cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
STMicroelectronics
Vēsture
2002. gadā nopirkta Alcatel mikroelektronikas nodaļa, kas, kopā ar vēl vairākām uzņēmumu iegādēm, ļāva STMicroelectronics iesaistīties bezvadu datortīklu tirgū. 2007. gadā nopirkts ASV Genesis Microchip, kas darbojās video apstrādes tehnoloģiju jomā. 2007. gada 22. maijā ST un Intel izveidoja kopuzņēmumu Numonyx, kurā apvienoja zibatmiņas aktivitātes. 2007. gadā no Nokia nopirktas mikroshēmu operācijas. 2008. gadā ST un NXP izveidoja kopuzņēmumu ST-NXP Wireless mobilo ierīču komponenšu ražošanai; ST kopuzņēmumā ieguva 80 % kapitāldaļu, bet NXP 20 %. Vēlāk NXP pārdeva savu daļu. 2009. gada 10. februārī ST-NXP Wireless apvienojās ar Ericsson, izveidojot kopuzņēmumu (50 / 50) ST Ericsson, no Ericsson iegūstot 3G tehnoloģijas.
2010. gadā kopuzņēmums Numonyx tika pārdots Micron Technology. 2011. gadā STMicroelectronics ar Sant'Anna School of Advanced Studies izveidoja kopēju laboratoriju, lai izstrādātu tehnoloģijas biorobotikā, viedajās sistēmās un mikroelektronikā.
2013. gada 2. augustā kopuzņēmums ST Ericsson tika likvidēts.
Andris Vilks
Andris Vilks var būt:
Vims Venderss
Vims Venderss (de; dzimis ) ir vācu režisors, rakstnieks, fotogrāfs un producents. Viņš ir viens no galvenajiem vācu jaunā kino kustības režisoriem. Vendersa filmas ir ieguvušas balvas Berlīnes, Kannu un Venēcijas kinofestivālos. Pats režisors par 1993. gada filmu In weiter Ferne, so nah! Kannu kinofestivālā saņēma labākā režisora balvu. Vims Venderss strādā arī dokumentālā kino žanrā. Trīs reizes nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā dokumentālā filma" — par dokumentālajām filmām Buena Vista Social Club (1999), Pina (2011), The Salt of the Earth (2014).
Vims Venderss bijis Eiropas Kino akadēmijas prezidents (1996—2000).
Tošes Proeska nacionālā arēna
Tošes Proeska nacionālā arēna (mk), iepriekš arī Telekom Arena, ir daudzfunkcionāls stadions Skopjē, Ziemeļmaķedonijā. Līdz 2019. gada aprīlim stadiona nosaukums bija Filipa II arēna (Филип Втори Арена), tad tas tika pārdēvēts maķedoniešu dziedātāja Tošes Proeska vārdā. Lielākoties stadionā notiek futbola spēles, kā arī mūzikas koncerti un citi pasākumi. Šis ir Ziemeļmaķedonijas futbola izlases galvenais mājas spēļu stadions. 2017. gadā šeit notika UEFA Superkausa izcīņa, kas bija pirmā reize Maķedonijas vēsturē, kad valstī tika aizvadīts UEFA klubu turnīra fināls.
Stadionā savas mājas spēles aizvada futbola klubi FK Vardar un FK Rabotnički.
Hinīns
Hinīns ir zāles, ko lieto, lai ārstētu vai novērstu inficēšanos ar malāriju un babeziozi. Tas ir pieejams lietošanai gan orālā, gan intravenozā formā. Atsevišķos pasaules reģionos malārija ir izturīga pret hinīnu. Hinīnu iegūst no dzeltenā hinīnkoka mizas kaltēšanas vai sintētiskā ceļā. Hinīna darbība nav pilnībā izprasta. Pirmo reizi hinīna ekstrakts malārijas ārstēšanai tika izmantots 1632. gadā, kad pulverveida hinīnkoka mizu sajauca ar baltvīnu. Hinīnam piemīt arī pretdrudža darbība, tas stimulē dzemdes muskuļus, kā arī samazina sirds muskulatūras uzbudināmību. Tas var radīt nopietnas blaknes, piemēram, dzirdes un redzes pasliktināšanos, depresiju, galvassāpes, sliktu dūšu un caureju.
Georgijs Beregovojs
Georgijs Beregovojs (ru, uk; dzimis, miris ) bija PSRS ukraiņu kosmonauts, lidotājs.
Dzīvesgājums
1937. gadā Beregovojs pabeidza astoņas klases Jenakijeves vidusskolā. Pēc tam viņš Jenakijeves metalurģijas rūpnīcā bija elektroatslēdznieka māceklis; iestājās aeroklubā. 1938. gadā viņu iesauca Sarkanajā armijā. Otrā pasaules kara laikā 1941. gada 13. jūnijā Georgijs Beregovojs pabeidza Vorošilovgradas kara aviācijas skolu, iegūstot bombardēšanas aviācijas lidotāja kvalifikāciju. Pēc tam viņš dienēja par pilotu izlūkošanas pulkā. 3. oktobrī Beregovojs tika pārcelts uz Pievolgas kara apgabala 15. rezerves aviācijas pulku. 1942. gadā viņš dienēja 150. tuvās bombardēšanas pulkā. 15. augustā viņš kļuva par posma komandieri. No 1942. gada decembra līdz 1943. gada 25. martam Beregovojs izgāja lidotāju apmācības kursus. Pēc tam viņš tika iecelts par eskadriļas komandiera vietnieku. No 1943. gada 15. septembra līdz 1945. gada 3. jūnijam viņš bija eskadriļas komandieris. Pēc tam līdz 7. novembrim Beregovojs mācījās Ļipeckas augstākajā virsnieku lidojumu taktikas skolā. 1946. gada 2. februārī viņš iecelts par pulka stūrmani iznīcinātāju aviācijas pulkā Odesas kara apgabalā; no 30. augusta — pulka gaisa šaušanas dienesta priekšnieks. 1947. gadā Beregovojs kā eksterns nokārtoja 9. klases eksāmenus vidusskolā Odesas apgabalā. No 1947. gada 9. jūlija līdz 1948. gada 23. augustam viņš mācījās Sarkankarogotās kara gaisa akadēmijas Komandēšanas fakultātē; pēc tam pārgāja neklātienes nodaļā, ko pabeidza 1956. gadā. 1948. gada 23. augustā Beregovojs sāka dienēt Kara gaisa spēku Valsts sarkankarogotā zinātniski pētnieciskajā institūtā par izmēģinātājlidotāju.
1963. gadā Georgijs Beregovojs izgāja medicīniskās komisijas, lai kļūtu par kosmonautu. Viņš netika uzņemts kosmonautu grupā vecuma dēļ. 1964. gada 23. janvārī Gaisa karaspēka virspavēlnieks Konstantīns Veršiņins vienpersoniski pieņēma lēmumu uzņemt Beregovoju kosmonautu vienībā. Līdz 1965. gada 23. janvārim viņš izgāja kosmonautu vispārējo apmācību pēc Nikolaja Kamaņina sastādīta individuāla plāna. Pēc tam Beregovojs nodarbojās ar kosmisko aparātu izmantošanas iespējām kaujā. 1965. gada 3. maijā viņš sāka gatavošanos kosmiskajam lidojumam kā kosmosa kuģa Voshod-3 dublieru apkalpes komandieris 10 — 15 diennakšu zinātnisko pētījumu programmai kopā ar Ļevu Djominu. 1966. gada janvārī Voshod-3 lidojuma programma tika izmainīta uz 20 diennakšu ar militāriem uzdevumiem, un dublieru apkalpē Beregovoja pārinieks nomainīts ar Vladimiru Šatalovu. 1966. gada maijā Voshod programma tika slēgta.
