patriotiskajā audzināšanā".
Kundziņsalas 6. šķērslīnija
'''Kundziņsalas 6. šķērslīnija''' ir viena no Ziemeļu rajona Kundziņsalas līnijām Rīgā, vienīgais autosatiksmes un gājēju ievads salā. Savieno apkaimi ar Sarkandaugavu. Līnijas kopējais garums ir 730 metri. Sākas uz Kundziņsalas tilta pār Sarkandaugavu kā Aptiekas ielas turpinājums un beidzas krustojumā ar Kundziņsalas 13. līniju.
Ielu savienojumi
Kundziņsalas 6. šķērslīnija ir savienota ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Pa Kundziņsalas 6. šķērslīniju kursē 3. maršruta trolejbusi.
PPPoE
PPPoE (en) - tīkla protokols, kas nodrošina PPP kadru nodošanu caur Ethernet tīklu. To galvenokārt izmanto xDSL pakalpojumiem. Sniedz papildu iespējas (autentificēšana, datu kompresēšana, šifrēšana).
PPPoE - tuneļa protokols, kas ļauj iestatīt (vai iekapsulēt) IP, vai citus protokolus, kas tiek iestatīti uz PPP caur Ethernet savienojumu, bet ar PPP programmatūras iespējām, un tādēļ tas tiek izmantots priekš virtuālajiem "zvaniem" uz blakus esošo Ethernet datoru, lai izveidotu „punkts uz punktu” (Point-to-point) savienojumu, kas tiek izmantots, lai nosūtītu IP paketes, kas strādā ar PPP iespējām.
Tas ļauj pielietot tradicionālo PPP orientēto programmatūru savienojuma iestatīšanai, kas izmanto nevis seriālo kanālu, bet pakešu orientēto tīklu (piemēram, Ethernet), lai organizētu klasisko savienojumu ar lietotājvārdu un paroli Internet savienojumam. Tāpat arī IP adrese otrajā pusē tiek piešķirta tikai tad, kad PPPoE savienojums ir atvērts, ļaujot IP adreses dinamisko pārsūtīšanu.
PPPoE protokolu izstrādāja UUNET, Redback Networks un RouterWare. Protokols ir aprakstīts 2516 RFC.
Ir vērts atzīmēt, ka daži aparatūras piegādātāji (piemēram Cisco un Juniper)lietot terminu PPPoEoE (PPPoE over Ethernet), kas nozīmē, ka PPPoE darbojas tieši caur Ethernet vai citu IEEE 802.3 tīklu, kā arī PPPoE, kas strādā Ethernet savienotā (Ethernet bridged over) ATM tīklā, lai atšķirtu to no PPPoEoA (PPPoE over ATM), kas darbojas ATM virtual circuit pēc specifikācijas un SNAP iekapsulējot PPPoE. PPPoEoA - tas nav tas pats kas Point-to-Point protokols caur ATM (PPPoA), jo tas neizmanto SNAP.
PPPoE darbība
PPPoE darbojas šādi: Ir Ethernet vide, kur ir vairākas saistītas tīkla iekārtas, kas tiek adresētas ar MAC adresēm. Ethernet kadru galvenes satur kadru sūtītāja adresi, saņēmēja adresi un kadra tipu. Viena no kartēm klausās PPPoE serveri. Klients nosūta apraidē Ethernet kadru, uz kuru ir jāatbild PPPoE serverim (sūtītāja adrese, sava MAC adrese, kadra saņēmēja adrese - FF: FF: FF: FF: FF: FF un kadra tips - PPPoE Active Discovery Initiation). PPPoE serveris sūta klientam atbildi (kadra sūtītāja adresi - tā MAC adresi, kadra saņēmēja adresi – klienta MAC adresi un kadra tipu - PPPoE Active Discovery Offer). Ja tīklā ir vairāki PPPoE serveri, tad tie visi nosūta atbildi. Klients izvēlas atbilstošo serveri un nosūta tam savienojuma pieprasījumu. Serveris nosūta klientam apstiprinājumu ar unikālu sesijas identifikatoru, visi turpmākie kadri saturēs šo sesijas ID. Šādā veidā starp serveri un klientu tiek izveidots virtuāls kanāls, kas tiek identificēts ar sesijas ID un klienta un servera MAC adresi. Pēc tam šajā kanālā tiek izveidots PPP savienojums un jau pēc tam PPP paketēs tiek ietērpta IP datplūsma.
PADI
PADI - PPPoE Active Discovery Initiation.
Ja lietotājs vēlas izveidot savienojumu caur internetu izmantojot DSL, vispirms datoram ir jāatrod piekļuves koncentrators (DSL access concentrator vai DSL-AC) pakalpojuma piegādātāja pusē. Mijiedarbība caur Ethernet ir iespējama tikai caur MAC adresēm. Ja dators nezina DSL-AC MAC adresi, tas nosūta apraidē PADI paketi caur Ethernet tīklu (MAC: ff: ff: ff: ff: ff: ff). Šī PADI pakete satur sūtītāja datora MAC adresi.
PADI-paketes piemērs:
Frame 1 (44 bytes on wire, 44 bytes captured) Ethernet II, Src: 00:50:da:42:d7:df, Dst: ff:ff:ff:ff:ff:ff PPP-over-Ethernet Discovery Version: 1 Type 1 Code Active Discovery Initiation (PADI) Session ID: 0000 Payload Length: 24 PPPoE Tags Tag: Service-Name Tag: Host-Uniq Binary Data: (16 bytes)
Src. (= Source) ir PADI paketes sūtītāja datora MAC adrese.
DST. (= Galamērķis) ir Ethernet apraides adrese.
PADI-paketi var saņemt vairāk kā viens DSL-AC.
PADO
PADO - PPPoE Active Discovery Offer. Tiklīdz lietotāja dators nosūta PADI paketi, DSL-AC reaģē, nosūtot PADO paketi, izmantojot MAC adresi, kura saņemta ar PADI paketi. PADO pakete satur DSL-AC MAC adresi un tā nosaukumu (piemēram LEIX11-erx koncentratoram T-Com DSL-AC, kas atrodas Leipcigā) un pakalpojuma nosaukumu. Ja uz lietotāja PADI paketi atbild vairāk nekā viens DSL-AC, lietotājs izvēlas konkrētu DSL-AC POP, izmantojot saņemtos vārdus vai pakalpojumu nosaukumus.
