cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senā Roma
Senās Romas civilizācija ir devusi ieguldījumu mūsdienu likumdošanas, valdības, politikas, inženierijas, mākslas, literatūras, arhitektūras, militāro, reliģijas un valodas attīstībā. Tā attīstīja profesionālo armiju un izveidoja valdības sistēmu, ko sauca par res publica, kas ir pamats mūsdienu republikām, piemēram, Francijai un ASV. Barbaru cilšu migrācijas, kā arī iekšējas nestabilitātes dēļ 5. gadsimtā Romas impērijas rietumu daļa sadalījās mazākās karaļvalstīs. Senās Romas tradīcijas daļēji saglabāja Austrumromas impērija (līdz 15. gadsimtam) un Svētā Romas impērija.
Priekšvēsture
Apenīnu pussala bijusi apdzīvota jau senajā akmens laikmetā. 3. gadu tūkstotī p.m.ē. šeit sāka attīstīties lopkopība, bet 2. gadu tūkstotī p.m.ē, apgūstot bronzas ieguves prasmi, iedzīvotāji aizvien vairāk sāka nodarboties ar zemkopību. Par senākajiem Itālijas iedzīvotājiem nav drošu ziņu, bet ir zināms, ka 2. gadu tūkstotī p.m.ē šeit dzīvojušas vairākas savstarpēji radniecīgas ciltis, kuras tiek kopīgi sauktas par itālikiem. Lielākā nozīme turpmākajā vēstures gaitā bija divām no šīm ciltīm — latīņiem un sabīņiem, kuras apdzīvoja Itālijas vidusdaļu.
Jau 2. gadu tūkstotī p.m.ē Itālijas dienvidos sāka apmesties grieķu kolonisti, bet no 8. līdz 6. gs. p.m.ē. grieķu kolonijas aizņēma jau visu Dienviditālijas piekrasti, kā arī Sicīlijas salu. Ap to laiku, kad Apenīnu pussalas dienvidos veidojās un nostiprinājās grieķu kolonijas, tās vidusdaļā ienāca etruski. Etruski bija samērā attīstīta tauta, kurai bija sava rakstība. Etrusku alfabēts bija līdzīgs grieķu alfabētam, tomēr viņu atstātie rakstu pieminekļi vēl līdz šim nav izlasīti, jo nav zināmi viņu valodas pamati.
1. gadu tūkstoša vidū Itālijā ienāca ķeltu jeb gallu ciltis. Galli šajā laikā sāka apmesties arī tagadējās Francijas teritorijā. 1. gadu tūkstoša p.m.ē vidū Itālijas iedzīvotāju sastāvs bija dažāds. Ziemeļrietumos dzīvoja ligūri, kuri it kā esot bijuši Apenīnu pussalas senākie iemītnieki. Vidusitālijā atradās etrusku novads — Etrūrija, kā arī itāliku cilšu apdzīvotie novadi. Vienā no itāliku novadiem — Latijā, kas atradās Tibras upes lejtecē, dzīvoja latīņu cilts, kas lika pamatus vēlākajai Romas lielvalstij. Itālijas dienvidos atradās grieķu kolonijas.
Leģendas par Romas nodibināšanu
Par Senās Romas pirmsākumiem ir saglabājušās tikai teikas un nostāsti, kas pierakstīti vēlākajos gadsimtos. Teikas vēsta, ka pēc Trojas izpostīšanas daļa trojiešu karavadoņu Eneja vadībā atstājuši dzimteni un devušies tālajā ceļā uz Itāliju, kur pirms daudzām paaudzēm dzīvojuši viņu senči. Enejs ar saviem pavadoņiem ieradies Latijā, kur viņus draudzīgi uzņēmis vietējais valdnieks Latīns. Enejs apprecējis Latīna meitu Lavīnu, tādēļ trojiešiem bijis jākaro ar latīņu kaimiņu ciltīm, kuru vadoņi arī bija cerējuši apprecēt Latijas valdnieka meitu. Cīņā trojieši uzvarējuši, un pēc Latīna nāves Enejs kļuvis par Latijas valdnieku. Eneja dēls Askanijs Jūls nodibinājis pilsētu Albalongu, kura kļuvusi par Latijas galvaspilsētu. Četrpadsmit paaudzes Eneja pēcteči valdījuši Albalongā. Četrpadsmito valdnieku Numitoru padzinis viņa brālis Amūlijs. Kad Numitora meitai Rejai Silvijai piedzimuši dēli — dvīnīši, kuru tēvs bijis pats kara dievs, Amūlijs licis tos iesviest Tibras upē. Dvīņu brāļus — Romulu un Remu — no nāves izglābusi vilku māte, kas viņus izvilkusi no ūdens un pabarojusi. Zēnus atradis kāds gans, kurš viņus izaudzinājis. Brāļi izauguši un uzzinājuši, kas ir viņu vecāki, padzinuši ļauno Amūliju un atdevuši varu īstajam valdniekam — vectēvam Numitoram. Brāļi kopā ar saviem kaujas biedriem sākuši celt pilsētu Palatīna pakalnā, kas atradās Tibras lejtecē, 25 kilometrus no jūras. Reiz brāļi saķildojušies un ķērušies pie ieročiem. Rems cīņā kritis, un Romuls palicis par vienīgo jaunās pilsētas valdnieku. Viņa vārdā šī pilsēta nosaukta par Romu. Tas esot noticis 753. gadā p.m.ē. Šis gads arī vēl tagad tiek uzskatīts par Romas dibināšanas gadu.
Valdnieku laikmets
Kā liecina arheoloģiskie izrakumi, tagadējās Romas teritorijā atradušies vairāki pakalni, kuri bijuši apbūvēti jau 1. gadu tūkstotī p.m.ē. Šeit blakus, viena otrai, dzīvojušas dzimtas, kuras bijušas no dažādām ciltīm — gan latīņu, gan sabīņu. Pirmsākumā kā vieni, tā otri bijuši lopkopji — gani, bet ar laiku sākuši apgūt ielejas starp pakalniem un nodarboties ar zemkopību. Laika gaitā apmetnes paplašinājušās, saplūdušas kopā un izveidojusies viena liela, kopīga apmetne ar nocietinājumu vaļņiem. Tā sākusi veidoties Romas pilsēta.
Var uzskatīt, ka Romā pirmsākumā valdījuši gan latīņi, gan arī sabīņi, bet tad Romu pakļāvuši etruski un par tās valdnieku kļuvis kāds Etrūrijas karavadonis Tarkvīnijs. Tarkvīnija Senā valdīšanas laikā Romā izvērsusies plaša celtniecība: nobruģēts pilsētas laukums, ierīkota kanalizācija. Tarkvīnijs ticis nogalināts. Viņa dēls Servijs Tullijs turpinājis uzsāktos celtniecības darbus — uzbūvējis spēcīgu aizsargmūri, kā arī veicis vairākas izmaiņas valsts pārvaldē un izveidojis spēcīgu karaspēku. Pēc leģendas pēdējais valdnieks Senajā Romā bijis etrusks Tarkvīnijs Lepnais. Viņa lielās nežēlības dēļ tauta sacēlās un izraidīja viņu no Romas 510. gadā p.m.ē. Pēc tam tika nodibināta Romas republika.
Valsts un sabiedriskā iekārta Romas republikā
Roma bija aristokrātu republika. Romas republiku nevar saukt par demokrātisku valsti, kā tas bija Atēnās. Vara bija bagāto patriciešu rokās un viņi veidoja Senātu (300 vīru), kur sprieda valstiskus lēmumus. Vienkāršai tautai jeb plebejiem nebija tiesību iejaukties valsts pārvaldē un ieņemt amatus. Tā rezultātā sākās pilsoņu kari. Lai tos izbeigtu, Senāts bija spiests izdot 12 tabulu likumus, ar kuriem plebejiem tika atcelta parādu verdzība un viņi ieguva tiesības ieņemt vietu Senātā.