1966. gada decembrī Georgijs Beregovojs sāka gatavoties lidojumam kā aktīvā kosmosa kuģa Sojuz (7K-OK) komandieris. Pēc 1967. gada aprīļa Sojuz-1 katastrofas, kad nolaižoties gāja bojā Vladimirs Komarovs, tika izmainīta Sojuz programma. Divu pilotējamo kuģu saslēgšanās vietā nākamajā pilotējamā lidojumā saslēgšanās būtu jānotiek ar automātisko pasīvo kuģi. 1968. gada augustā Beregovojs tika apstiprināts par Sojuz-3 komandieri pilotu.
Savu vienīgo lidojumu kosmosā Georgijs Beregovojs veica 1968. gada augustā kā Sojuz-3 komandieris pilots. Saslēgšanās ar nepilotējamo Sojuz-2 neizdevās, jo kosmonauts kļūdījās, nosakot mērķa objekta orientāciju kuģiem tuvojoties. Tā kā dzinēju degvielas krājumi bija gandrīz iztērēti, tad lidojums tika atcelts. Beregovoja lidojums ilga 3 diennaktis 23 stundas.
Kosmisko lidojumu kopsavilkums:
Pēc tam Georgijs Beregovojs strādāja Zinātņu akadēmijas skaitļošanas informācijas centrā Lidar. Vēlāk strādāja kopuzņēmumā. Beregovojs sarakstījis vairākas grāmatas; bijis PSRS Žurnālistu savienības biedrs.
Beregovoja vādā 1996. gadā nosaukta mazā planēta 6319.
Rīgas Svētās Katrīnas Romas katoļu baznīca
Rīgas Svētās Katrīnas Romas katoļu baznīca bija baznīca Rīgā, Latvijā. Atradusies Šķūņu ielā 9/11.
Baznīcas vēsture saistīts ar franciskāņu klosteri. Vīriešu klosteris Rīgā tika nodibināts 1258. gadā, tas tika nosaukts par godu Svētajai Katrīnai. Klosteris atradies starp pašreizējo Laipu, Šķūņu, Amatu un Meistaru ielu.
Iespējams, baznīca celta 13. gadsimta otrajā pusē un šajā vietā atradusies jau 1279. gadā, bet tam ir vienīgi netieši pierādījumi. Katrīnas baznīca oficiālajos dokumentos minēta 1312. gadā. 1392. gadā ir pieminētas baznīcas ērģeles un Svētajam Bartolomejam par godu darināts altāris. Tomēr pastāv arī cits uzskats, ka dievnams celts 15. gadsimtā. Baznīca bijusi iegarena. Pastāv uzskats, ka viduslaikos Rīgas franciskāņu orderis ar Svētās Katrīnas baznīcu bijis lielākais Livonijas un, iespējams, Prūsijas apgabalā. Pati baznīca bijusi mazākā viduslaiku Rīgā — tās platība sasniedza 16,8×8, metrus.
14.—15. gadsimtā tikusi pārbūvēta un paplašināta kora (apsīdas) daļa. Pēc reformācijas baznīca tikusi slēgta un daļēji nojaukta. 1526. gadā baznīcai noņemti zvani, lai tiktu pārlieti lielgabalos. 1803. gadā baznīcai tika piebūvēta noliktava, 1818. gadā — tāda pati ēka pie kora. 1855. gadā īpašumam pievienoja ēku Laipu ielā 8. 20. gadsimtā tika atsegti vairāki senie elementi.
Z (filma)
"Z" (fr) ir 1969. gada Alžīrijas un Francijas politiska trillera filma, kuras režisors ir Kosts Gavrs. Filmā galvenās lomas atveido Žans Luijs Trentiņāns, Īvs Montāns, Irēne Papa un Žaks Perēns. Filma balstīta uz Vasilija Vasilika 1966. gada romānu ar tādu pašu nosaukumu.
Kroņu iela (Rīga)
Kroņu iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Teikā un Purvciemā. Tā sākas krustojumā ar Braslas ielu un Purvciema ielu un beidzas T veida krustojumā ar Turaidas ielu. Ielas garums ir 2 kilometri. Pirmo reizi kartogrāfiskajā materiālā Kroņu iela ir minēta jau 1880./1883. gadā ar savu tagadējo nosaukumu. No 1961. līdz 1993. gadam daļa no Kroņu ielas tika saukta par Oškalna ielu.
Ielas raksturojums
Kroņu iela sākas pie Augusta Deglava tilta, sākumā virzoties perpendikulāri Braslas ielai dzelzceļa līnijas Rīga—Lugaži virzienā, tad pagriežas ziemeļu virzienā. Tālāk iela gandrīz visu savu trasi iet paralēli dzelzceļa sliedēm, kā arī šķērso vairākus sliežu pievadceļus. Ielas nepāra numuru pusē galvenokārt ir industriāla apbūve, lielu teritoriju aizņem būvmateriālu ražotāja "Baltik saule" teritorija. Tuvāk Zemitāna tiltam atrodas trīs dzīvojamās ēkas. Šeit ielai ir savienojums ar Zemitānu tilta pievadceļiem, kas ved uz Purvciemu un tirdzniecības centru "Domina". Iela iet zem Zemitānu tilta, taču tai savienojuma ar to nav. Tālāk tā iet zem Zemitānu stacijas gājēju tilta, ar kuru Kroņa ielu savieno asfaltēts gājēju celiņš. Tuvāk Turaidas ielai pāra numuru pusē ir divas mazstāvu dzīvojamās ēkas, nepāra pusē — kadreizējās saimnieciskās apbūves teritorijā top daudzstāvu daudzdzīvokļu ēkas.
Z (filma)
Filmas nosaukums aizgūts no populāra grieķu protesta saukļa "Z" (gr, ), ar nozīmi "viņš dzīvo", kas ir atsauce uz Lambraku.
"Z" kļuva tikai par otro filmu svešvalodā, pēc 1937. gada franču filmas "Lielā ilūzija" (La Grande Illusion), kas nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā filma". Tā kļuva par pirmo, kas nominēta gan "Labākās filmas", gan "Labākās filmas svešvalodā" kategorijā, no kurām pēdējo tā arī saņēma. Filma saņēma balvu arī kategorijā "Labākā montāža". Kosts Gavrs nominēts kategorijā "Labākais režisors", savukārt Gavrs un Horhe Sempruns nominēti kategorijā "Labākais adaptētais scenārijs". Filma saņēma Žūrijas balvu Kannu kinofestivālā, BAFTA kino balvu kategorijā "Labākā filmu mūzika", kā arī Zelta globusa balvu kategorijā "Labākā filma svešvalodā". 27. Zelta globusa balvu pasniegšanas ceremonijā filmas producenti atteicās saņemt balvu, protestējot pret filmas izslēgšanu no kategorijas "Labākā drāmas filma".
Kroņu iela (Rīga)
Ielu savienojumi
Kroņu iela krustojas ar:
Andris Vilks (filologs)
Andris Vilks (dzimis Rīgā) ir latviešu filologs, bibliotēku darbinieks. Latvijas Zinātņu akadēmijas goda loceklis. Latvijas Nacionālās bibliotēkas direktors (no 1989).