Piemērs PADO paketei:
Frame 2 (60 bytes on wire, 60 bytes captured) Ethernet II, Src: 00:0e:40:7b:f3:8a, Dst: 00:50:da:42:d7:df PPP-over-Ethernet Discovery Version: 1 Type 1 Code Active Discovery Offer (PADO) Session ID: 0000 Payload Length: 36 PPPoE Tags Tag: Service-Name Tag: AC-Name String Data: IpzbrOOl Tag: Host-Uniq Binary Data: (16 bytes)
AC-Name - String Data ir AC virknes vārds, šajā gadījumā «Ipzbr001» (Arcor DSL-AC Leipcigā).
Src. ir DSL-AC MAC adrese.
MAC-adresi DSL-AC arī identificē ražotāju (šajā gadījumā, Nortel Networks).
PADR
PADR tiek atšifrēts kā PPPoE Active Discovery Reques.
Kā minēts iepriekš lietotāja datoram jāizvēlas POP (Piekļuves punktu) - tas tiek darīts izmantojot PADR paketi, kas tiek nosūtīts uz izvēlētā DSL-AC MAC adresi.
PADS
PADS— PPPoE Active Discovery Session-confirmation. PADR paketi apstiprina koncentrators pārsūtot PADR paketi, kurā tiek nosūtīts arī sesijas ID. savienojums ar DSL-AC šim piekļuves punktam tagad ir pilnībā izveidots.
Suleņcina
Suleņcina (, vēsturiski arī Cīlenciga ) ir pilsēta Polijas rietumos, Lubušas vojevodistē. Līdz 1945. gadam atradās Vācijā, bet, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai.
Pirmoreiz minēta rakstos 1241. gadā. XII gadsimtā - Pjastu pārvaldē. No 1244. gada - templiešu īpašumā. No 1249. gada - Brandenburgā. Pilsētas pievārtē pašlaik (2011. gada augusts) dzīvo 110 gadus vecais Juzefs Kovaļskis - Polijas vecākais iedzīvotājs un Pirmā pasaules kara veterāns.
1. Kinoakadēmijas balva
1. Kinoakadēmijas balva norisinājās un bija pirmā Kino mākslas un zinātnes akadēmijas rīkotā apbalvošanas ceremonija, kas norisinājās Holivudas viesnīcā Hollywood Roosevelt Hotel. Nosaukums "Oskars" šī pasākuma apzīmēšanai vēl netika izmantots. Visas nominācijas ieguva tā saucamos "Godpilnās atzinības" (en). Ceremonija ilga 15 minūtes, un tajā piedalījās 270 cilvēki. Biļetes cena bija 5 dolāri (kas ir 74 dolāri mūsdienās). Ceremonijas vadītājs bija Daglass Fērbenkss. Šī ir vienīgā Kinoakadēmijas pasniegšanas ceremonija, kas netika raidīta pa radio vai translēta televīzijā.
Uzvarētāji 12 nominācijās bija zināmi jau trīs mēnešus pirms ceremonijas. Tie tika nodoti presei, kas tos publicēja vienlaicīgi ar balvu pasniegšanu. Tas tā turpinājās līdz pat 1945. gadam, kad avīze Los Angeles Times publicēja rezultātus divas stundas pirms ceremonijas un jau nākamgad ceremonijā parādījās aizzīmogotas aploksnes.
Dažas nominācijas tika piešķirtas bez atsauces uz konkrētu filmu, piemēram nominēti tika Ralfs Hemerass un Nadžents Sloters mūsdienās jau nepastāvošā nominācijā "Labākie inženiertehniskie efekti". Atšķirībā no vēlākām ceremonijām, aktieri un režisori varēja tikt apbalvoti par vairākām filmām gada garumā. Emīls Janningss saņēma balvu nominācijā "Labākais aktieris galvenajā lomā" par lomām filmās The Way of All Flesh un The Last Command. Papildu standarta balvai Čārlijs Čaplins un Warner Brothers studija saņēma speciālās Kinoakadēmijas goda balvas.
Balvām tika izvirzītas kinofilmas, kas iznākušas uz ekrāniem laikā posmā no 1927. līdz 1928. gadam. Ceremonijas laikā tika pasniegta balva par labākajiem titriem mēmajai filmai (vienīgā reize visā ceremoniju vēsturē).
Ceremonijā filmas 7th Heaven un Sunrise: A Song of Two Humans, katra ieguva trīs balvas, Wings, saņēma divas balvas. Starp šiem apbalvojumiem Sunrise ieguva balvu nominācijā "Unikālais mākslinieciskais izpildījums" un Wings ieguva balvu nominācijā "Izcilākā filma" (mūsdienās šī nominācija saucas "Labākā filma"), šīs divas nominācijas tajā laikā tika uzskatītas par vakara galvenajām balvām, kas izcēla kinematogrāfa attīstību. Nākamajā ceremonijā, Kinoakadēmija atteicās no nominācijas "Unikālais mākslinieciskais izpildījums", un ar atpakaļ ejošu datumu pieņēma, ka balva ko ieguva filma Wings bija augstākais apbalvojums ar kādu varēja apbalvot.
Konteksts
1927. gadā Luijs B. Meiers, Louis B. Mayer Pictures Corporation izveidotājs, kas pēc tam tika pievienots Metro-Goldwyn-Mayer (MGM), nodibināja Kino mākslas un zinātnes akadēmiju. Meiera mērķis balvas radīšanā bija apvienot piecas kino industrijas nozares, tostarp aktierus, režisorus, producentus, tehniķus un scenāristus. Meiers izteicās par balvu piešķiršanu: "Es secināju, ka labākais veids, kā tikt galā [ar filmu veidotājiem], ir piešķirt viņiem visiem medaļas... Ja tiem iedotu kausus un apbalvojumus, viņi būtu gatavi nogalināt, lai saražotu to, ko es vēlos. Tādēļ arī tika izveidota Kinoakadēmijas balva". Meiers palūdza MGM mākslinieciskajam vadītājam Sedrikam Gibonsam izveidot Kinoakadēmijas balvas statueti. Nominācijas tika paziņotas ar telegrammām 1928. gada februārī. 1928. gada augustā Meiers sazinājās ar Kinoakadēmijas galveno tiesnešu padomi, lai izlemtu uzvarētājus. Tomēr, balstoties uz ASV kinorežisora Kinga Vidora sacītā, balsošana par labāko filmu bija Kinoakadēmijas dibinātāju Daglasa Fērbenksa, Sida Graumana, Meiera, Mērijas Pikfordas un Džozefa Šenka pārziņā.