Augstākā valsts vara piederēja senātam. Par senāta locekļiem — senatoriem — varēja kļūt tikai patricieši. Tautas sapulces nekādus valsts pārvaldes jautājumus neapsprieda, tikai pieņēma vai noraidīja senāta ierosinājumus. Tiešo valsts pārvaldīšanu veica divi konsuli, kurus tautas sapulcē ievēlēja uz vienu gadu. Kara laikā konsuli komandēja karaspēku. Konsulus pastāvīgi pavadīja 12 liktori. Liktoru pienākums bija apsargāt konsulus un izpildīt sodus. Liktoriem bija īpaša amata zīme — rīkšu saišķis ar tajā iespraustu cirvi. Tas nozīmēja, ka konsuli varēja piespriest arī nāvessodu.
Ja Romas valstij draudēja sevišķas briesmas, senāts visu varu nodeva vienam cilvēkam — diktatoram — personai ar neierobežotu varu. Diktatoru iecēla uz 6 mēnešiem. Pēc tam viņa vara beidzās. Romas republikā bija liels skaits dažādu valsts darbinieku. Visām amatpersonām bija jāveic savs darbs bez atalgojuma — tas skaitījās goda pienākums.
Itālijas iekarošana
Pieaugot iedzīvotāju skaitam, aizvien biežāk izcēlās pilsētu savstarpējie kari.
4. gs. p.m.ē beigās Romai uzbruka spēcīgs ienaidnieks — gallu ciltis, kuras jau 5. gs. p.m.ē. bija ienākušas Ziemeļitālijā. 390. gadā p.m.ē. galliem izdevās ieņemt Romas pilsētu un to nodedzināt. Neieņemts palicis tikai stipri nocietinātais, gandrīz nepieejamais Kapitolija pakalns.
Galli no sagrautās Romas pilsētas aizgājuši. Iespējams, ka romieši tiem samaksājuši izpirkšanas maksu - zeltā. Pēc gallu aiziešanas pilsētu vajadzēja no jauna nocietināt. Tomēr no jauna pastāvēja draudi, ka galli no jauna var iebrukt Latijā, tādēļ latīņi paši sāka apvienoties ar Romu. 4. gs. p.m.ē. vidū latīņu apvienībai sāka pievienoties arī citas Vidusitālijas ciltis. Romas ietekme pastiprinājās aizvien vairāk.
Pēc uzvaras pār samnītiem Romai no jauna nācās karot ar galliem. Arī šajās cīņās romieši guva uzvaru. Tagad jau gandrīz visa Vidusitālija un Ziemeļitālija atradās Romas ietekmē. Gan tās ciltis, kuras labprātīgi pievienojās Romai, gan arī ar varu pakļautās kļuva par Romas sabiedrotajiem.
Pūniešu kari
264. gadā p.m.ē. savā starpā sāka cīnīties divas Sicīlijas grieķu polisas — Mesīna un Sirakūzas. Cīņā Sirakūzām palīdzēja Kartāga, bet Mesīna savukārt aicināja palīgā Romu. Romieši pieveica kartāgiešus, kā arī Sirakūzu karaspēku. Sirakūzu valdnieks Hierons bija spiests noslēgt ar Romu miera līgumu.
Pirmais pūniešu karš norisinājās no 264. līdz 241. gadam p.m.ē. Tajā uzvaru guva romieši, un rezultātā pārņēma savā kontrolē Sicīlijas salu.
Otrais pūniešu karš norisinājās no 218. līdz 201. gadam p.m.ē. Kartāga nespēja samierināties ar ietekmes zaudējumu Vidusjūrā un sāka gatavoties jaunam karam pret Romu. Viens no ietekmīgākajiem Kartāgas karavadoņiem — Hamilkārs Barka — iecerēja vispirms nostiprināt Kartāgas varu Spānijā un tad kopīgi ar šajā zemē dzīvojošajām ciltīm doties karagājienā pret Romu pa sauszemi, iebrūkot Itālijā no ziemeļiem.
273. gadā p.m.ē. Hamilkārs dēvās uz Spāniju. Sākumā spāņu ciltis drosmīgi pretojās kartāgiešiem. Cīņas turpinājās kādus desmit gadus un kartāgieši pakļāva lielāko daļu no tagadējās Spānijas. Tur Hamilkārs nodibināja nocietinātu pilsētu — Jauno Kartāgu, kura kalpoja kartāgiešiem par atbalsta punktu.
Dažus gadus pēc Hamilkāra Barkas nāves par Kartāgas karaspēka pavēlnieku tika iecelts viņa dēls Hannibals. 218. gadā p.m.ē viņš ar milzīgu karaspēku devās gar tagadējās Francijas dienvidpiekrasti un šķērsoja Alpus, lai uzbruktu romiešiem Ziemeļitālijā. Pēc pirmajiem kartāgiešu panākumiem tiem piebiedrojās Ziemeļitālijas galli. 217. gadā p.m.ē pie Trasimēnas ezera Hannibala karotāji izcīnija vienu no lielākajām kaujām un satrieca Romas konsula Gaja Flamīnija vadīto armiju. Pēc kaujas kartāgieši devās tālāk uz Dienviditāliju. Par spīti virknei spožu uzvaru, piemēram, kaujā pie Kannām 216. gadā p.m.ē., Romas resursi izrādījās lielāki, Hanibālam nepietika spēku, lai uzbruktu pašai Romai un 202. gadā p.m.ē. Kartāga bija spiesta atzīt savu sakāvi.
Trešais pūniešu karš norisinājās no 149. līdz 146. gadam p.m.ē. Pēc šī kara Kartāgas pilsēta tika pilnībā nopostīta un beidza pastāvēt arī kartāgiešu valsts.
Sabiedrība un saimniecība
Romas Republikas sabiedrība dalījās vairākās kārtās. Priviliģēto kārtu veidoja senākie dižciltīgie romieši jeb patricieši; romiešu tautu veidoja plebeji un nobiļi — politiskā elite, kas bija cēlusies no plebejiem; jātnieki — tirgotāji, amatnieki un naudas aizdevēji. Visnabadzīgākie Romas iedzīvotāji bija proletārieši un klienti — sociāli nenodrošinātie romieši, kas atradās aizbildniecībā. Romiešu saimniecībā lielos apmēros tika izmantots vergu darbs. Vergs bija vērtība, ko pirka par naudu, tāpēc bija svarīgi, lai viņi strādātu pēc iespējas labāk un ilgāk. Nežēlīgā attieksme pret vergiem izraisīja vergu sacelšanos un lielākā vergu sacelšanās bija Spartaka vadībā.
Dominējošā nozare bija lauksaimniecība, taču labības audzēšana nedeva cerētos panākumus, tāpēc veidoja citas nozares — vīnkopību, olīvu audzēšanu un sakņu kopību. Veidojās pārstrādes uzņēmumi, kur gatavoja vīnu un eļļu. Sākās strauja lielu saimniecību veidošanās, kuru rezultātā izputēja vidējās un sīkās zemnieku saimniecības. Zemnieku nonākšana nabadzībā un izputēšana radīja problēmas armijas komplektēšanā un visnabadzīgāko cilvēku pabarošanā. Tas radīja spriedzi sabiedrībā, tāpēc bija jāveic pārmaiņas, lai stabilizētu situāciju. Tika izdotas brāļu Grakhu reformas, pēc kurām bija jāierobežo zemes platības lielajās saimniecībās.
Reliģija un kultūra
Tika būvēti akvedukti — kanāli un tilta veida būves, kas pievadīja ūdeni un termas — pirtis.