Dzīvesgājums
1980. gadā A. Vilks absolvēja Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultāti. Laikā no 1978. līdz 1986. gadam bijis bibliotekārs V. Lāča Latvijas PSR Valsts bibliotēkas (pašlaik: Latvijas Nacionālā bibliotēka) Reto grāmatu un rokrakstu nodaļā, pēc tam līdz 1989. gadam vadījis Reto grāmatu un rokrakstu sektoru un Reto grāmatu un rokrakstu nodaļu. 1989. gadā A. Vilks kļuva par Latvijas Nacionālās bibliotēkas direktoru. Ir lektors Latvijas Universitātes Sociālo zinātņu fakultātē.
Laikā no 1998. līdz 2002. gadam A. Vilks bijis Latvijas Republikas Kultūras ministrijas Nacionālās kultūras padomes priekšsēdētājs, no 2004. līdz 2008. gadam vadījis Baltijas jūras valstu bibliotēku apvienību Bibliotheca Baltica. Viņš ir vairāku profesionālo organizāciju valdes vai padomes loceklis, tai skaitā pašlaik ir valdes loceklis Eiropas zinātnisko bibliotēkas līgu valdē, kā arī UNESCO Zināšanu sabiedrības programmu padomes priekšsēdētājs.
Ļuba Kristola
Ļuba Kristola (he; ru; dzimusi Ļeņingradā) ir Krievijā dzimusi Izraēlas šahiste. Divkārtēja Pasaules čempionāta korespondencšahā (1978—1984, 1993—1998) uzvarētāja. ICCF lielmeistare (1990). FIDE starptautiskā meistare (WIM, 1990).
Biogrāfija
1960. un 1962. gadā Ļeņingradas izlases sastāvā uzvarējusi PSRS komandu šaha čempionātā. 1971. gadā uzvarējusi starptautiskā sieviešu šaha turnīrā Hallē. Piedalījusies PSRS sieviešu šaha čempionātu finālos.
1976. gadā repatriējusies uz Izraēlu. Kļuvusi par pieckārtēju Izraēlas šaha čempioni (1978, 1982, 1984, 1988, 1990). Izraēlas izlases sastāvā četras reizes (1976, 1980, 1988, 1990) piedalījusies Pasaules šaha olimpiādē. 1976. gadā palīdzējusi Izraēlas sieviešu izlasei uzvarēt šaha olimpiādē Haifā, izcīnot arī individuālo bronzas medaļu. 1989. gadā dalījusi 1.-2. vietu Pasaules čempiones nosaukuma izcīņas cikla zonālajā turnīrā, taču pēc papildus mača nav iekļuvusi starpzonu turnīrā. Kopš 1992. gada praktiski vairs nepiedalās klātienes šaha turnīros.
Lielākos panākumus guvusi korespondencšahā. Divas reizes uzvarējusi Pasaules čempionātā korespondencšahā sievietēm: 3. čempionātā (1978 — 1984) un 5. čempionātā (1993 — 1998), kurā par 2 punktiem apsteigusi Latvijas šahisti Ingrīdu Priedīti. 4. čempionātā (1984 — 1992) izcīnījusi bronzas medaļu. .
Pēc profesijas ir inženiere ķīmiķe.
Valdis Jancis
Valdis Haralds Jancis (dzimis, miris ) bija latviešu pianists, koncertmeistars un ilggadējs Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas profesors.
Valdis Jancis dzimis. Muzikālo izglītību ieguvis Emīla Dārziņa speciālā mūzikas skolā (1945—1952), Jāzepa Vītola Latvijas Valsts konservatorijā (1952—1958) un Maskavas Pētera Čaikovska konservatorijā (1959—1963). No 1962. gada strādāja Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas Klavieru nodaļā un Kameransambļu un koncertmeistaru nodaļā. No 1968. līdz 1970. gadam strādājis Tallinas konservatorijā. 1997. gadā kļuvis par profesoru Rīgas Pedagoģijas un Izglītības vadības augstskolā Mūzikas fakultātes speciālo klavieru nodaļā. No 1967. līdz 1987. gadam darbojies klavieru trio sastāvā Latvijas Valsts Filharmonijā kopā ar Māri Villerušu un Juri Švolkovski.
Valdis Jancis miris Tukuma slimnīcā.
Maskavas "Krylia Sovetov"
Maskavas "Krylia Sovetov" bija hokeja komanda, kas pastāvēja no 1947. līdz 2011. gadam un spēlēja PSRS čempionātā hokejā, kā arī Starptautiskajā hokeja līgā un Krievijas Superlīgā. 1957. un 1974. gadā tā izcīnīja PSRS čempiones titulu. 1979. gadā komanda izcīnīja Špenglera kausu.
Komandas pastāvēšanas pēdējos gados tā spēlēja Krievijas Augstākajā līgā.
No 2009. līdz 2011. gadam komandas rindās spēlēja Sergejs Pečura, 2008.—09. gada sezonā "Krylia Sovetov" rindas pārstāvēja Roberts Bukarts un Ainārs Podziņš, savukārt 2001.—02. gada sezonā četras spēles komandas sastāvā aizvadīja Mareks Jass.
Krīvu Balborži
Krīvu Balborži ir ciems Silajāņu pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 222 km attālumā no Rīgas.
Raiskuma iela (Rīga)
Raiskuma iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Teikā. Tā sākas pie krustojuma ar Ropažu ielu un beidzas krustojumā ar Bērzpils ielu. Ielas garums ir 139 metri.
1651. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1651. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš nebija pakļauts Kurzemes hercogistei. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
Plakantārpveidīgie
Plakantārpveidīgie (Platyzoa, no grc — 'plakans', ζῷον — 'dzīvnieks') ir pirmmutnieku (Protostomia) dzīvnieku virstips, kas apvieno 7 mūsdienu bilaterālo dzīvnieku tipus. Taksona latīnisko nosaukumu 1998. gadā ieteica Tomass Kavaljers-Smits skropstainiem nesegmentētiem organismiem bez ķermeņa dobuma vai arī ar primāro ķermeņa dobumu bez cirkulatorās sistēmas. Pēc tam virstips tika revidēts: tajā iekļāva ciklioforas un entoproktus, kā arī no tā izslēdza acoelveidīgos, kas agrāk tika uzskatīti par turbelāriju pārstāvjiem. Taksona monofiletisko statusu šādā izmainīta veidā apstiprina arī molekulāri-ģenētiskie pētījumi.
Plakantārpveidīgos tika mēģināts satuvināt ar spirālveidīgajiem, taču vienota priekšstata par šo grupu radniecību nav. Dažādi pētnieki plakantārpveidīgos uzskata par parafilētiskiem attiecībā uz spirālveidīgajiem.
Arodbiedrība
Funkcijas un mērķi
Arodbiedrību mērķi ietver, piemēram, tiekšanos nodrošināt labākus darba apstākļus no darba devēju puses, vai arī panākt saistītās izmaiņas likumdošanā. Jau kopš arodbiedrību kustības pirmsākumiem 18.gadsimtā, arodbiedrības kalpojušas kā spēcīgs politika s instruments.
Arodbiedrības vadība apspriež darba koplīgumu ar darba devējiem. Tas var ietvert sarunas par algām, darba noteikumiem, sūdzību procedūras, kas reglamentē pieņemšanu darbā, atlaišanu no darba, darba ņēmējus, pabalstus, darba drošības un politikas veicināšanu. Arodbiedrības mērķis ir pievērst uzmanību darbinieku vajadzībām, panākt viņu ienākumu nepārtrauktu pieaugumu, darba tiesību aizsargāšanu un tādu sociālo garantiju nodrošināšanu, kas veicinātu personības brīvu un vispusīgu attīstību.