Ceremonija
Balvu pasniegšanas ceremonija norisinājās   viesnīcā Hollywood Roosevelt Hotel, Losandželosā. Tā bija kā slēgtās vakariņas ar 36 banketa galdiem, kurās piedalījās 270 cilvēki un ieejas biļete maksāja piecus dolārus (kas ir 74 ASV dolāri mūsdienās). Aktieri un aktrises viesnīcā ieradās luksusa transportlīdzekļos un viņus sagaidīja fanu pūlis. Ceremonija netika pārraidīta radio vai televīzijā, to vadīja Kino mākslas un zinātnes akadēmijas direktors Fērbenkss  un ceremonijas ilgums bija 15 minūtes.
Apskats
Uzvarētāji tika paziņoti trīs mēnešus pirms ceremonijas. Starp uzvarētājiem bija Emīls Janningss, pirmais balvas saņēmējs kategorijā "Labākais aktieris galvenajā lomā" (The Way of All Flesh un The Last Command); Dženeta Geinore kategorijā "Labākā aktrise galvenajā lomā" (7th Heaven, Street Angel un Sunrise: A Song of Two Humans); Frenks Borzeigijs kategorijā "Labākais režisors (drāma)" (7th Heaven); Luiss Mailstouns kategorijā "Labākais režisors (komēdija)" (Two Arabian Knights) un  Wings kategorijā "Labāka filma" (tā laika dārgākā filma). Divas īpašās Kinoakadēmijas balvas saņēma Čārlijs Čaplins, filma "Cirks" tika izņemta no visām nominācijām (labākais aktieris galvenajā lomā, labākais scenārijs un labākais režisors (komēdija)), lai atzītu viņa kopējo ieguldījumu industrijā, un Warner Brothers kā skaņu kino pionieriem ("Džeza dziedātājs"). Turpmākajās ceremonijās vairs nebija trīs kategorijas: "Labākie inženiertehniskie efekti", "Labākie titri mēmai filmai" un "Unikālais mākslinieciskais izpildījums".
Nominanti un laureāti
1. Kinoakadēmijas balvas pasniegšanā (1927.–1928. gadā) tika pieļauta anomālija nominācijas procesā, kas ļāva nominēt un apbalvot mākslinieku par darbu vienā filmā, par darbu vairākās filmās vai par darbu bez atsauces uz kādu konkrētu filmu.
Uzvarētāji atrodas saraksta augšgalā un ir izcelti treknrakstā.
Filmas ar vairākām nominācijām un balvām
Sekojošās sešas filmas saņēma vairākas nomiācijas:
Sekojošās trīs filmas saņēma vairākas balvas:
Speciālās balvas
Kinoakadēmijas goda balvas, tad Speciālās balvas, saņēma:
Izmaiņas
Pēc 1. Kinoakadēmijas balvas pasniegšanas ceremonijas Kino mākslas un zinātnes akadēmija veica sekojošas izmaiņas:
Powszechny Zakład Ubezpieczeń
Powszechny Zakład Ubezpieczeń SA jeb PZU grupa ir Polijas uzņēmums, kas nodarbojas ar nedzīvības un dzīvības apdrošināšanu. Galvenais birojs atrodas Varšavā.
PZU ir otrs lielākais apdrošinātājs un viena no lielākajām finanšu institūcijām Polijā. Tas ir arī apdrošinātāju grupu augšdaļā Centrālajā un Austrumeiropā.
PZU akcijas tiek kotētas Varšavas fondu biržā un ietilpst WIG30 indeksā. Lielākais akcionārs ir Polijas valsts (35,1875 % 2013. gada 31. maijā).
Vēsture
Par PZU pirmsākumu tiek uzskatīts 1803. gads, kad Dienvidprūsijā dibināta Pilsētu uguns biedrība (Towarzystwo Ogniowe dla Miast), kas nodarbojās ar ugunsgrēku novēršanu, tai skaitā arī ar apdrošināšanu. 1807. gadā izveidota Pilsētu uguns biedrība Varšavas hercogistē. 1870. gadā dibināta Warszawskie Towarzystwo Ubezpieczeń Spółka Akcyjna ("Varšavas apdrošināšanas biedrības akciju sabiedrība").
1921. gadā dibināta Polska Dyrekcja Ubezpieczeń Wzajemnych ("Polijas savstarpējās apdrošināšanas direkcija"), kas bija pirmā valsts mēroga institūcija, kas sniedza apdrošināšanas pakalpojumus. 1927. gadā Polska Dyrekcja Ubezpieczeń Wzajemnych tika pārveidota par Powszechny Zakład Ubezpieczeń Wzajemnych (PZUW, "Vispārējais savstarpējās apdrošināšanas nodibinājums").
Pēc Otrā pasaules kara, kad Polija nonāca padomju ietekmes zonā, 1952. gadā PZUW tika pārdēvēts par Państwowy Zakład Ubezpieczeń ("Valsts apdrošināšanas nodibinājums"). Tā monopolizēja visu apdrošināšanu valstī, tai skaitā arī dzīvības apdrošināšanu, ar kuru pirms tam nodarbojās Pocztowa Kasa Oszczędności ("Pasta krājkase").
1991. gadā Państwowy Zakład Ubezpieczeń tika pārveidots par valsts akciju sabiedrību Powszechny Zakład Ubezpieczeń Spółka Akcyjna un izveidots tā meitas uzņēmums PZU Życie SA. PZU SA turpmāk nodarbojās ar nedzīvības, bet PZU Życie SA — ar dzīvības apdrošināšanu.
1999. gadā tika izsludināta PZU privatizācija par 30 % akciju pārdošanu stratēģiskajam investoram. 1999. gada 5. novembrī 20 % PZU akciju iegādājās Nīderlandes apdrošinātājs Eureko B.V. (tagad Achmea N.V.) un 10 % BIG Bank Gdański SA. 2001. gada 4. oktobrī Valts kases ministrija un Eureko vienojās, ka Eureko pirks 21 % PZU akciju, tādējādi iesākot privatizācijas otro posmu. 2002. gada aprīlī Ministru kabinets pārskatīja uzņēmuma privatizācijas stratēģiju. 2003. gada 15. jūnijā Eureko iesniedza prasību šķīrējtiesā Briselē, apsūdzot Poliju Eiropas investīciju aizsardzības līguma noteikumu pārkāpšanā. 2004. gadā Eureko no BIG Bank Gdański nopirka 10 % akciju. Vēl 3 % Eureko ieguva, nopērkot akcijas no darbiniekiem. 2009. gadā puses panāca mierizlīgumu.