Laulība un ģimene
Sieviete atradās vīrieša pakārtojumā, tāpēc ka viņa, pēc Teodora Momzena vārdiem, «piederēja tikai ģimenei un neeksistēja kopienai». Bagātās ģimenēs sievietei bija godpilns stāvoklis, viņa nodarbojās ar saimniecības pārvaldi. Atšķirībā no grieķietēm, romietes varēja brīvi piedalīties sabiedrības dzīvē, turklāt, neskatoties uz to, ka ar virsvaldību dzimtā bija apveltīts tēvs, sievietes bija aizsargātas no viņa patvaļas.
Impērijas izveidošanās
Romas republikas pastāvēšanas beigās notika lieli pilsoņu kari, kas iznīcināja republiku un izveidojās Romas Impērija. Tautas sapulce vairs netika sasaukta. Republikas norieta cēloņi bija pārmaiņas nobilitātē, kas veicināja sabiedrības noslāņošanos un pagrimumu; jauna veida armijas radīšana ar jaunu karavadoņa statusu.
Kauja pie Jurbarkas (1260)
1260. gada Jurbarkas kauja notika 1260. gada sākumā Karšuvas zemē ko Lietuvas karalis Mindaugs 1253. gadā bija atdevis Livonijas ordenim. Žemaišu zemju konfederācija karavadoņa Tranaiša vadībā turpināja pretoties krustnešiem un nepieņēma katoļu ticību. 1259. gada pavasarī Karšuvas pakļaušanai ordenis uzcēla Georgenburgas pili (tagad - Jurbarka). Žemaiši netālu no krustnešu pils Kalnēnu (Kalnenai) pilskalnā uzcēla savu nocietinājumu, no kura uzbruka ordeņa pilij. Kaujas starp abām pilīm gan naktī, gan dienā risinājās ilgāku laiku.
Tjurku valodas
Tjurku valodu grupa aptver vairākas valodas, ko prot ~130 miljoni cilvēku pasaulē (tjurki).
Valsts valodas
Osmaņu turku valoda bija turku valodas paveids, kas tika lietota kā pārvaldes un literārā valsts valoda Osmaņu impērijā. Līdz 1928. gadam lietoja Osmaņu turku alfabētu (lielā mērā tāds pats kā arābu alfabēts). Kopš Turcijas Republikas proklamēšanas, valodā tiek izskausti persiešu un arābu valodas elementi un tiek lietots latīņu alfabēts. Valodai bija trīs paveidi:
Vārdu piemēri
Vārdu salīdzinājums lielākajās tjurku valodās:
Kvebeka (pilsēta)
Kvebeka (fr) ir pilsēta Kanādā, Kvebekas provinces administratīvais centrs. Tā ir otrā apdzīvotākā pilsēta provincē pēc Monreālas, kas atrodas apmēram 233 kilometrus uz dienvidrietumiem. Saskaņā ar 2006. gada Kanādas tautas skaitīšanas datiem, pilsētā dzīvo 491 142 iedzīvotāji. Šī ir viena no vecākajām pilsētām Ziemeļamerikā, tā tika dibināta 1608. gadā. 1985. gadā UNESCO Pasaules kultūras mantojuma sarakstā tika iekļauts Veckvebekas nocietinājums, kas ir vienīgais nocietinātais pilsētu mūris Amerikā uz ziemeļiem no Meksikas. Pilsētā katru gadu notiek Vasaras festivāls, Ziemas karnevāls. Tāpat Kvebekā un Helifeksā notika 2008. gada Pasaules čempionāts hokejā. Pilsētā ir mitrs kontinentāls klimats: vasaras ir siltas, ziemas pārsvarā ir ļoti aukstas, vējainas un ar sniegu bagātas.
Rimi Olimpiskais centrs
Rimi Olimpiskais centrs (sākotnēji Olimpiskais sporta centrs, iepriekš Elektrum olimpiskais centrs ) ir daudzfunkcionāla iekštelpu sporta būve Grostonas ielā 6b, Rīgā. Atrodas blakus Arēnai Rīga.
Raksturojums
Olimpisakjā centrā pieejama daudzfunkcionāla halle, futbola zāle, basketbola zāle, vieglatlētikas celiņi, peldbaseins, cīņas sporta laukumi, vingrošanas laukumi. kā arī biroju telpas. Kompleksā notiek arī izstādes un konferences. Šobrīd centrā atrodas vairāku sporta organizāciju biroji, piemēram, Latvijas Futbola federācijas. Sporta centrā savas mājas spēles aizvada basketbola klubi Rīgas VEF, Latvijas Universitāte un Rīgas TTT.
Iepriekš centru par savu spēļu norises vietu bija izvēlējušies kādreizējie basketbola klubi BK Barons/LMT un ASK Rīga.
Vēsture
Centrs tika atklāts 2005. gada vasarā bijušā Rīgas hipodroma vietā. 2006. gadā to izmantoja NATO samita vajadzībām.
2015. gadā tika noslēgts reklāmas līgums ar Latvenergo un 2016. gadā sporta būve ieguva Elektrum olimpiskā centra nosaukumu.
2020. gada decembrī beidzās reklāmas līgums, tāpēc atgriezās sākotnējais Olimpiskā sporta centra nosaukums.
Sporta centrs uzņēma daļu 2021. gada Pasaules čempionāta hokejā spēļu, futbola zālē izveidojot hokeja laukumu un sēdvietas 6000 skatītājiem. 2021. gada rudenī, sākot jauno sezonu, sporta centrs noslēdza jaunu reklāmas līgumu ar Rimi Baltic, kļūstot par Rimi Olimpisko centru.
Eglītis
Eglītis (sieviešu dzimtē Eglīte) ir latviešu cilmes uzvārds, kas radies no vārda egle pamazināmās formas. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Bālā mušmire
Bālā mušmire (Amanita citrina, agrāk arī Amanita mappa) ir Latvijā bieža vidēji liela mušmiru ģints neēdama sēne.
Taksonomija
Sēnes latīnisko nosaukumu kā Agaricus citrinus pirmais devis J. K. Šēfers 1774. gadā, mūsdienu nosaukumu devis K. H. Pēšons 1797. gadā savā Tentamen dispositionis methodicae Fungorum.
Ziemeļamerikā, kā parasti, daudzi uzskata, ka vietējās bālās mušmires ir atsevišķa suga no tās Eiropas analoga un, iespējams, Ziemeļamerikā tā patiesībā ir vismaz triju dažādu grūti atšķiramu sugu apvienojums.
Varietātes
Sugai pēc Taksonomijas pārlūka datiem ir atzītas četras varietātes (Amanita citrina var. alba, citrina, grisea un intermedia). No viņām alba ir ar baltu cepurīti, citrina — dzeltenīgu līdz zaļganai un grisea ar pelēcīgu. Intermedia ir vidēja starp pēdējām divām. Alba atšķiras tikai ar pigmenta trūkumu un var augt kopā ar citām varietātēm.
Barības vērtība
Agrāk bālā mušmire tika uzskatīta par stipri indīgu (latviešu valodā uz tā vēsturiski uzslāņojies arī fakts, ka krievu valodā par bālo mušmiri sauc ļoti indīgo zaļo mušmiri). 21. gadsimta sēņu noteicēji viņu vērtē kā vāji indīgu vai neēdamu.
Sēne niecīgā daudzumā satur vienu no zaļās mušmires indīgajām vielām — alfa-amanitīnu, un citu toksīnu — krupju indi bufotenīnu. Alfa-amanitīna daudzums tajā nav pietiekams, lai parādītos saindēšanās simptomi, ja vien nav apēsts īpaši liels daudzums sēņu. Bufotenīns ir kaitīgs ar asinsvadu slimībām vai cukurslimību sirgstošajiem, taču ir neizturīgs pret vārīšanu. Tā kā bālās mušmires ir arī vizuāli grūti atšķiramas no nāvīgi indīgajām mušmirēm un sēnei ir nepatīkama smarža un garša, sēņotāju literatūra iesaka to uzturā nelietot.