Otorinolaringoloģija
Otorinolaringoloģija ir medicīnas nozare un mācība par ausu, augšējo elpošanas ceļu orgānu, galvas un kakla reģiona uzbūvi, funkcijām un slimībām. Ārsti, kas specializējušies šajā nozarē, ir otorinolaringologi, agrāk saukti par "LORiem" (LaringoOtoRinologiem). Cilvēki vēršas pie otorinolaringologa ausu, kakla, rīkles slimību, tostarp galvas un kakla audzēju gadījumā. Otorinolaringoloģijas apakšpecialitātes ir galvas un kakla onkoloģiskā ķirurģija, sejas plastiskā un rekonstruktīvā ķirurģija, otoloģija, neirotoloģija, rinoloģija, laringoloģija un balss slimības, pediatriskā otorinolaringoloģija u.c.
Kurzemes pussala
Kurzemes pussala ir Rietumlatvijas ziemeļdaļa starp Baltijas jūru rietumos un Rīgas līci austrumos. Pussalas dienvidu robeža ir Rīgas līča dienvidu krasta turpinājums pa līniju Kauguri—Ziemupe. Pussalas galējais ziemeļu punkts ir Kolkasrags. Pussalas platība ir ap 8900 km², platums pa dienvidu malu — 158 km, garums dienvidu—ziemeļu virzienā — ap 100 km. Pussalas augstākais punkts ir Kamparkalns (174,6 m vjl).
Pussalas piekrasti aizņem Piejūras zemiene, iekšzemi — Kursas zemienes līdzenumi, kā arī Ziemeļkursas augstiene un Austrumkursas un Rietumkursas augstieņu ziemeļu daļas. Lielākās upes ir Venta ar pieteku Abavu, lielākie ezeri — Engures ezers, Usmas ezers, Kaņieris un Puzes ezers.
Rīgas augstceltnes un augstākās būves
Rīgas augstceltņu un augstāko būvju uzskaitījums.
Tišnova
Tišnova (cz) ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Brno lauku apriņķī uz ziemeļrietumiem no Brno pie Svratkas upes.
Rīgas augstceltnes un augstākās būves
Latvijas augstākā būve ir Rīgas radio un televīzijas tornis Zaķusalā. Tā augstums ir 368,5 metri, un tas ir ne tikai augstākais tornis Baltijas valstīs, bet arī augstākais Eiropas Savienībā un 13. augstākais televīzijas tornis pasaulē. Savukārt augstākās biroju vai dzīvojamās augstceltnes Rīgā ir dvīņu torņi Zunda Towers, kura dienvidu tornis ir 123 metrus augsts, kā arī Saules akmens, Panorama Plaza II un Zinātņu akadēmijas augstceltne, kuras sniedzas augstāk par 100 metriem.
2003.—2004. gada Latvijas hokeja Virslīgas čempionāts
2003.—2004. gada Latvijas hokeja čempionāta virslīgas sezona bija 13. hokeja Virslīgas sezona. Sezona sākās.
Rīgas augstceltnes un augstākās būves
Rīgas augstceltņu un augstāko būvju uzskaitījums
Sarakstā nav iekļauti mobilo telefonu sakaru torņi, skursteņi zemāki par 80 metriem un citas maznozīmīgas konstrukcijas.
Tišnova
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1233. gadā, kad netālu tika nodibināts cisterciešu Porta coeli klosteris. Ilgu laiku pilsēta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
2003.—2004. gada Latvijas hokeja Virslīgas čempionāts
Regulārajā sezonā A grupā uzvarēja HK Rīga 2000, kas pēc tam izcīnīja arī čempiones titulu, finālsērijā uzvarot ASK/Ogre.
Tišnova
Tūrisms
Pie pilsētas atrodas 1240. gadā dibinātais Porta coeli klosteris.
2003.—2004. gada Latvijas hokeja Virslīgas čempionāts
Sezonas vidū no turpmākas dalības čempionātā tika diskvalificēta SK Ozollapas. Komanda tika diskvalificēta, jo 6. decembra spēlē pret HK Liepājas Metalurgs tās rindās nesankcionēti spēlēja pieci pretinieku komandas hokejisti. Spēlētāji spēles protokolā tika ierakstīti ar svešiem uzvārdiem.
Komandas
Latvijas virslīgas hokeja čempionātā šajā sezonā startēja 9 komandas:
Deniss Hollenšteins
Deniss Hollenšteins (Denis Hollenstein; dzimis 1989. gada 15. oktobrī) ir šveiciešu hokejists, malējais uzbrucējs. Pašlaik (2023) Hollenšteins spēlē Šveices hokeja līgas kluba Cīrihes "Lions" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Pēc divām Ontārio hokeja līgā aizvadītām sezonām, profesionāļa karjeru Hollenšteins sāka 2009.—10. gada sezonā Šveices hokeja līgas kluba Klotenes "Flyers" rindās. Sezonas beigās uzbrucējs ieguva līgas labākā debitanta balvu.
"Flyers" hokejists spēlēja līdz pat 2012.—13. gada sezonas noslēgumam, pēc kura noslēdza četru gadu līgumu ar HC Genève-Servette vienību. Ženēvā gan hokejists aizvadīja tikai vienu sezonu, 2014. gada pavasarī pievienojoties Klotenes "Flyers". Tās rindās spēlēja līdz 2018. gadam, kad pārcēlās uz Cīrihes "Lions".
Šveices hokeja izlases rindās izcīnījis sudraba medaļas 2013. gada Pasaules čempionātā.
No Rules Just Architecture
No Rules Just Architecture (NRJA) ir arhitektu birojs Rīgā, Latvijā, kas darbojas kopš 2005. gada. Biroja dibinātājs un vadītājs ir Uldis Lukševics. NRJA izceļas ar aktīvu darbību Latvijas arhitektūras diskursā, provokatīviem konkursu piedāvājumiem un izteiksmīgām ēku realizācijām, kas piesaistījušas starptautisku atzinību. Divreiz saņēmuši Latvijas Arhitektūras gada balvu (2005, 2021), divreiz veidojuši Latvijas paviljonu Starptautiskajā arhitektūras biennālē (2014. un 2021. gadā).
Nozīmīgākie darbi un aktivitātes
Biroja nozīmīgāko darbu vidū ir "Drupu māja" Sakā (2005), kas 2005. gadā ieguva Latvijas Arhitektūras gada balvu, privātmāja "2 māsas" Langstiņos (2009), daudzfunkcionāls augstceltņu komplekss Z towers (2004—2020), ēku ansamblis "8 melnie" Līčos (2011), apartamentu viesnīca "Red Ice" Rīgas vēsturiskajā centrā (2016), divu ģimeņu dzīvojamā māja "Ogle" Ķīpsalā (2017) un biroju ēka "Red Line" Ganību dambī, Rīgā (2020).
2012. gadā NRJA uzvarēja starptautiskā konkursā par Rīgas pasažieru ostas termināli. 2014. gadā arhitektu birojs veidoja Latvijas ekspozīciju "Unwritten" 14. Starptautiskajā arhitektūras biennālē, kur pievērsās modernisma ēras ēku saglabāšanas problemātikai, savukārt 2020.—2021. gadā birojs 17. Starptautiskajā arhitektūras biennālē reprezentēja Latviju ar paviljonu "Tas nav domāts tev! Tas domāts ēkai", kas izgaismoja arhitektūras attiecības ar tehnoloģijām. 2020. gadā No Rules Just Architecture kūrēja pop-up izstāžu galeriju "MAD Arhitektūras Telpa" Elizabetes ielā 2, iestājoties pret bijušās Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas ēkas nojaukšanu. MAD Arhitektūras Telpa un ar to saistītās aktivitātes 2021. gadā ieguva Latvijas Arhitektūras gada balvu. Šobrīd (2021) No Rules Just Architecture strādā pie Rīgas Cirka rekonstrukcijas projekta, kā arī pie Tabakas fabrikas radošā kvartāla attīstības.