2002. gadā sāka sniegt apdrošināšanas pakalpojumus Ukrainā, bet 2005. gadā — Lietuvā.
2010. gada maijā Eureko akcijas sāka kotēt Varšavas fondu biržā. 2010. gadā Eureko pārdeva savas PZU akcijas valstij.
2014. gada 17. aprīlī paziņots, ka Apvienotās Karalistes apdrošināšanas grupa RSA Insurance Group pārdod tai piederošo Baltijas reģiona (Igaunijas AS Codan Forsikring, Latvijas AS BALTA un Lietuvas AB Lietuvos Draudimas) un Polijas apdrošināšanas uzņēmumu (Link4) akciju pārdošanu PZU grupai. Vēl bija nepieciešamas attiecīgo valstu regulatoru atļaujas. Latvijā tā saņemta jūnijā, Igaunijā un Lietuvā — oktobrī. Lietuvā regulators pieprasīja PZU pārdot līdz šim tam piederošos īpašumus Baltijā. PZU Lietuva ar filiālēm Latvijā un Igaunijā 2015. gada 3. februārī pārdota Norvēģijas apdrošinātājam Gjensidige Forsikring ASA.
PZU Latvijā
2014. gada 30. jūnijā, pēc Latvijas Finanšu un kapitāla tirgus komisijas atļaujas saņemšanas RSA Insurance Group pārdeva AS AS BALTA PZU grupai. Saskaņā ar Lietuvas finanšu tirgus regulatora prasību PZU Lietuva ar filiāli Latvijā 2015. gada 3. februārī pārdota Norvēģijas apdrošinātājam Gjensidige Forsikring ASA.
Taukupeite
Taukupeite ir Dubnas labā krasta pieteka Augšdaugavas novadā.
Iztece pie Meža Škapariem. Tek dienvidu virzienā. Ietek Dubnā lejpus Škīvišku HES aizsprostam. Upes krastos - Jaunie Stupeliški.
Čistjakova
Čistjakova (ru, no vārda чистяк — 'mazpurenīte'; vīriešu dzimtē Čistjakovs (Чистяко́в)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Tukšais vīrs
"Tukšais vīrs" (en) ir 2020. gada ASV, Dienvidāfrikas un Francijas kopražojuma šausmu filma, kuras režisors un scenārija autors ir Deivids Priors. Filmā galvenās lomas atveido Džeimss Bedžs Deils, Marina Airlenda, Stīvens Rūts, Rons Kanada, Roberts Aramajo, Džoels Kurtnijs un Saša Frolova. Filma balstīta uz Boom! Studios komiksu ar tādu pašu nosaukumu.
Filma stāsta par bijušo policistu, kurš, meklējot pazudušu meiteni, atklāj slepenu kultu.
Filmas "Tukšais vīrs" pirmizrāde notika un to izplatīja 20th Century Studios. Filma saņēma pārsvarā negatīvas kritiķu atsauksmes un nebija finansiāli veiksmīga, nopelnot tikai 5 miljonus ASV dolāru pie 16 miljonu budžeta. Neskatoties uz to, filma ir ieguvusi kulta statusu.
Errera (nozīmju atdalīšana)
Errera var būt:
Ņegas ezers
Ņegas ezers (arī Ņega) ir Ķeguma ūdenskrātuves līcis Ogres novada Birzgales pagastā. Izveidojies, applūstot Ņegas (Melderupes) ielejai 1,6 km garumā. Dienviddaļā paplatinājums ar vienu 0,4 ha lielu salu. Gar veco upes gultni krasti stāvi vai slīpi, dienvidu daļā pārplūstoši. Ieplūst vairāki strauti un grāvji. Līci šķērso autoceļš P85. Augšpus autoceļa uzbēruma līmeni regulē slūžas. Mīt līdaka, asaris, rauda, rudulis, līnis, plaudis, vēdzele. Iecienīta makšķerēšanas vieta.
Jāņogas
Jāņogas (Ribes) ir vienīgā ērkšķogu dzimtas (Grossulariaceae) ģints, kurā ir aptuveni 150 sugas. Jāņogu ģintī ir arī ērkšķogas, kas pēc dažu botāniķu domām tomēr tiek izdalītas atsevišķā ērkšķogu ģintī (Grossularia). No jāņogu ģints Latvijā ir sastopama sarkanā jāņoga, pūkainā jāņoga (Ribes spicatum), Alpu vērene (Ribes alpinum), melnā upene un nokarenā ērkšķoga.
Sistemātika
Jāņogu ģintī ir piecas apakšģintis. Pēc dažu botāniķu domām ērkšķogas tomēr nepieder pie jāņogu ģints, un tās izdala atsevišķā ērkšķogu dzimtas ģintī.
Jāņogu ģints (Ribes)
Tallinas līcis
Tallinas līcis (et) ir iekšējs līcis Somu līcī, Baltijas jūrā. Tā krastos atrodas Igaunijas galvaspilsēta Tallina.
Raksturojums
Tallinas līcis var iedalīt četrās daļās: Kakumē līcī (et), Kopli līcī (et), Paljasāres līcī (et) un Tallinas reidā (et).
Tallinas līča ziemeļos atrodas Naisāres sala.
Žirmuni
Žirmūni (be, pl, lt) ir ciems Grodņas apgabalā Voranavas rajonā Baltkrievijā. Ciems atrodas 15 km uz dienvidiem no Voranavas un 166 km uz rietumiem no Minskas.
1971. gadā ciemā bija 587 iedzīvotāji, 1993. gadā — 670 iedzīvotāji, 2009. gadā — 662 iedzīvotāji.
Kālija hromāts
Karsējot pie 670 °C kālija hromāts kļūst spilgti sarkans, bet atdzesējot atkal dzeltens.
Kā visiem hroma(VI) savienojumiem, kālija hromātam piemīt kancerogēnas īpašības.
Atrašanās dabā
Dabā atrodams Atakamas tuksnesī ļoti reta minerāla — tarapakaīta — veidā.