Līdzīgās sugas
Līdzīgas šai sugai pēc formas un krāsojuma ir abas visindīgākās mušmiru sugas — zaļā mušmire, kurai ir olīvzaļa cepurīte un patīkama medus smarža, un baltā mušmire ar zīdaini spīdīgu koši baltu cepurīti bez plēksnēm un zvīņainu baltu kātiņu. Vāji indīgā violetbrūnā mušmire arī ir līdzīga, bet ar ievērojami tumšāku cepurīti.
Rušons (nozīmju atdalīšana)
Rušons var būt:
Tellers
Tellers var būt:
Gummas prefektūra
Gumma (群馬県) ir Japānas prefektūra, kas atrodas Kanto reģionā, Honšjū salā. Prefektūras administratīvais centrs ir Maebaši.
Ziemeļu upespērlene
Ziemeļu upespērlene (Margaritifera margaritifera) ir upespērleņu dzimtas (Margaritiferidae) saldūdeņu divvāku gliemeņu suga. Ziemeļu upespērlene ir sastopama saldūdens upēs un upītēs Atlantijas okeāna abos krastos, sākot ar Krievijas rietumu arktiskajiem un mērenās joslas reģioniem austrumos, rietumu virzienā cauri Eiropai līdz Ziemeļamerikas austrumu upēm.
Kādreiz upespērleņu kolonijas bija bieži atrodamas Anglijas un Īrijas upēs, bet mūsdienās upespērlenes ir gandrīz izmirušas ūdens piesārņojuma dēļ, kā arī cilvēku kārē atrast pērles. Tie ir galvenie iemesli, kādēļ upespērlenēm draud izmiršana ne tikai Anglijā, Īrijā un Latvijā, bet arī citur pasaulē. Ziemeļu upespērlene ir iekļauta Bernes konvencijā par Eiropas dzīvās dabas un dabisko dzīvotņu aizsardzību, Latvijas Sarkanajā grāmatā un citos dzīvnieku aizsardzības dokumentos. Zinātnieki uzskata, ka Latvijā suga varētu izmirt tuvāko 30 gadu laikā, tikai atsevišķi īpatņi varētu nodzīvot par 10 gadiem ilgāk. Atrastās glohīdijas (gliemeņu kāpuri) liecina, ka gliemenes ir vēl vairoties spējīgas, bet mazuļi mirst jau agri ūdens piesārņojuma un cilvēku neuzmanības dēļ.
Morfoloģija
Ziemeļu upespērlenes ķermeni apņem izliekta, cieta, bieza, parasti melna vai brūna čaula. Abi vāki pērlenei ir vienādi. Čaulas garums ir 8—15 cm, platums līdz 5 cm. Vāka iekšpuse gliemenei ir izoderēta ar biezu perlamutra kārtu. Ziemeļu upespērlenē var izveidoties labas kvalitātes pērles. Ziemeļu upespērlene ir ļoti līdzīga citiem ūdenī dzīvojošiem gliemjiem, tādēļ to ir grūti atšķirt starp tai līdzīgām sugām.
Ekoloģija
Ziemeļu upespērlenes pārvietojas ar kāju, pārvietojoties vago substrātu. Tās dzīvo upēs, strautos un citos saldūdeņos ar tīru ūdeni un zemu kaļķa saturu. Stāvošos saldūdeņos ziemeļu upespērlenes nemājo, jo ir jūtīgas pret netīru ūdeni. Upes dibenā tās ierokas starp smiltīm, oļiem vai granti, kur tās pavada savu dzīvi. Ziemeļu upespērlene ir filtrētāja un stundā izfiltrē līdz 2 litriem ūdens. No ūdens tā iegūst barības vielas — mikroplanktonu.
Pērles
Jau Senās Romas laikā cilvēki zināja, ka saldūdens pērlenēs var atrast pērles. Viens no iemesliem, kādēļ romieši gribēja iekarot Lielbritāniju, ir bijusi interese par pērļu resursiem. Pērles izveidošanās ir vienkārša organisma aizsargreakcija. Ja starp čaulu un mantiju iekļūst svešķermenis, mantijas epitēlijšūnas izdala perlamutru, kas izklāj ne tikai čaulas iekšpusi, bet ar to apklāj arī svešķermeni. Tā sākas pērles augšana. Svešķermenis var būt smilšu grauds, parazīts vai arī bojāti mantijas audi. Pērles var būt ļoti dažādas pēc uzbūves, krāsas, izcelsmes un ieguves veida.
Sistemātika
Ziemeļu upespērlenei ir 3 pasugas:
Viļņas gaons
Elija Ben Solomons Zalmans jeb Viļņas gaons ("Viļņas ģēnijs" jeb (apvienojot iniciāļus) Gra, he; dzimis, miris ) bija slavenākais 18. gadsimta Lietuvas rabīns, daudzu jūdaisma reliģisko tekstu autors un garīgais skolotājs. Ivritā tiek saukts par ha'Gaon ha'Chasid mi'Vilna. Izcils Talmūda zinātājs un viens no galvenajiem ne-hasīdiskā jūdisma vadītājiem.
Makārtijs
Makārtijs (en; sieviešu dzimtē Makārtija) ir daļēji angliskots īru cilmes uzvārds (ga). Cilvēki ar šo uzvārdu:
Viļņas gaons
Viens no ietekmīgākajām rabīniskā jūdaisma autoritātēm kopš Viduslaikiem, un lai arī hronoloģiski iekļaujas modernajā Aharonim rabīnu periodā, daudzi viņu pieskaita pie iepriekšējās Rišonim paaudzes. Liela daļa aškenazi ebreju mūsdienās seko Gaona tradīcijai (minhag ha-Gra).
Biogrāfija
Dzimis rabīna Solomona Zalmana ģimenē, mācījies Talmūda skolā Ķēdaiņos Polijas-Lietuvas ūnijā. Gaonam piemitusi fotogrāfiska atmiņa, tāpēc jau līdz desmit gadu vecumam viņš apguvis Talmūdu un Toru. Vēlāk pārcēlies uz Viļņu, kur patstāvīgi studējis Kabalu un dabaszinātnes. Ceļojis pa Poliju un Vāciju, atgriezies Viļņā 1745. gadā. No 1760. gada sācis privāti izglītot mācekļus, kas vēlāk turpināja viņa uzskatu popularizēšanu Voložinas ješivā.
Izpelnījies slavu rabīnu vidē ar savām plašajām Toras un Talmūda zināšanām, tādēļ iemantojis pievārdu "Viļņas ģēnijs". Asi cīnījies ar hasīdisma uzskatiem. Uzrakstījis daudzus apjomīgus darbus ("Biurei ha-Gra", "Shenoth Eliyahu", "Adereth Eliyahu") kas atstājuši dziļu ietekmi uz Toras, Talmūda un Kabalas interpretāciju, kaut arī neviens no tiem nav publicēts viņa dzīves laikā. Izmantojis ebreju reliģiskās literatūras analīzei filoloģiskas metodes, kritiski izvērtējot senākos tekstus.
Izņēmot konfliktu ar hasīdiem, Gaons faktiski neiesaistījās sabiedriskajā dzīvē; lai arī aicināts, viņš atteicās kļūt par sinagogas rabīnu. Gaons koncentrējās uz jūdaisma reliģisko tekstu komentēšanu un apmācīja tikai dažus izvēlētus skolniekus. Īpašu uzmanību viņš pievērsa Jeruzalemes Talmūdam, kas tajā laikā bija gandrīz pusaizmirsts.
Edvards Tellers
Edvards Tellers (en, hu; dzimis, miris ) bija Ungārijā dzimis ebreju izcelsmes ASV fiziķis, plašāk zināms kā "ūdeņraža bumbas tēvs", lai gan pats apgalvoja, ka viņam šāds tituls nepatīk.