Pretiesnu līdzekļi
Pretiesnu līdzekļi jeb dekongestanti ir preparāti gļotādas tūskas mazināšanai augšējos elpceļos. Tos parasti lieto akūta, alerģiskā un vazomotorā rinīta ārstēšanai.
Akūta rinīta gadījumā tiek lokāli (parasti aerosola veidā) pielietoti postsinaptiskie α1 un α2 adrenomimētiskie līdzekļi, piemēram, ksilometazolīns, oksimetazolīns, nafazolīns, fenilefrīns, efedrīns. Šai grupai raksturīgs, ka ilgstoši lietojot (vairāk nekā 2 nedēļas), izpaužas preparātu nevēlamā ietekme (reaktīva gļotādas hiperēmija, hronisks pietūkums, gļotādas atrofiju). Fenilefrīnu un pseidoefedrīnu var lietot arī perorālā veidā.
Alerģiskā un vazomotorā rinīta ārstēšanai tiek lietoti histamīna H1 konkurentie antagonisti, piemēram, klemastīns, dimetindēns, hifenadīns, loratadīns, desloratadīns, histamīna farmakokinētiskie antagonisti, piemēram, nātrija kromoglikāts, kā arī degunā izsmidzināmie glikokortikoīdi, piemēram, flutikazons, flunizolīds, mometazons. Reizēm tiek lietotas šo medikamentozo grupu kombinācijas.
Stara Rekas rezervāts
Stara Rekas rezervāts (bg) ir 1981. gadā dibināts 19,747 km2 dabas rezervāts, kas atrodas Bulgārijas centrālajā daļā, Stara Planinas kalnu dienvidu pusē uz ziemeļiem no Karlovo pilsētas. Rezervāta teritorija atrodas no 1000 līdz 2169 metriem (pie Boteva kalna virsotnē) virs jūras līmeņa. Rezervāts ietilpst plašākā Centrālo Balkānu nacionālā parka teritorijā. Teritorijā atrodas skuju koku, platlapju un jauktie meži.
Rezervāts kā sastāvdaļa iekļauts daudznacionālajā UNESCO Pasaules mantojuma objektā Karpatu un citu Eiropas reģionu pirmatnējie dižskābaržu meži.
Ukrainas prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Ukrainas prezidenti, kopš 1991. gada, kad tā ieguva neatkarību no Padomju Savienības.
30px Ukraina (1991 — mūsdienas) 30px
{{legend| #F8A722 | Mūsu Ukraina |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #0A408A | Reģionu partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| Crimson | Visu ukraiņu savienība "Tēvzeme" |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #D81921 | Petro Porošenko bloks |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend | #00FF00 | Tautas kalps |border=1px solid #AAAAAA}}
Fazānu iela (Rīga)
Fazānu iela ir L-veida iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Purvciemā. Tā sākas pie krustojuma ar Induļa ielu un beidzas krustojumā ar Medņu ielu. Ielas garums ir 171 metrs.
Vēsture
Pirmo reizi Rīgas ielu sarakstā Fazānu iela minēta tikai 1963. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kas laika gaitā nav mainījies.
Ielu savienojumi
Fazānu iela krustojas ar:
Krīvu Čakši
Krīvu Čakši ir ciems Ilzeskalna pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 253 km attālumā no Rīgas.
Iča
https://maps.app.goo.gl/KnTqXLizgqAmCqG38
Ciema apkārtnē atrodas Mazais Čakšu ezers.
Paradīzes putnu dzimta
Paradīzes putnu dzimta (Paradisaeidae) ir zvirbuļveidīgo kārtas dzimta, kuras pārstāvjus raksturo košais apspalvojums un iespaidīgi krāšņās riesta dejas. Dzimtai pieder 41 suga, kas tiek iedalītas 16 ģintīs. Lielākā daļa no paradīzes putniem dzīvo Jaungvinejā.
Viens no pirmajiem plašākiem paradīzes putnu aprakstiem latviski bija pieejams vācu zoologa un rakstnieka Bernharda Gržimeka grāmatā "Četrkājainie austrālieši", kuru izdevniecība "Zvaigzne" laida klajā 1973. gadā.
Izskats
Savu nosaukumu ieguvuši tēviņu brīnišķīgā, krāšņā apspalvojuma dēļ, kuru putni izrāda riesta priekšnesuma laikā. Krāsainām spalvām ir visbrīnumainākās formas — kamoliņi, bārkstis, vēdekļi, tās bieži veido visdažādākās sekstes un cekulus. Lieliskais un daiļais tēviņu apspalvojums riesta laikā pievilina mātītes. Mātītes parasti ir diezgan neuzkrītošas.
Izplatība
Sastopami Jaungvinejā, Moluku un Aru salās, Jorkas pussalā Austrālijas ziemeļos. Dzīvo galvenokārt mitros kalnu mežos.
Dzīvesveids un vairošanās
Vienpatņi, lielākajai daļai tēviņu ir vairākas partneres. Riesta laikā jaunie putni nevar konkurēt ar vecajiem. Dažiem jāgaida pat septiņi gadi, iekams var pirmoreiz pāroties. Līdz tam tas uzturas riestu tuvumā — noskatās, mācās un gatavojas pirmajam riestam.
Pārošanās periodā dažādām sugām ir atšķirīga uzvedība. Katrs tēviņš cenšas pievilināt izraudzīto partneri ar iespaidīgu riesta deju, kurai velta daudz laika. Bieži vien vairāki tēviņi pulcējas kopīgās riesta vietās, kur izrādās ar savām dejām un dziesmām. Grupas, kurās ir 15—20 putni, rītausmā redzamas augstu kokā. Putni saceļ un izbož savas krāšņās spalvas, tad seko dejas, kurās katrs tēviņš klanās un izpleš spārnus. Zilā paradīzes putna (Paradisaea rudolphi) tēviņš, lai pievērstu mātītes uzmanību, pat karājas ar galvu uz leju un kustina izplestos spārnus un asti. Zeltspalvu paradīzes putna (Cicinnurus magnificus) tēviņš bieži norauj sev apkārt esošo koku lapas, lai uz viņa spalvām kristu vairāk saules gaismas.
Dažiem putniem ligzdai vietu izvēlas tēviņš, viņš arī to ceļ un pēc tam palīdz mātītei izaudzināt mazuļus. Citām sugām ligzdas celtniecībā piedalās arī mātītes. Parasti ligzdas ir masīvas konstrukcijas no lapām, papardēm un zariņiem, kas iebūvētas zaru žāklēs.
Diezgan bieži mātīte, kas apkārtnē neatrod savas sugas tēviņu, pārojas ar citu sugu. Tādēļ paradīzes putnu populācijā ir daudz hibrīdu sugu. Perē 17—21 dienu, rūpējas par putnēniem 17—30 dienas.
Balss variē no maigiem, stieptiem saucieniem līdz skaļām, eksplozīvām skaņām. Nebrīvē dažas sugas atdarina citu putnu balsis.