Iegūšana
Rūpnieciski iegūst, apdedzinot skābekļa klātienē hromu saturošus minerālus (hroma dzelzsrūdu) kopā ar potašu (kālija karbonātu) un kaļķiem. Radušos masu apstrādā ar karstu kālija sulfāta šķīdumu, kas reaģē ar radušos kalcija hromātu, veidojot kālija hromāta šķīdumu.
Laboratorijas apstākļos tīru kālija hromātu var iegūt no tehniskā kālija dihromāta, izšķīdinot to karstā ūdenī un pieberot kālija karbonātu : Pēc reakcijas beigām pievieno nedaudz kālija hidroksīda līdz vāji sārmainai reakcijai, nedaudz ietvaicē un atdzesē. Nofiltrē radušos kālija hromāta kristālus (tā ir netīrā frakcija), bet filtrātu ietvaicē un vajadzības gadījumā pārkristalizē, iegūstot tīru kālija hromātu.
Ļoti tīru K2CrO4 var iegūt, neitralizējot hromskābes anhidrīdu ar kālija hidroksīdu: Reakciju veic ūdens šķīdumā, pievienojot tam suspensijas veidā bārija hromātu piemaisījumu nogulsnēšanai. Pēc izreaģēšanas šķīdumu nofiltrē, filtrātu ietvaicē un mazgā iegūtos tīros kālija hromāta kristālus ar acetonu.
Ķīmiskās īpašības
Pievienojot kālija hromāta šķīdumam kādu skābi, kaut vai vāju, šķīduma krāsa no dzeltenas kļūst oranža, jo rodas dihromāta jons: Nelielā mērā šī reakcija norisinās arī vienkāršā ūdens šķīdumā, tās rezultātā tiek piesaistīti ūdeņraža katjoni no ūdens, bet šķīdumā paliek hidroksiljoni, kas dod sārmainu reakciju. No paskābināta kālija hromāta šķīduma, to ietvaicējot, kristalizējas kālija dihromāts.
Kālija hromāta šķīdumam reaģējot ar bārija hlorīda šķīdumu, veidojas dzeltenas bārija hromāta BaCrO4 nogulsnes. Tās šķīst sālsskābē un slāpekļskābē, bet nešķīst etiķskābē. Dzeltenas nogulsnes (svina hromāts PbCrO4) veidojas arī, reaģējot ar svina acetātu. Ar sudraba nitrāta šķīdumu veidojas sarkanbrūnas sudraba hromāta Ag2CrO4 nogulsnes.
Kālija hromāts ir spēcīgs oksidētājs.
Izmantošana
Lieto kālija dihromāta pagatavošanai. Analītiskajā ķīmijā lieto par reaģentu svina un bārija noteikšanai. Agrāk izmantoja fotogrāfijā par piedevu dažiem attīstītāju veidiem. Izmanto arī par oksidētāju organiskajā sintēzē.
Kurčatova (Krievija)
Kurčatova (ru) ir pilsēta Krievijā, Kurskas apgabalā.
Pilsēta atrodas Krievijas rietumos, 37 km no Kurskas. Trešā lielākā pilsēta Kurskas apgabalā. Iedzīvotāju skaits — 40 318 (2021).
Tā tika dibināta 1968. gadā saistībā ar Kurskas atomelektrostacijas būvniecību, bet 1971. gadā tai tika piešķirts strādnieku ciemata statuss un nosaukums fiziķa Igora Kurčatova vārdā.
Dita fon Tīsa
Dita fon Tīsa (Dita Von Teese; dzimusi Hetera Renē Svīta (Heather Renée Sweet) ) ir amerikāņu burlesku dejotāja, modele, modes dizainere, rakstniece, aktrise. Bieži tiek dēvēta par "burlesku karalieni".
Viņa ir bijusi uz daudzu žurnālu vākiem, tai skaitā Playboy 2002. gadā un vairākiem fetiša žurnāliem. Filmējusies vairāku grupu videoklipos, tai skaitā grupas Green Day videoklipā dziesmai Redundant. Piedalījusies 2009. gada Eirovīzijā kā fona dejotāja Vācijas pārstāvju dziesmā Miss Kiss Kiss Bang. D. fon Tīsa ir bijusi precējusies ar Merilinu Mensonu.
Tamāra Čistjakova
Tamāra Čistjakova (ru; dzimusi ) ir Krievijas FIDE meistare šahā (2000).
Biogrāfija
2003. gadā Serpuhovā uzvarējusi Krievijas sieviešu šaha čempionāta 1. līgas turnīrā. 2004. gadā Stambulā izcīnījusi bronzas medaļu Pasaules studenšu šaha čempionātā aiz Jevgeņijas Ovodas un Joannas Dvorakovskas. . 2006. gadā atkārtoti uzvarējusi Krievijas sieviešu šaha čempionāta 1. līgas turnīrā, kā arī dalījusi otro vietu Jeļizavetas Bikovas memoriālā Vladimirā.
Kozenca
Kozenca (it, ) ir pilsēta Itālijā, Kalabrijas reģionā. Tas ir Kozencas provinces administratīvais centrs. 2016. gadā Kozencā dzīvoja 70,5 tūkstoši iedzīvotāju. Tā ir ceturtā lielākā Kalabrijas reģiona pilsēta pēc iedzīvotāju skaita.
Kozencu dibināja bruti — sena mūsdienu Itālijas dienvidos dzīvojusi cilts. Sākotnējais apdzīvotās vietas nosaukums bija Kozentija (Consentia). Vēlāk tā nonāca seno grieķu kontrolē, pēc tam — romiešu kontrolē. 410. gadā pilsētu iekaroja vestgoti. Tieši šeit tai pašā gadā nomira vestgotu valdnieks Alarihs I.
Dambja iela (Rīga)
Dambja iela ir iela Rīgā, Ziemeļu rajonā, Sarkandaugavā. Tā sākas krustojumā ar Ganību dambi, un beidzas krustojumā ar Duntes ielu. Visā garumā iela klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 572 metri.
Ielu savienojumi
Dambja iela ir savienots ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Visas Dambja ielas garumā kursē 49. maršruta autobusi. Tāpat šeit kursē arī trolejbusi, kas brauc no un uz 1. trolejbusu parku Ganību dambī 32.
Stalkers (filma)
"Stalkers" (ru) ir krievu režisora Andreja Tarkovska 1979. gadā kinostudijā "Mosfilm" uzņemtā fantastiska drāma, kas veidota pēc brāļu Strugacku stāsta "Pikniks ceļa malā" (Пикник на обочине) motīviem.