Tellers ir plaši zināms ar savu darbu Amerikas kodolprogrammā, īpaši kā Manhetenas projekta dalībnieks Otrā pasaules kara laikā, kur viņam bija nozīmīga loma ūdeņraža bumbas attīstīšanā. Viņš bija arī Lorensa Livermoras Nacionālās laboratorijas līdzdibinātājs un arī tās direktors. Viņš 1950. gados sniedza strīdīgu liecību, kas bija vērsta pret Robertu Openheimeru. Viņi savlaik bija kolēģi Losalamosas Nacionālajā laboratorijā. Pēc tam Tellers no zinātnieku pasaules piedzīvoja ostrakismu. No ASV valdības un bruņotajiem spēkiem viņš joprojām ieguva atbalstu, konkrētāk, viņš nonāca kodolenerģijas attīstības, spēcīgā kodolieroču arsenāla un kodolizmēģinājumu programmas aizsardzībā.
Biogrāfija
1935. gadā pēc Gamova ielūguma devās uz ASV, kur sāka strādāt Džordža Vašingtona Universitātē, Vašingtonā. Šeit 1937. gadā Tellers paredzēja Jāna-Tellera efektu.
1942. gadā Tellers tika uzaicināts piedalīties Roberta Openheimera vadītajā Manhetenas projektā Kalifornijas Universitātē, Bērkli. Kara gados Tellers strādāja Losalamosas Nacionālā laboratorijā. Jau toreiz Tellers aktīvi propagandēja sarunās ar Fermi radušos ideju par kodoltermiskās reakcijas izmantošanu kara vajadzībām, kaut arī tolaik vēl bija tālu arī no "parastās" atombumbas izveides. Tas bieži traucēja citu kolēģu darbu. 1946. gadā Tellers atgriezās darbā Čikāgas Universitātē.
Pēc tam, kad 1949. gadā PSRS paziņoja par savas atombumbas izveidi, ASV prezidents Harijs Trumens paziņoja par ūdeņraža bumbas projekta sākumu, un 1950. gadā Tellers atgriezās Losalamosas laboratorijā. Šeit Tellers sava sarežģītā rakstura dēļ atkal dažkārt konfliktēja ar kolēģiem. Tomēr, pateicoties poļu matemātiķa Staņislava Ulema idejām, Tellers nonāca pie teorētiska risinājuma ūdeņraža bumbas ražošanai. Zinātnieku un vēsturnieku vidū nebija un nav vienprātības, cik lielā mērā šīs idejas ir Tellera, un cik viņš tās piesavinājies no Ulema.
1954. gadā Tellers makartisma gaisotnē izmeklēšanas komisijai liecināja pret savu kādreizējo vadītāju un kolēģi, "atombumbas tēvu" Robertu Openheimeru. Openheimeru atcēla no vairākiem amatiem, bet pats Tellers piedzīvoja ostrakismu no zinātnieku pasaules. Tellers kļuva par iecienītu konservatīvā spārna politikas pārstāvi, iecienītu militāristu ekspertu un stingru bruņošanās sacensības aizstāvi.
Tellers bija viens no redzamākajiem aizstāvjiem atomsprādzienu izmantošanai nemilitārā jomā, piemēram 1958. gadā viņš ierosināja izmantot kodoltermiskus sprādzienus, lai izveidotu ostu Aļaskā. 20. gadsimta sešdesmitajos gados konsultēja Izraēlas zinātniekus, bet astoņdesmitajos gados bija prezidenta Ronalda Reigana Stratēģiskās aizsardzības iniciatīvas (t. s. "zvaigžņu karu") stingrs aizstāvis.
Rūds Gullits
2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Karjeras statistika
!Kopā||66||17
Moriss Kornēlijs Ešers
Bērnība un jaunība
Ešers dzimis 1898. gadā Leuvardenā, Nīderlandes provincē Frīzlandē. Viņš bija inženiera Georga Arnolda Ešera un viņa otrās sievas Sāras jaunākais dēls. Mājā, kurā piedzima Ešers, mūsdienās atrodas keramikas muzejs. 1903. gadā Ešera ģimene pārcēlās uz Arnemu, Gelderlandes provincē.
No 1907. gada Moriss apguva klavierspēli. No 1912. līdz 1918. gadam mācījās vidusskolā. Izņemot zīmēšanu, visur citur viņam bija sliktas atzīmes. Zīmēšanas skolotājs atzīmēja viņa talantu uz koka gravīru veidošanu. 1913. gadā, reliģijas skolā, Ešers iepazinās ar Basu Kistu, viņš kļuva par Ešera labāko draugu. Abi interesējas par zīmogu tehnoloģijām. 1916. gadā Ešers veidoja savu pirmo grafisko darbu violetajā linolejā, sava tēva portretu. 1917. gadā viņš apmeklēja mākslinieka Herta Stigemana darbnīcu, viņam piederošo iespiestuvi. Uz tās iespiedmašīnas tika iespiestas viņa pirmās gravīras. Šajā gadā Ešera ģimene pārcēlās uz Ozdbergu, Arnemas apkārtnē. No 1918. ldz 1919. gadam Ešers apmeklēja Delftas Tehnisko koledžu, Dienvidholandes provincē. Viņš tika atbrīvots no dienesta armijā, lai varētu turpināt mācības, bet sakarā ar slikto veselību netika galā ar mācībām un tika atskaitīts. Rezultātā Ešers tā arī neieguva augstāko izglītību. Cerībā iegūt arhitekta diplomu, viņš no 1919. līdz 1022. gadam mācījās arhitektūras un ornamentu skolā Hārlemā. Tur viņš ņēma privātstundas pie grafikas mākslinieka Samuela Jesuruna de Meskita. Tas atstāja lielu iespaidu uz Ešera dzīvi un daiļradi.
Sarkstošā mušmire
Sarkstošā mušmire ir  ēdama mušmiru ģints sēne. Galvenā sarkstošās mušmires pazīme ir tā, ka baltais mīkstums griezuma vietās kļūst sārts, bet indīgajām mušmirēm krāsu nemaina. Cepurīte sākumā pusapaļa, vēlāk zvanveida, sarkandzeltena vai brūngandzeltena, plankumaina, ar sīkām pārslveida plēksnītēm. Izaug līdz 15 cm plata. Kātiņš samērā īss, sārts, ar sīkām zvīņām, pie pamata paresnināts, bez dobuma. Lapiņas baltas, pelēcīgas vai iesārtas. Atrodama augustā, septembrī, oktobrī, retos mežos un zālainos krūmos. To nedrīkst sajaukt ar kādu indīgo mušmiri.
Moriss Kornēlijs Ešers
Bērnība un jaunība
1921. gadā Ešera ģimene apmeklēja Rivjēru un Itāliju. Moriss zīmēja detalizētus kaktusu un olīvkoku zīmējumus, kā arī daudz skiču ar kalnu skatiem.
Ešers sāka eksperimentēt jaunās tehnikās, viņa darbos bija sastopami spoguļattēli un kristāliskas figūras. Pirmais Ešera iespiestais darbs, kas tika pārdots lielā tirāžā, bija "Svētais Francisks". Jaunu ideju meklējumos, Moriss Ešers devās uz Itāliju.
Vastselīna
Vastselīna (et, vro) ir ciems Igaunijas dienvidaustrumos netālu no Krievijas un Latvijas robežām, Piuzas upes krastos. Veru apriņķī, 24 km attālumā no Veru, 228 km no Rīgas un 277 km no Tallinas. Ciemā atrodas Vastselīnas ģimnāzija un internātskola.