Barība
Pārtiek no dažādiem augļiem, pumpuriem, lapām un ziediem. Uzturu papildina ar kukaiņiem un citiem maziem bezmugurkaulniekiem, ēd arī citu putnu olas un mazuļus.
Aizsardzība
Paradīzes putnu spalvas Jaungvinejas aborigēnu dzīvē vēl pirms eiropiešu ierašanās liecināja par vīrieša dižciltību, bagātību un ietekmi sabiedrībā. Tādēļ papuasi ne tikai paši intensīvi medīja putnus, bet vēlāk iepirka arī no dzīvnieku ķērājiem eiropiešiem. 1884. gadā daļa Jaungvinejas kļuva par Vācijas koloniju. Paradīzes putnu spalvas Eiropā kļuva par modes preci, un jau pirmajos kolonizācijas gados tika nogalināti un pārstrādāti cepuru izstrādājumos vairāk nekā 50 000 putnu.
Austrālijā paradīzes putni medības spalvu dēļ aizliedza 1924. gadā, taču, lai arī ne tik intensīvas, Jaungvinejā tās turpinājās lielāko 20. gadsimta daļu. Bernhards Gržimeks 60. gados rakstīja: "Iezemieši vēl arvien medī paradīzes putnus ar bultām un ķer slazdos. Noraugoties lielajos deju svētkos Vāgi ielejā, pārņem šausmas: tik ārkārtīgi daudz retāko un krāšņāko putnu spalvu šūpojās uz dejotāju galvām".
Pēc populāciju skaita dramatiskas samazināšanās, mūsdienās aizliegts medīt paradīzes putnus spalvu dēļ. Daudzām sugām vislielākās briesmas šobrīd rada vides piesārņošana.
Sistemātika
Paradīzes putnu dzimta (Paradisaeidae)
Daugavieši (Birzgales pagasts)
Daugavieši, arī Pumpuri, ir ciems Ogres novada Birzgales pagastā. Izvietojies pagasta austrumdaļā gar autoceļu P85 pie Dīriķupītes ietekas Daugavā 10 km no pagasta centra Birzgales, 29 km no novada centra Ogres un 65 km no Rīgas.
Vigalas pils
Vigalas vasaļa pils bija Sāmsalas-Vīkas bīskapijas vasaļu Ikšķiļu pils tagadējā Merjamā pagastā Raplas apriņķī.
Vēsture
Ziņas par mūra cietoksni uz zemesraga starp Enges upi un Naraveres strautu ir kopš 15. gadsimta vidus. Livonijas kara laikā to 1560. gadā ieņēma Krievijas caristes karaspēks. Pili atjaunoja 1576. gadā, bet 1581. gadā krievi to atkal ieņēma un sagrāva. Jamas Zapoļskas miera līgumā tā pieminēta kā Fikeles cietoksnis.
17. gadsimtā pili vairs neatjaunoja, bet akmeņus izmantoja Vigalas muižas (Stein-Fickel, Kivi-Vigala) ēku būvei. 18. gadsimta beigās pie pilsdrupām uzcēla Vigalas mācītājmuižas ēku, kas 1776. gadā nodega, vēlāk atjaunoja.
Licenes kauja (1632)
Kaujas priekšvēsture
1632. gada pavasarī Katoļu līgas karaspēks Vallenšteina vadībā iegāja Saksijas reģionā. Vallenšteina mērķis bija pārraut Zviedrijas karaļa Gustava Ādolfa, armijas apgādes ceļus, zviedri tajā laikā postīja Hābsburgiem sabiedroto Bavāriju. Turklāt Vallenšteins cerēja piespiest Saksijas kūrfirsti atteikties no alianses ar Zviedriju. Imperators neapstiprināja šo lēmumu, taču šāds netiešs spiediens uz Zviedrijas karali bija veiksmīgs. Gustavs Ādolfs izvietoja savu armiju, lai novērstu draudus.
3. septembrī netālu no Nirnbergas notika Altavestas kauja starp Zviedrijas un imperatora armijām. Tās galvenais mērķis bija zviedru mēģinājums izdzīt Vallenšteina armiju no nocietinātās nometnes. Cīņa kopumā zviedriem bija veiksmīga, taču līdz izšķirošai uzvarai nenoveda. Pēc kaujas Gustavs Ādolfs mēģināja atsākt operācijas pret Bavāriju, taču draudi apgādes ceļiem un Saksijas izmisīgā situācija atkal lika viņam atteikties no šiem plāniem. Zviedri atkal sāka meklēt tikšanos ar ienaidnieku.
Norise
Zviedrijas karalis nolēma dot galveno triecienu ar savas armijas labā spārna spēkiem, ko viņš personīgi komandēja. Karaļa mērķis bija padzīt ienaidnieku no pozīcijām, kuras tika nostiprinātas ar lauka nocietinājumiem uz ziemeļiem no Licenes. Pati pilsēta tika aizdedzināta pēc Vallenšteina pavēles, kuram pietrūka spēku to noturēt. Licenas iedzīvotāji iepriekš bija ieslodzīti pilsētas pilī. Imperatora armija novietoja musketieru ķēdes uz pilsētas vaļņiem un sausos ceļmalas grāvjos.
Pirmais Zviedrijas armijas uzbrukums atnesa panākumus. Impērijas musketierus padzina no ceļmalas grāvjiem un zviedru kājnieki ieņēma artilērijas bateriju ienaidnieka kaujas formējuma centrā. Vēl efektīvāks bija zviedru labās malas uzbrukums paša Gustava II Ādolfa vadībā. Impērijas vieglo horvātu kavalēriju sagrāva somu kavalērija, kuru komandēja Torstens Stolhande. Iezīmējās impērijas armijas flanga pilnīgas sabrukšanas draudi. Tomēr ap pusdienlaiku Papenheims ar trim jātnieku pulkiem tuvojās kaujas laukam.
Papenheima korpusa kājnieki atpalika, tāpēc sekojošo pretuzbrukumu viņi neatbalstīja. Pretuzbrukumu imperatora kreisajā flangā personīgi vadīja feldmaršals Papenheims, taču viņu nāvīgi ievainoja ar vismaz trīs musketes lodēm no pretinieku zalves, un uzbrukums apstājās. Tomēr draudi apņemt impērijas spēku kreiso flangu tika novērsti. Imperatora armija saņēma arī pastiprinājumu no Otavio Pikolomini, kurš divu otrās līnijas pulku priekšgalā ieradās kaujas laukā, kopīgiem pūliņiem viņi centrā atgrieza pazaudēto artilērijas bateriju.
Gustavs II Ādolfs vadīja pretuzbrukumu, būdams Smollandes kavalērijas pulka priekšgalā. Tas bija no 12:30 līdz 13:00 dienā, kad zirgu ievainoja un pašu karali ievainoja rokā ar to pašu lodi. Uzbrukums turpinājās bez viņa, atstājot tikai septiņus vai astoņus vīrus ar Gustavu II Ādolfu. Impērijas kirasieru grupa viņiem uzdūrās miglā, sekojošā sadursmē Gustavs II Ādolfs tika nošauts ar pistoli un nodurts ar zobeniem. Uz impērijas kirasiera jautājumu par to, kas viņš ir, Gustavs II Ādolfs atbildēja: "Es biju Zviedrijas karalis." Pikolomini, kurš bija informēts par notikušo, pavēlēja līķi izvest no kaujas lauka, bet karaļa līķi atguva zviedri.
Pēc karaļa nāves cīņa turpinājās. Komandēšanu pārņēma Veimāras princis Bernhards. Karavīri netika informēti par karaļa nāvi, un lielākā daļa zviedru armijas nezināja, kas noticis.