Tas ir viens no nozīmīgākajiem darbiem Andreja Tarkovska daiļradē. Tarkovskis izteicās, ka tajā viņš "legāli pieskāries pārpasaulīgajam".
Filmas uzņemšana ilga apmēram trīs gadus, to pavadīja liels daudzums problēmu. Attīstīšanas laikā praktiski pilnībā gāja zudumā filmas pirmais variants, nācās pārfilmēt trīsreiz, ar trim dažādiem operatoriem un māksliniekiem inscenētājiem.
1980. gadā Kannu kinofestivālā filma ieguva Ekumeniskās žūrijas balvu.
Sižets
Filmas darbība norisinās izdomātā laikā un vietā, tās varoņiem nav vārdu — tikai iesaukas.
Apmēram divdesmit gadus pirms filmā atveidotajiem notikumiem bija fiksēta meteorīta nokrišana. Vēlāk rajonā, kur nokrita meteorīts, sāka notikt paranormālas parādības, pazust cilvēki. Vieta ieguva nosaukumu "Zona", un sāka klīst baumas par kādu noslēpumainu Istabu, kur varot piepildīties vēlēšanās: vislolotākās, vissirsnīgākās, viskarstākās. Zona tika apjozta ar dzeloņstieplēm un to apsargāja karavīri.
Filmas galvenais varonis ir nesen no cietuma iznācis cilvēks, kurš tiek dēvēts par "Stalkeru". Viņš mitinās nabadzīgā istabiņā kopā ar sievu un slimo meitiņu. Stalkers pelna sev iztiku, organizējot nelegālas ekspedīcijas uz Zonu, kaut gan viņa sieva pret to iebilst. Viņu kā pavadoni ir nolīguši Profesors un Rakstnieks.
Filmas sākumdaļa ir melnbalta, krāsas parādās tikai tad, kad trīs varoņi garām karavīru patruļai ir iekļuvuši Zonā. Ceļinieku mērķis ir atrast teiksmaino Istabu. Izrādās, ka ieeja tajā atrodas tikai dažus simtus metru no viņu ceļa sākuma. Stalkers pieprasa, lai viņa ceļabiedri bez ierunām pakļautos viņa norādījumiem, paskaidrojot, ka taisnākais ceļš Zonā nav īsākais ceļš. Profesors neiebilst, bet Rakstnieks, kurš uz Zonu devies meklēt izeju no radošās krīzes, pret Stalkera brīdinājumiem par Zonas bīstamību izturas skeptiski. Trijotne dodas pa krietni garāko apkārtceļu.
Kas konkrēti ir tas, no kā Zonā jābīstas, filmā netiek atklāts, taču tuvojoties ceļojuma galamērķim, sastopoties ar dažām anomālijām, Rakstnieks vairs neiebilst Stalkeram. Veiksmīgi izvairījušies no visām Zonas lamatām, tostarp no visbīstamākajām — "gaļasmašīnas" — varoņi nokļūst pie Istabas. Rakstnieks pēdējā brīdī pārdomā un vēlēšanos izteikt negrib, bet Profesora mērķis, izrādās, ir bijis nevis izteikt vēlēšanos, bet gan iznīcināt Istabu, šim nolūkam viņš sev līdzi paņēmis pārnēsājamu divdesmit kilotonnu jaudas atombumbu. Savu nodomu viņš motivē ar cenšanos novērst visbīstamāko zemapziņas vēlmju piepildīšanos, kuras varētu novērst pie cilvēces bojā ejas. Stalkers viņu pārliecina, ka Istabu iznīcināt nav iespējams. Profesors izjauc bumbu un atstāj to. Tā arī nepārkāpuši Istabas slieksni un neizteikuši vēlēšanās, ceļinieki dodas atpakaļ. Stalkers atgriežas mājās pie sievas un meitas. Viņš saka sievai, ka viņā vairs nav palikusi ticība cilvēkiem, kas nepieciešama gan gājieniem zonā, gan dzīvē.
Priekšvēsture
1973. gadā, vēl tajā periodā, kad Tarkovskis strādāja pie filmas "Spogulis", viņš ierakstīja savā dienasgrāmatā, ka ieinteresējies par brāļu Strugacku jauno literāro darbu. 1974. gadā Tarkovskis pirmoreiz sazinājās ar rakstniekiem un paziņoja, ka vēlētos veikt stāsta "Pikniks ceļa malā" ekranizēšanu. Tajā laikaposmā režisors loloja plānus arī par Dostojevska "Idiots" un Tolstoja "Ivana Iļjiča nāve" ekranizēšanu, uzsāka rakstīt scenāriju pēc A. Beļajeva romāna "Ariels". Tomēr līdz 1975. gada beigām Tarkovskis beidzot nolēma, ka kopā ar Strugackiem strādās pie scenārija pēc viņu stāsta.
1976. gada februārī Tarkovskis ieguva PSRS Goskino priekšsēdētāja Filipa Jermaša oficiālu piekrišanu filmēšanas uzsākšanai, tobrīd jau bija pabeigts scenārija otrais variants ar darba nosaukumu "Vēlēšanos mašīna" (Машина желаний), taču tas režisoru pagaidām neapmierināja. Scenārija pirmos uzmetumus Tarkovskis bija nosaucis par pārāk "raibiem", kurus nepieciešams padarīt "garlaicīgākus". Rakstnieki pret topošā scenārija bezgalīgajām izmaiņām izturējās pacietīgi.
Kaut arī filmas titros Tarkovskis netika minēts kā scenārists, viņš skaitījās kā viens no trim līdzautoriem, un viņa uzdevums galvenokārt bija materiāla izbrāķēšana. Boriss Strugackis atcerējās, ka neviens cits daiļdarbs nebija prasījis tik daudz viņu spēka, kā "Vēlēšanos mašīnas" scenārija izstrāde, un nosauca šo darbu par bezgala nogurdinošu. "Stalkera" dēļ tika atlikts darbs pie stāsta "Vabole skudru pūznī". Pirms galīgā apstiprinājuma Filips Jermašs brīdināja Tarkovski, ka brāļiem Strugackiem ir "neekranizējamo" reputācija, īpaši pēc iepriekšējās neveiksmes ar ekranizāciju pēc "Puisis no elles" (Парень из преисподней) motīviem. Tomēr Andrejs Tarkovskis stingri palika pie sava.