Moriss Kornēlijs Ešers
Spānijas un Itālijas posms
1922. gada aprīlī Ešers ar diviem draugiem pameta Arnemu. Pēc divām nedēļām dzīvošanas Florencē Ešera draugi atgriezās Holandē, bet Ešers devās uz Sandžiminjāno ar drauga māsu. Sandžiminjāno un arī Volterā un Sjēnā viņš uzzīmēja vairākas sērijas ar zīmējumiem. Visu 1922. gada vasaru viņš pavadīja ceļojot pa Itāliju, zīmējot ainavas, augļus un pat kukaiņus. Sjēnā viņš satika domubiedru, holandiešu mākslinieku Heredsenu, ar kuru viņš periodiski tikās vairāku gadu garumā. Jūnijā, atgriežoties mājās, Ešers saprata, ka vairs nevar strādāt kā agrāk un nolēma atgriezties Dienvideiropā. Kopā ar draugiem viņš devās ceļojumā ar jahtu. Lai ieekonomētu naudu, viņš pieskatīja draugu mazos bērnus.
Vastselīna
4 km uz austrumiem no ciemata atrodas Vanavastselīna ar senu pilskalnu, uz kura atrodas Neihauzenes cietokšņa (latviski "Krustapils") drupas.
Moriss Kornēlijs Ešers
Spānijas un Itālijas posms
Ceļojuma laikā Ešers pirmo reizi redzēja jūras fosforizēšanos, kuru viņš vēlāk attēloja gleznā.
Spānijā Ešers apmeklēja korridu un slaveno Prado muzeju. Granadā Ešers apmeklēja Alhambru, kur iepazinās ar arābu dekoratīvajiem stiliem un kopēja vienu no tiem.
Pēc maza ceļojuma pa Itāliju, viņš dažus mēnešus pavadīja Sjēnā. Šajā laikā viņš intensīvi strādāja. 1923. gada martā pansijā, kur bija apmeties Ešers, ieradās Šveices rūpnieka Umikera ģimene. Pēc vairākiem mēnešiem Ešers gleznoja viņu meitas Jetas portretu. 1924. gadā viņi apprecējās, 12. jūnijā notika viņa kāzas Viaredžī, Itālijā. Jaunlaulātie apmeklēja Hennuju, Anneki un Briseli. Oktobrī viņi devās uz Franciju, pēc tam atgriezās Itālijā. Ceļojuma laikā Ešers apguva dažādus Eiropas arhitektūras stilus. 1925. gadā viņi apmetās netālu no Romas. 1926. gadā piedzima pirmais dēls Džordžs, kura kristībās piedalījās karalis Viktors Emanuels III un Benito Musolīni. Vēlāk ģimenē piedzima vēl divi dēli.
1923. gada augustā Sjēnā notika pirmā Ešera izstāde. 1924. gada februārī tika organizēta viņa personālizstāde "Holande".
1925. gadā notika nelaimes gadījums ar Ešera brāli, kurš nodarbojas ar alpīnismu. Brālis gāja bojā, un Ešeram bija jādodas uz atpazīšanu. Pēc šīs traģēdijas tapa Ešera gravīra kokā "Mākslas dienas".
Romā 1920. gadu beigās attīstījās Ešera radošā dzīve. Viņa darbi tika izstādīti ļoti daudzās izstādēs Holandē, bet 1929. gadā viņa popularitāte sasniedza tādu līmeni, ka viena gada laikā notika 5 personālizstādes Holandē un Šveicē. Šajā periodā Ešera gleznas tika pirmo reizi raksturotas kā mehāniskas un loģiskas.
Gleznās tika attēlotas kalnu nogāzes, bet bija arī komerciālas ilustrācijas. Pati populārākā tā laika glezna bija gravīra kalnu ciematiņš "Kastrovalli", kura tika pabeigta 1930. gada februārī> Šajā gadā piedzima arī otrs dēls Artūrs. 1930. gada beigās un visu 1931. gadu Ešers daudz slimoja un viņa daiļradē bija pārtraukums. Šis pārtraukuma periods beidzās ar tikšanos Romā ar Holandes Vēstures institūta direktoru Dž. Hugeverfu, kurš piedāvājās uzrakstīt rakstu par Ešera daiļradi un publicēt vairākus viņa darbus. Atlasītie darbi tika izdoti grāmatā Emblemata 1932. gadā. 1933. gada beigās Ešers zīmēja vairākas litogrāfijas šausmu grāmatai The Terrible Adventures of Scholastica.
1934. gadā M. Ešers saņēma trešo prēmiju par gleznu Nonza Corsica izstādē Čikāgā. Čikāgas mākslas institūts nopirka šo gleznu. Tā bija pirmā glezna ko Ešers pārdeva ASV.
1935. gada vasarā Ešers sakarā ar darīšanām ieradās vecāku mājās, Hāgā. Šī apmeklējuma laikā Ešers uzzīmēja detalizētu tēva portretu. Gravīra tika pabeigta augustā un nokopēta tikai ģimenes locekļiem.
Vēlākais posms
1935. gadā politiskais klimats Musolīni Itālijā Ešeram kļuva nepieņemams. 1935. gada augustā Ešers ar ģimeni pārcēlās uz Šveici. Jeta atsāka savas klaviernodarbības, bet Ešers iestājas vietējā šaha klubā. Decembrī Ešers veidoja litogrāfiju fermeru mājai uz piesniguša kalna nogāzes. Nīderlandes pasts 1935. gadā pasūtīja Ešeram izstrādāt pasta zīmogu "Gaisa fondam", kā arī vēlāk 1949. gadā viņš izstrādāja Nīderlandes pastmarkas.
1936. gada sākumā Ešers griezās pie kuģu kompānijas ar piedāvājumu uzzīmēt gleznas ar kompāniju apkalpojošiem kuģiem, par samaksu saņemot bezmaksas ceļojumu. Kompānija "Adrija" piekrita viņa piedāvājumam un aprīlī Ešers devās uz Triesti, uz firmas "Adrija" biroju. Ar kompānijas kuģiem Ešers apmeklēja Venēciju, Ankonu, Bari, Kataloniju, Palermo, Genuju un vairākas citas itāļu un sicīliešu pilsētas. Jeta viņam pievienojas maija vidū. Ceļojuma laikā Ešers uzzīmēja daudz dažādu zīmējumu skices un pēc tam tapa deviņas gravīras kokā.
1969. gada jūlijā viņš pabeidza savu pēdējo darbu "Čūskas", lielu kokgriezumu ar trīskāršu rotācijas simetriju, kurā čūskas vijas caur savienotiem gredzeniem. Šajā attēlā īpaši izpaudās Ešera tieksme pēc simetrijas un bezgalības.
Ešers 1970. gadā pārcēlās uz mākslinieku pansionātu Larenā, Ziemeļholandē, kurā viņam bija sava studija. Viņš nomira slimnīcā Hilversumā 1972. gada 27. martā 73 gadu vecumā.
Tet
SIA Tet (agrākie nosaukumi Lattelecom, Lattelekom) ir Latvijas tehnoloģiju un izklaides pakalpojumu uzņēmums. Tas ir telesakaru operators, interneta pakalpojumu sniedzējs (IPS), kopš 2017. gada arī elektroenerģijas pakalpojumu sniedzējs.
Tet galvenās darbības jomas ir fiksētā tīkla elektronisko sakaru pakalpojumu sniegšana (balss un datu pārraides, un interneta pakalpojumi), ar informācijas tehnoloģijām saistītie pakalpojumi, kontaktu centra pakalpojumi komercsabiedrībām un privātajiem klientiem, elektronisko sakaru un datu pārraides iekārtu pārdošana un apkalpošana, elektronisko sakaru infrastruktūras projektēšana, būvniecība un apkalpošana, kā arī elektrības pakalpojumi.
SIA Tet 51 % kapitāldaļu pieder Latvijas valstij piederošajam SIA "Publisko aktīvu pārvaldītājs Possessor", bet 49 % — Dānijā reģistrētajam uzņēmumam TILTS Communications, kas pieder Zviedrijā reģistrētajam telesakaru uzņēmumam Telia Company AB.