Nākamajā uzbrukumā galvenais zviedru triecienspēks bija "Zilā" un "Dzeltenā" kājnieku brigādes (izveidotas galvenokārt no vāciešiem). Viņi uzbruka imperatora pozīcijas centram, tomēr šim triecienam bija gandrīz katastrofālas sekas Zviedrijas armijai. Dzeltenā brigāde nokļuva koncentrētā impērijas spēku apšaudē, cieta ļoti smagus zaudējumus un bija spiesta atkāpties. Grāfs Brahe, kurš vadīja uzbrukumu, tika ievainots.
Zilo brigādi piemeklēja bēdīgāks liktenis, pēc "Dzeltenās" atkāpšanās, "Zilā" bija viena pati ienaidnieka pozīciju priekšā. Saskaroties ar impērijas kājniekiem, Zilajai brigādei uzbruka kavalērija abos flangos. Brigādes "bendes" bija piecas kirasieru rotas, kā arī Bādenes pulka un Komargo pulka kājnieki, kas virzījās uz priekšu no frontes. Tā kā abos pulkos tika nogalināti vai ievainoti vecākie komandieri, uzbrukumu vadīja majors Minhauzens.
Tomēr impērijas spēkiem neizdevās attīstīt šos panākumus. Ja centrā zviedriem situācija kļuva katastrofāla, tad flangos impērijas armijas pozīcija slīdēja pretī katastrofai. Pēc Papenheima nāves viņa karavīru morāle tika satricināta, un zviedriem izdevās nopietni satricināt impēriešu kreiso flangu. Tāda pati krīze attīstījās imperatora otrajā flangā, kas atradās blakus Licenei. Šeit zviedri izsauca rezerves no savas otrās līnijas, jo īpaši Miclafa kājnieku brigādi un vairākus kavalērijas pulkus. Šo uzbrukumu atbalstīja zviedru lauka artilērija, ko apvienoja "lielā baterijā". Impēriešiem to izdevās atgūt tikai ar lielām grūtībām, izmantojot visas rezerves.
Tagad zviedri sāka vilcināties. Spontāni radušos paniku apturēja karaliskais kapelāns Fabriciuss, kurš noorganizēja sprostvienību ar vairākiem virsniekiem un personīgi iedrošināja kaujas lauka dezertierus ar labu vārdu un pistoli.
Apmēram trijos pēcpusdienā zviedri, ieveduši pēdējās rezerves no otrās līnijas, sarīkoja kārtējo uzbrukumu sēriju impērijas pozīcijām. Uzbrukums "dzirnavu baterijai" apsīka, bet centrā esošā imperatora baterija vēlreiz mainīja īpašniekus. Šajā brīdī abas puses bija ļoti nogurušas, tāpēc pēc trijiem pēcpusdienā iestājās pauze, ko pārtrauca artilērijas apšaude. Abas puses izmantoja pārtraukumu, lai savestu kārtībā savas cietušās vienības un sagatavotos pēdējai kaujas fāzei.
Pēdējā cīņas daļa sākās aptuveni pulksten 15.30 un ilga aptuveni pusotru stundu. Zviedri atkal uzbruka impērijas labajam flangam un "dzirnavu baterijai". Kaujas laikā neviens no augstākajiem impērijas flanga komandieriem neizvairījās no ievainojumiem. Jo īpaši Pikolomini tika smagi ievainots, un, kā vēlāk izrādījās, nāvīgi — pulkvedis Bertolds Vallenšteins, ģenerālisimusa Vallenšteina radinieks. Komandieru neveiksmes, nogurums un lieli zaudējumi noveda pie pakāpeniskas impērijas flanga atkāpšanās, vaļņu ap Liceni un "dzirnavu baterijas" zaudēšanas. Līdz ar tumsas iestāšanos galvenās impērijas spēku pozīcijas bija zviedru rokās, taču viņi vairs nevarēja izmantot tā mirkļa sasniegumus. Dienas beigās arī Vallenšteinu ievainoja ar lodi augšstilbā.
Krēsla sāka iestāties ap pulksten pieciem vakarā, tāpēc kauju pārtrauca. Līdz pulksten sešiem Papenheima kājnieki grāfa Reinaha vadībā 3000 vīru ar pulka lielgabaliem un 6 lauka lielgabaliem tuvojās kaujas laukam.
Vēlāk Vallenšteins sasauca komandieru sanāksmi, lai noskaidrotu situāciju pēdējās kaujas laukā, jauno virsnieku fon Friču ar vairākiem karavīriem nosūtīja uz impēriešu dienas pozīcijām. Bernhards, nevēlēdamies nakšņot starp līķiem un baidīdamies no pārsteigumiem naktī, atvilka zviedru karaspēku no kaujas lauka, neatstājot sargus. Fon Fričs, atradis "dzirnavu bateriju" un pamestās pozīcijas tālāk uz ziemeļiem, atgriezās un ziņoja par to komandieriem.
Impērijas spēku komandieri, kas piedalījās padomē, runāja par kaujas turpināšanu nākamajā dienā, liekot domāt, ka Papenheima svaigie pulki varētu nest uzvaru kaujā. Tomēr pats Vallenšteins atteicās turpināt cīņu. No vienas puses, viņš nebija pārliecināts par savu diennakts laikā izsmelto karavīru izturību, no otras puses, nebija zināms, vai zviedriem bija ieradušies papildspēki. Turklāt arī pats Vallenšteins bija ievainots, kaujā gāja bojā vai smagi ievainoja daudzus viņa karavīrus un pat radiniekus, tāpēc komandierim droši vien bija grūti saglabāt aukstasinību. Un tika pieņemts lēmums atkāpties.
Kaujas laukā tika pamesta artilērija, kurai nepietika zirgu, kā arī daļa no vezumiem, tostarp divdesmit rati ar munīciju. Atkāpšanās sākās pulksten 20 vakarā. Pats Vallenšteins kaujas lauku pameta laikā no pulksten 19 līdz 20. Atkāpšanos sedza Papenheima korpusa kājnieki. Naktī imperatora armija apmetās Leipcigā un 18. novembrī atkāpās tālāk Bohēmijas virzienā, kur atradās Vallenšteina personīgie valdījumi. Ievērojama daļa ievainoto, vairāk nekā tūkstotis cilvēku, atstāja Leipcigā. Šie cilvēki tika sagūstīti, tuvojoties sakšu vienībām, kas bija zviedru sabiedrotie.
Iznākums
Gan impērijas spēki, gan zviedri sākotnēji paziņoja par savu uzvaru. Zviedri varēja parādīt ierastos uzvaras atribūtus: sagūstīto lielgabalu un Leipcigā sagūstīto gūstekņu veidā, turklāt impērijas armija atstāja kaujas lauku. Tomēr imperatora armija netika uzvarēta, un zviedriem taktiskos panākumus aizēnoja viņu harizmātiskā vadoņa karaļa Gustava II Ādolfa nāve. Jautājumu par cilvēku upuriem Licenes kaujā ir grūti viennozīmīgi atrisināt. Zviedru zaudējumi, pēc Ričarda Bžezinska teiktā, bija aptuveni 1500 bojāgājušo un aptuveni 3500 ievainoto. Pēc ģenerāļa Holka domām, impērijas karaspēkam bija 3000 nogalināto un ievainoto.