Filmas apstiprināšana uzņemšanai varēja ievilkties vēl ilgāk, un Tarkovskim nācās rakstīt vēstuli PSKP 25. kongresam — tai laikā tas bija diezgan parasts paņēmiens. 1976. gada oktobrī jau bija izraudzīti aktieri galvenajām lomām, atrasta arī filmēšanas vieta. Filmas veidotāju komanda sastāvēja no cilvēkiem, kas kopā ar Tarkovski bija uzņēmuši ne vienu filmu vien — tie bija Georgijs Redbergs, Eduards Artemjevs, Ludmila Feiginova, Nikolajs Griņko un Anatolijs Soloņicins.
Filmēšana
1977. gada 15. februārī bija uzņemta pirmā filmas aina (filmēts tika paviljonā) — Stalkera mājas skati, kas redzami filmas sākuma epizodēs. Filmēšana dabā atsākās maijā, tā notika Igaunijā.
Pirmais attīstītais materiāls izrādījās brāķis, un režisors, apstādinājis filmas veidošanu, uz 40 dienām aizbrauca uz Maskavu skaidroties. Jūlijā filmēšana atsākās, un augustā jau bija gatavs filmas pirmās versijas "melnraksts". Pēc Strugacku atsauksmēm, Kaidanovskis spēlēja blēdīgu brašuli Alanu, pēc rakstura tuvu Strugacku stāsta "Pikniks ceļa malā" varonim Redrikam Šuhartam.
Nebeidzamo pārveidojumu dēļ filma nespēja iekļauties budžeta rāmjos, scenāriju turpināja pārrakstīt uzņemšanas laikā, filmas tapšana norisinājās lēni un smagi. Rezultāti Tarkovski neapmierināja, viņš žēlojās Borisam Strugackim, ka "viss ir ne tā un ne tas". Režisora piekasīgums komandu nogurdināja. Pie epizodes, kas uz ekrāna ilgst tikai dažas sekundes, filmas mākslinieki strādāja vairākas dienas. Tarkovskis centās panākt, lai zāle, kas redzama kadrā, būtu tikai zaļa. Visi nepareizas krāsas zāles stiebriņi tika burtiski pa vienam izravēti. Filmu uzņēma uz "Kodak" firmas lentes, kas padomju laikā bija deficīts un tika piešķirta tikai "izredzētiem" režisoriem.
Georgijam Redbergam bija pieredze šīs lentes izmantošanā, viņš tika uzskatīts par vienu no pašiem profesionālākajiem padomju operatoriem. Diemžēl 1977. gada 9. augustā vairāki tūkstoši metru nofilmētā materiāla attīstīšanas laikā "Mosfilm" laboratorijās tika neglābjami sabojāti. Šai sakarā radās visdažādākās versijas: sākot no nelabvēļiem, kas nomainījuši lenti, līdz spriedelējumiem par Tarkovska taktisku gājienu, ka tādā veidā viņš it kā gribējis pilnīgi pārtaisīt filmu, kas viņu nebija apmierinājusi. Tomēr, pēc rakstnieka A. Molčanova (viņa pseidonīms Ants Skalandis) viedokļa, iemesls bija personāla visparastākā nolaidība. Lieta beidzās ar nopietnu strīdu starp Tarkovski un Georgiju Redbergu. Tā rezultātā operators no darba pie filmas tika atbrīvots, kaut arī apjomā neliels viņa uzņemtais materiāls filmā tomēr tika iekļauts. Filmēšanas grupa bažījās, ka filmu varētu slēgt, taču 1977. gada jūlijā Tarkovskim izdevās saņemt Goskino atļauju palielināt filmas budžetu divu sēriju uzņemšanai. Pēc Allas Latiņinas domām, Filips Jermašs simpatizēja Tarkovskim, vienīgi tā varēja izskaidrot atļauju budžeta palielināšanai. 1977. gada septembrī un oktobrī filmas uzņemšana turpinājās ar jaunu operatoru (Leonīdu Kalašņikovu) un mākslinieku inscenētāju (Šavkatu Abdusalamovu), kurš stājās Aleksandra Boima vietā. Taču visu uzņemto materiālu Tarkovskis izbrāķēja. Pienāca ziema, un tādi apstākļi nu nekādi neiederējās filmas notikumu gaitā.
1977. gada oktobrī scenāriju, kurš Tarkovski joprojām neapmierināja, kārtējo reizi, jau astoto vai devīto, atkal pārrakstīja. Mēģinājumu un kļūdu metode, režisoram nekādi nespējot izskaidrot scenārija autoriem, ko viņš īsti vēlas, beidzot deva rezultātus. Kā atcerējās Boriss Strugackis, viņi ar brāli bija izmisumā un visubeidzot izdomāja Stalkeru kā dieva dotu cilvēciņu (юродивого). Tāds variants Tarkovskim iepatikās, bet uzņemšana nevarēja notikt ziemas dēļ. 1978. gada aprīlī Tarkovskis pārcieta infarktu un pēc tam pie darba ķērās no jauna — jau ar trešo komandu. Filmas koncepcija izmainījās: pilnībā pazuda zinātniski-fantastiskais gars, bet Kaidanovskis iejutās jaunā tēlā. Par trešā varianta operatoru kļuva Aleksandrs Kņažinskis. Galu galā ar trešo piegājienu filma no 1978. gada jūnija līdz decembrim tika pilnībā uzņemta no jauna.
Filmēšana beidzās 1978. gada 19. decembrī. Filmai paredzētais budžets bija pārtērēts par 300 tūkstošiem rubļu un pārsniedza vienu miljonu rubļu.
Filmas uzņemšanas vieta
Sākotnēji Tarkovskis bija atradis filmēšanai piemērotu vietu netālu no Tadžikistānas pilsētas Isfaras, taču 1977. gada 31. janvārī pilsētu nopostīja zemestrīce. Šie apstākļi gan filmēšanai nebūtu traucējuši, taču uzņemšanas grupai nebija, kur mitināties. Pēc ilgiem meklējumiem 1977. gada aprīlī Georgijs Redbergs atrada jaunu filmēšanai piemērotu vietu Igaunijā. Filmēts tika gan Tallinas vecpilsētā, gan 25 kilometrus no Tallinas, pie Jegalas upes, vecas pamestas hidroelektrostacijas apkaimē. Zonas apokaliptiskās ainavas izdevās tik ticamas arī tādēļ, ka netālu no filmēšanas vietas atradās papīrfabrika, kuras notekūdeņu piesārņojums upi bija padarījis nedzīvu.