Vēsture
Valsts uzņēmums Lattelekom tika reģistrēts Uzņēmumu reģistrā 1992. gada 9. janvārī. To izveidoja, apvienojot Sakaru ministrijas pārziņā esošās telesakaru organizācijas un sakaru centrus. 1993. gada 20. maijā uzņēmumu reorganizēja par Valsts akciju sabiedrību Lattelekom, bet 1993. gada 20. decembrī uzņēmumu pārreģistrēja par sabiedrība ar ierobežotu atbildību (SIA Lattelekom).
1993. gadā Satiksmes ministrija organizēja starptautisku konkursu „Par Latvijas telekomunikāciju tīkla modernizāciju”. 1993. gada 22. decembrī Ministru kabinets apstiprināja komisijas lēmumu atzīt par konkursa uzvarētāju Apvienotās Karalistes un Somijas kopuzņēmumu TILTS Communications, kas kļuva par Lattelekom stratēģisko investoru. 1994. gada 14. janvārī valdība noslēdza tā saucamo "Jumta līgumu" starp Latvijas Republiku, TILTS Communications un Lattelekom. TILTS Communications ieguva 49 % Lattelekom kapitāla daļu. Sākotnēji TILTS Communications kapitāldaļu turētāji bija Apvienotās Karalistes uzņēmums Cable & Wireless (70 % akciju) un Somijas Telecom Finland (vēlāk Sonera, TeliaSonera, tagad Telia Company) — 30 %. 2002. gadā Sonera kļuva par vienīgo TILTS Communications īpašnieku. 2003. gadā Sonera apvienojās ar Zviedrijas Telia, izveidojot TeliaSonera, kuras īpašumā nonāca arī TILTS Communications un attiecīgi 49 % Lattelecom kapitāldaļu.
1996. gadā Lattelekom izveidoja uzziņu dienestu 118 (kopš 2005. gada — 1188 ). 1997. gadā klientiem tika piedāvāta interneta iezvanpieeja ar zīmolu Apollo.
2000. gadā darbu sāka interneta portāls Apollo. Decembrī ciparu tīklam pieslēgto tālruņa līniju skaits pārsniedza 50 %. 2002. gada oktobrī Lattelekom sāka sniegt datu pakalpojumus Lietuvā. 2005. gadā tika iegādāts uzņēmums MicroLink Latvia (tagad Helmes Latvia). Notika biznesa procesu atdalīšana atsevišķos meitas uzņēmumos. 29. jūnijā, atdalot Tīkla uzturēšanas daļu, dibināts uzņēmums Citrus Solutions, kas nodarbojās ar tīkla infrastruktūras darbiem. 11. jūlijā reģistrēts C1 (vēlāk — Lattelecom BPO), kam uzticēja biznesa procesu ārpakalpojumus, 1188 informatīvos pakalpojumus un portālu Apollo.
2006. gadā notika uzņēmuma zīmola maiņa uz Lattelecom, tika izveidots jauns logotips. 18. maijā uzņēmumu pārreģistrēja ar nosaukumu SIA Lattelecom, MicroLink Latvia tika pārdēvēts par SIA Lattelecom Technology. Maijā tika pārdots MicroLink Latvia ietilpušais finanšu un grāmatvedības programmu izstrādātājs un izplatītājs FMS. 2006. gadā uzņēmums sāka piedāvāt Interneta TV, kas bija skatāma portālā Apollo. 2007. gadā sāka piedāvāt interaktīvo Lattelecom televīziju.
2008. gadā tika pabeigta pāreja uz 8 ciparu numerāciju. Sākti plaši darbi optiskā tīkla izbūvē, lai nodrošinātu platjoslas interneta pieslēgumu. 2009. gadā sākta virszemes ciparu televīzijas ieviešana visā Latvijas teritorijā.
2011. gadā Lattelecom kļuva par Baltijā lielāko televīzijas pakalpojumu sniedzēju, sasniedzot 230 000 maksas TV abonentu. Lattelecom kā pirmais Latvijā sāka piedāvāt plaša spektra televīzijas pakalpojumu internetā — Lattelecom Interneta TV. 2011. gada septembrī Apollo portālu iegādājās Somijas mediju koncerns Sanoma News.
2012. gadā uzņēmums izbūvē plašu bezvadu interneta WiFi tīklu visā Latvijā — 74 pilsētās un apdzīvotās vietās kopumā ir pieejami vairāk kā 3 500 pieslēguma punkti. Projekta "Pieslēdzies, Latvija!" ietvaros gandrīz 7 000 seniori apmācīti darbam ar datoru.
2013. gadā pabeigta pāreja uz Interaktīvās TV jauno un tehnoloģiski moderno televīzijas portālu. Sadarbībā ar DNB un SEB bankām realizēts projekts par WiFi iekārtu uzstādīšanu bankomātos. Ekspluatācijā nodots Ziemeļeiropā pirmais TIERIII sertificētais datu centrs "Dattum". Iegūtas tiesības nodrošināt Virszemes televīzijas maksas pakalpojumus līdz 2021. gadam.
2014. gadā ieviests jauns pakalpojums — Telemetrija, kas tiek piedāvāts namu apsaimniekotājiem un komunālo pakalpojumu sniedzējiem. Privātpersonām tiek piedāvāts datu apmaiņas un uzglabāšanas pakalpojums eDati. Lattelecom atklāj Latvijas vēsturē pirmo, tikai kultūrai veltīto kanālu Kultūra 360TV. Lattelecom kļūst par galveno Baltijas lielākā skriešanas pasākuma Rīgas maratons atbalstītāju.
2015. gadā Lattelecom sāks piedāvāt pašu veidotus televīzijas kanālus: 360TV un STV Pirmā!. Decembrī Lattelecom atklāja interneta veikalu. Tika atklāts Baltijā modernākais, uz aktivitātēm balstītais jeb Lattelecom viedais birojs "Mettropole". Lattelecom kļuva par galveno Latvijas Nacionālās operas un baleta atbalstītāju, lai atbalstītu Latvijas kultūras attīstību un veicinātu Baltā nama repertuāra plašāku pieejamību, izmantojot mūsdienu tehnoloģijas.
2018. gada 7. augusta tika dibināts meitas uzņēmums SIA Data Experts, lai nodrošinātu tehnisko atbalstu un informācijas tehnoloģiju drošības risinājumus. 2018. gada 9. oktobrī tika paziņots, ka 2019. gada pavasarī Lattelecom mainīs nosaukumu un zīmolu uz tet, kas līdz šim bija saistīts ar elektrības biznesu. 12. oktobrī SIA Lattelecom BPO tika pārdēvēts par SIA TET. 2019. gada 1. aprīlī SIA Lattelecom nosaukums tika mainīts uz SIA TET, savukārt SIA TET (agrākais Lattelecom BPO) tika pārdēvēts par SIA Lattelecom.
2020. gada 3. augustā Tet pārdeva meitas uzņēmumu T2T Igaunijas uzņēmumam Helmes. 26. augustā e-izsolē Tet administratīvā ēka Rīgā, Citadeles ielā 9A tika pārdota nekustamā īpašuma uzņēmumam Baltic RE Group. 2020. gadā prokuratūra uzrādīja apsūdzības Tet valdes priekšsēdētājam Jurim Gulbim un vēl četrām personām par līdzdalību krāpšanā digitālās televīzijas ieviešanā. 4. decembrī uzņēmuma padome atsauca Gulbi no amata, viņa vietā ieceļot valdes priekšsēdētāja pienākumu izpildītāju Uldi Tatarčuku. 2021. gada 9. jūlijā Tatarčuks tika apstiprināts par Tet galveno izpilddirektoru un valdes priekšsēdētāju.
2022. gada 4. janvārī tika paziņots, ka Tet iegādāsies Telia Company meitas uzņēmumu SIA Telia Latvija par 10,75 miljoniem eiro, ieskaitot "Telia Company" aizdevuma pārfinansējumu; darījums pabeigts 2022. gada 31. maijā.
Strīds par monopolstāvokli
1994. gadā noslēgtais "Jumta līgums" paredzēja Lattelekom monopolu Latvijas fiksēto telesakaru jomā līdz 2013. gadam. Latvijai vēloties iestāties Pasaules Tirdzniecības organizācijā, tika pierasīts atcelt monopolstāvokli telesakaru tirgū. 1998. gada augustā Latvijas valdība pieņēma lēmumu to samazināt līdz 2003. gadam.
Tilts Communications par monopolstāvokļa samazināšanu prasīja kompensācijas, bet Latvijas puse tam nepiekrita. 2000. gadā Tilts Communications ierosināja tiesvedību starptautiskajā šķīrējtiesā pret Latvijas Republiku.
2003. gada 1. janvārī oficiāli beidzās monopols, bet arī pēc tam Lattelekom de facto saglabājas noteicošā loma fiksēto telefonsakaru jomā.
Latvijas valsts šķīrējtiesā iesniedza ievērojami lielāku pretprasību par TILTS Communications līgumā neizpildītajiem nosacījumiem, un 2004. gada 3. martā Latvijas Republika un TeliaSonera vienojās par mierizlīgumu.
Grupas struktūra
tet grupā ietilpst uzņēmumi:
SIA Tet pieder 23 % mobilo sakaru operatora "Latvijas Mobilais Telefons" kapitāldaļu. tet grupas uzņēmumiem pieder arī aptuveni 48 % AS "Pirmais Slēgtais Pensiju Fonds" kapitāldaļu.
Lattelecom internets
Lattelecom ir valstī lielākais Interneta pakalpojumu sniedzējs.
Lattelecom piedāva vairākus interneta pieslēgumu veidus — platjoslas DSL internetu, optisko internetu, bezvadu risinājumus — Wi-Fi jeb publisko internetu, kā arī 4G internetu.
Optiskais internets
Par pirmo rajonu, kur kļuva pieejams Lattelecom optiskais internets, kļuva Zolitūde Rīgā (2009. gada janvārī), vēlāk — Ķengarags, Purvciems, Pļavnieki, Ziepniekkalns un citi. Par pirmo pilsētu ārpus Rīgas, kur ir pieejams optiskais internets, kļuvusi Jelgava, bet 2009. gada nogalē Lattelecom optika tika ierīkota arī tādās pilsētās kā Daugavpils, Salaspils un citās. Tas, ka optiskā interneta tīkls sākumā tiek izvērsts Rīgas un Latvijas lielāko pilsētu mikrorajonos tiek skaidrots ar to, ka līdzekļus, kas ieguldīti tīkla izvēršanā, ir iespējams atpelnīt tikai tādā gadījumā, ja pieslēgtajā ēkā ir vismaz 30 dzīvokļi. Pakalpojuma nodrošināšanai tiek izmantota GPON tehnoloģija, kas ļauj 100 megabitu sekundē ātrumu nodrošināt katrā pieslēgšanas vietā (dzīvoklī).
2013. gada sākumā Lattelecom optiskais internets ir pieejams jau 450 000 mājsaimniecību visā Latvijā. Kopumā izbūve aptver jau vairāk nekā 45 pilsētas un apdzīvotas vietas. Plānots, ka līdz 2013. gada beigām Lattelecom optikas pārklājums sasniegs 484 000 mājsaimniecības, kas ir 58% no visām mājsaimniecībām Latvijā. Kopumā tuvāko gadu laikā Lattelecom mērķis ir palielināt optiskā interneta pieejamību līdz pat 75% no visām Latvijas mājsaimniecībām. 2013. gada oktobrī Lattelecom paziņoja, ka palielina optiskā interneta ātrumu līdz 1 Gbit/s, bet visiem esošajiem privātā segmenta klientiem ātrumu dubulto bez maksas.
2018. gadā Lattelecom piedāvā trīs mājas interneta pieslēguma veidus — Starta internets, Pamata internets un Premium internets. Starta internets darbojas ar ātrumu līdz pat 100 megabitiem sekundē (Mbit/s), Pamata internets — līdz 250 Mbit/s un Premium internets nodrošina līdz pat līdz 400 Mbit/s ātru internetu.
2019. gada vasarā (01.06 — 31.08) TET dubultoja visiem klientiem interneta ātrumu bez maksas. 100 megabiti izauga līdz 200 megabitiem, 250 megabiti izauga līdz 500 megabitiem, 400 megabiti izauga līdz 800 megabitiem. Tomēr, beidzoties vasarai, tika nolemts nesamazināt vasarā dubultoto ātrumu, kurš būs piejams arī turpmāk par iepriekšējo cenu. 2020 gada sākumā, 800mbit tika palielināti llīdz 1000mbps pa to pašu cenu.
Bezvadu internets
Lattelecom nodrošina publiskā bezvadu interneta jeb Wi-Fi piekļuves punktus aptuveni 4500 vietās visā Latvijā. Lattelecom Wi-Fi bezvadu internets ir pieejams dažādu uzņēmumu birojos, degvielas uzpildes stacijās (DUS), kafejnīcās, viesnīcās, autoostās un citur. Bez maksas Lattelecom WiFi internets ir pieejams 874 bibliotēkās un 70 Statoil pilna servisa DUS. Lattelecom nodrošina vairāk nekā 4000 vietās WiFi par brīvu. Maksas WiFi var lietot jebkurš portatīvā, planšetdatora vai viedtālruņa lietotājs, iegūstot lietotājvārdu un paroli. Tos var iegūt sūtot SMS vai maksājot ar bankas karti WiFi piekļuves vietās.
4G internets
No 2018. gada marta Lattelecom klientiem piedāvāt 4G interneta pakalpojumu, pēc iespējas plašākam Latvijas iedzīvotāju lokam sniedzot iespēju ērtāk lietot Lattelecom pakalpojumus — internetu komplektā ar modernāko televīziju — Shortcut. Pakalpojums ieviests sadarbībā ar vienu no vadošajiem mobilo sakaru operatoriem Tele2. Mobilais mājas internets, pateicoties WiFi funkcijai, ir ērti un vienkārši izmantojams visur, kur pieejams 4G pārklājums un rozete. 4G internetu var lietot tur, kur nav pieejams Lattelecom DSL vai optiskais internets. 4G pārklājums šobrīd ir pieejms 99% Latvijas iedzīvotājiem.
Lattelecom televīzija
Lattelecom piedāvā trīs televīzijas platformas — interaktīvo televīziju (signāls līdz televizoram tiek piegādāts pa interneta vadu), virszemes televīziju (signāls līdz televizoram tiek piegādāts pa gaisu un tiek uztverts ar antenu) un interneta televīziju (televīziju var skatīties, izmantojot jebkuru interneta pārlūku).
No 2011. gada 1. marta uzņēmums sāka piedāvāt arī Interneta TV mobilajās ierīcēs, piemēram, viedtālruņos un planšetdatoros, kļūstot par pirmo televīzijas operatoru Baltijas valstīs, kas ļauj cilvēkiem skatīties televīziju uz četriem ekrāniem — ne tikai tradicionālajā televizorā, bet arī datorā, planšetdatorā un mobilajā tālrunī.
2009. gada nogalē Lattelecom ir bija 55 tūkstoši televīzijas klientu — Interaktīvo TV lietojuši 43 tūkstoši cilvēku, bet Virszemes TV maksas paketes — ap 12 tūkstošiem. Kopumā 2009. gada beigās Lattelecom Virszemes TV regulāri skatijušies 20 tūkstoši mājsaimniecību. Savukārt 2010. gada aprīļa sākumā uzņēmums informēja, ka "kopējais «Virszemes TV» skatītāju skaits šobrīd varētu būt jau ap 150 000 līdz 160 000." 2011. gadā uzņēmums publiskoja datus, ka kļuvis par Baltijā lielāko televīzijas pakalpojumu sniedzēju, sasniedzot 230 000 maksas TV abonentu.