Pie vecās termoelektrostacijas katlumājas Tallinā, kur tika filmēta epizode ar ANO posteni (iekļūšana Zonā), uz skursteņa uz ilgiem laikiem palika uzraksts "UN". 2008. gada 7. maijā pie skursteņa tika novietota piemiņas plāksnīte ar tekstu igauņu un angļu valodās, kas vēstīja, ka šai vietā uzņemta filma "Stalkers". Dažas ainas tika uzņemtas netālu no Ļeņingradas, filmēšana paviljonos norisinājās studijā "Mosfilm". Filmas nobeiguma epizode, kur Stalkers nes uz pleciem savu meitiņu, filmēta Maskavas tuvumā. Turpat filmēta arī rūpnieciskā ainava, kas filmā redzama pa atvērtajām bāra durvīm.
Filmas liktenis pēc pirmizrādes
Filmu samērā ilgi nenodeva demonstrēšanai kinoteātros. Taču atšķirībā no vairuma citu Tarkovska filmu, "Stalkers" praktiski netika pakļauts cenzūras labojumiem, un šai filmai PSRS bija vairāk vai mazāk veiksmīgs liktenis attiecībā uz tās izrādīšanu.
1979. gada 25. maijā studijā "Mosfilm" filma tika pirmoreiz rādīta "tikai savējiem". Pirmizrāde notika 1980. gada maijā Maskavas kinoteātrī Mir.
Maskavā filmu izrādīja tikai trijos kinoteātros, pa visu valsti tika izplatītas 196 filmas kopijas. Pirmajos mēnešos pēc pirmizrādes padomju prese nekādi neatspoguļoja kārtējās Tarkovska filmas iznākšanas faktu. Sākotnējās atsauksmes un recenzijas "Pravdā" un "Literatūras avīzē" (Литературной газете) parādījās tikai 1981. gadā — pēc filmas demonstrēšanas Kannu kinofestivālā.
1980. gadā Tarkovskim tika piešķirts KPFSR Tautas mākslinieka nosaukums, taču "Stalkers" kļuva par viņa pēdējo PSRS uzņemto filmu, kopš tā laika viņš strādāja ārzemēs. Intereses pieaugums par šo filmu bija vērojams uzreiz pēc Čornobiļas katastrofas un Tarkovska nāves 1986. gadā. Filma bieži tika vērtēta kā liktenīga tās veidotājiem. 1990. gada sākumā ugunsgrēkā gāja bojā filmas montāžas redaktore Ludmila Feiginova. Tai pašā ugunsgrēkā sadega arī filmas pirmo variantu kadri. Vairāki no tiem, kas bija strādājuši pie filmas "Stalkers", agri tika aizsaukti mūžībā, tostarp Anatolijs Soloņicins (1982), pats Tarkovskis (1986), Nikolajs Griņko (1989), Arkādijs Strugackis (1991) un Aleksandrs Kaidanovskis (1995).
Kritika
Filma, kas bija tapusi tik grūti, pēc skaita piektais no septiņiem lielākajiem režisora darbiem, atklāj skatītājiem vēlīnā perioda Tarkovski. Kopumā kritika filmu vērtēja kā vienu no viņa nozīmīgākajiem darbiem un kā ievērojamu parādību pasaules kinematogrāfijā vispār. Maija Turovska rakstīja, ka "filmā summējas visa režisora uzkrātā meistarība". Kritiķis Vinsents Kenbijs no laikraksta "The New York Times" atsaucās par to kā par "pārsteidzošu skaistumu", atsevišķi pieminot arī lielisko operatora darbu.
Pagājušā gadsimta astoņdesmito gadu sākumā Rietumu kritiķu pirmās atsauksmes par filmu bija vērtējamas atbilstoši tā laika PSRS politiskajam un vēsturiskajam dzīves kontekstam. Zonas tēls (sinonīms cietumam), galvenais varonis ar noskūtiem matiem, tērpts apģērbā, kas atgādina lupatas, vārdi par to, ka viņš "nekur nav brīvs" —  tas viss radīja ciešas asociācijas ar Gulagu. Cits virspusējs skatījums — mēģinājumi filmu ierindot ekoloģijas tematikā, jo tā it kā paredzējusi Čornobiļas katastrofu. Vēlākajās filmas analīzēs gan tika atklāts tās dziļi filozofiskais daudzdimensiju konteksts.
Filmā "Stalkers" Tarkovskis atteicās no simbolisma, kas bija caurstrāvojis viņa iepriekšējos darbus: no lidojuma motīva, bērnības tēliem, tēva un mātes figūrām; dzīvniekiem (viņa iecienītā zirga), no tik ļoti iemīļotā lietus. Sava radošā ceļa noslēguma posmā Tarkovskis nonāca pie minimālisma. Šī filma ir blīvāka un holistiska, pievēršot skatītāju "tīrā kino" tradīcijām. Askētiskais sižeta risinājums, galveno kadru lineārā perspektīva, krāsu gamma un melnbalto toņu izmantojums — viss pakļauts vienam mērķim. Darbības nepārtrauktība un nesteidzīgums, paradoksālais bezgalīgums, ko vēl vairāk izceļ Stalkera vārdi par to, ka Zonā taisnākais ceļš nav pats īsākais, Eduarda Artemjeva mūzika, kas uzsver sižeta motīvu noslēgtību un piederību ne šai pasaulei, kļuva par nozīmīgām sastāvdaļām tai eksistenciālajai darbībai, kas risinājās uz ekrāna.
Intervijā pats Tarkovskis par filmu izteicās šādi:
Ietekme uz kultūru
Filma "Stalkers" kļuva par svarīgu pagrieziena punktu Tarkovska radošajā ceļā un lielā mērā ietekmēja arī cilvēkus, ar kuriem viņš strādāja kopā. Tā izmainīja arī kinematogrāfijas valodu, iedibināja savdabīgas tradīcijas. Uzņemšanas laukumā blakus Tarkovskim no viņa mācījās nākamie režisori Jevgeņijs Cimbals un Konstantins Lopušanskis. Stalkera loma pašos pamatos izmainīja Aleksandra Kaidanovska dzīvi un radošo likteni. Pēc filmēšanās pie Tarkovska viņš iestājās režisoru kursos, taču vēlāk strādāt kopā ar Tarkovski viņam neiznāca.