Parīzes rūpnieciskās fizikas un ķīmijas augstskola
Parīzes rūpnieciskās fizikas un ķīmijas augstskola (fr) (ESPCI) ir prestiža Parīzes (Francija) augstskola, kas dibināta 1882. gadā. Tā izglīto bakalaura un maģistratūras studentus fizikā, ķīmijā un bioloģijā un veic augsta līmeņa pētījumus šajās jomās. Šanhajas 2017. gada reitingā tā ir ierindota pirmajā vietā starp Francijas inženiertehniskajām skolām.
Kalnu zoss
Kalnu zoss (Anser indicus) ir vidēja auguma pelēko zosu ģints (Anser) ūdensputnu suga, kas ligzdo Centrālāzijā un ziemo Dienvidāzijā. Introducēta Kanādā, Spānijā un Lielbritānijā. Savvaļas populācijas izplatījušās arī citur Rietumeiropā. Latvijā līdz šim bijuši pieci kalnu zoss novērojumi, tomēr Latvijas putnu sarakstā suga nav iekļauta šaubu par to ieceļošanas dabisko veidu dēļ.
Izplatība
Kalnu zoss ligzdošanas areāls aptver Mongolijas un Krievijas dienvidus, rietumu virzienā plešoties līdz Kirgizstānai un Kazahstānai, kā arī cauri Ķīnas rietumiem līdz Tibetai. Apmēram 25% no kalnu zoss kopējās populācijas ziemo Tibetas kalnienes dienvidos. Pārējās zosis ziemo Pakistānā, Indijā, Nepālā, Bangladešā, Mjanmā. Ziemas periodā tās reizēm ieklejo Guamā, Japānā un Laosā. Kalnu zosis ligzdo arī Eiropā: Spānijā, Lielbritānijā, ziemeļos sasniedzot Orkneju salas, Vācijā, Čehijā, Nīderlandē, Beļģijā, Norvēģijā un Somijā.
Izskats un īpašības
Kopumā ķermeņa apspalvojums ir gaiši pelēks ar tumši brūnu vai melnu kaklu un baltu galvu, arī uz kakla sāniem ir vertikālas baltas joslas. Ķermeņa sāni ir tumšāki, bet garie spārni gandrīz balti ar melnām lidspalvām. Arī zemaste ir balta. Knābis ir dzeltens ar melnu galu, kājas dzeltenoranžas, acis brūnas. Abi dzimumi izskatās vienādi, tomēr tēviņi ir nedaudz lielāki. Jaunie putni ir līdzīgi pieaugušajiem, bet to apspalvojums ir pelēcīgāks, mazāk košs, kā arī uz to galvas nav melno joslu. To kājas un knābis ir zaļgandzelteni bālas.
Tā ir vidēji liela zoss, kuras ķermeņa garums ir 68—78 cm, spārnu izplētums 140—160 cm, svars 2—3 kg. Kā visas zosis arī kalnu zoss ir samērā skaļš putns, kas lidojot nemitīgi sasaucas. Kalnu zosi raksturo divējādi brīdinājuma saucieni. Vienu tā izmanto, kad atradusi barību, bet otru, kad tuvojas ienaidnieks. Atšķirīgs kliedziens ir arī tad, kad zoss ir nogurusi un miegaina, bet aizstāvoties tā šņāc.
Uzvedība
Kalnu zoss ir vienīgā zosu suga, kas sastopama arī augstkalnos, 4000—6000 metru augstumā virs jūras līmeņa. Lai pārlidotu Himalajus, šī zosu suga spēj pacelties 9000—10 000 metru augstumā. Tā barojas augstkalnu pļavās un labības laukos, ligzdojot ezeru un purvu tuvumā. Kalnu zosij ir raksturīgi galvenokārt uzturēties saldūdens ūdenstilpju tuvumā.
Kalnu zosis veido nelielas ģimeņu grupas vai lielus barus. Katru gadu Āzijas populācijas zosis pārlido Himalajus, ceļojot no ligzdošanas vietām Tibetas kalnienē uz ziemošanas vietām dienvidos un atpakaļ. Pārlidojumos tās veido V veida kāšus. Starp kalnu zosīm valda stingra hierarhija, baru vada dominantais pāris. Pāri pavada zemāka ranga mātītes, kas ir daļa no dominantā tēviņa harēma. Viszemākās hierarhijā ir vientuļās mātītes. Jāņem vērā, ka ne vienmēr tiek veidots harēms. Šāda parādība novērojama tikai gados, kad kopējā populācijā pēkšņi pieaug mātīšu skaits.
Barība
Kalnu zoss galvenokārt barojas ar zāli, kas aug saldūdens ūdenstilpju krastos, tomēr tā barojas arī ar ūdensaugiem. Barībai tiek izmantotas visas augu daļas, saknes, stublājus, lapas, sēklas un ogas ieskaitot. Ligzdošanas sezonas laikā kalnu zoss nelielos apmēros barojas arī ar mazākiem kukaiņiem un vēžveidīgajiem. Ziemas periodā tās labprāt apmeklē labības laukus. Iecienīti graudi ir kukurūza, kvieši, mieži un rīsi. Zoss neatsakās arī no dažādiem dārzeņiem, pākšaugiem un augļiem. Jūras piekrastē tā barojas arī jūras zālēm.
Ligzdošana
Lizgdošanas sezona kalnu zosīm sākas maija beigās vai jūnija sākumā. Tās ligzdo lielās kolonijās, kurās ir vairāk kā 1000 pāru. Katru gadu zosis atgriežas vienā un tajā pašā ligzdošanas vietā. Kalnu zosis parasti veido ilgstošus monogāmus pārus, bet gados, kad populācijā ir pārāk daudz mātīšu, tēviņam ir harēms, kurā ir līdz piecām mātītēm. Tā kā kalnu zosis ligzdo lielās kolonijās, tad tieši mātītes ir tās, kas sargā ligzdu no zemāka ranga mātītēm, lai tās nedētu olas dominantā pāra ligzdā. Zemāka ranga mātītes tādējādi nodrošina saviem mazuļiem spēcīgāku aizsardzību, jo tēviņš rūpējas tikai par dominantās mātītes mazuļiem. Āzijas populācija ligzdo augstkalnos. Ligzda ir sekla iedobe uz zemes, kas izklāta ar sausu zāli un dūnām. Reizumis ligzda ir kokā.
Dējumā ir 4—6 olas, lai gan var būt līdz 8 olām. Inkubācijas periods ilgst 27—30 dienas, perē tikai mātīte. Pēc izšķilšanās, sasniedzot 2 dienu vecumu, mazuļi pamet ligzdu un seko saviem vecākiem. Jaunie putni pirmo reizi sāk lidot apmēram 53 dienu vecumā, bet pilnībā apspalvojums izaug 65—80 dienu vecumā. Pirmajā migrācijas ceļojumā un ziemas periodā ģimene paliek kopā. Dzimumbriedumu jaunie putni sasniedz 2—3 gadu vecumā.
Pukcinellijas
Pukcinellijas (la) ir graudzāļu dzimtas ģints. Sugas aug mitrās vidēs, it sevišķi vidēs ar paaugstinātu sāļu līmeni. To savvaļas izplatības areāls ir mērenajā līdz arktiskajā joslā Ziemeļu un Dienvidu puslodēs. Ģintī ir klasificētas 113 sugas, no kurām Latvijā ir sastopamas divas — matveida pukcinellija (Puccinellia capillaris) un attālā pukcinellija (Puccinellia distans), pāris reizes 20. gadsimta beigās valsts teritorijā ir konstatēta arī milzu pukcinellija (Puccinellia gigantea, sinonīms Puccinellia sclerodes).
Kriķu iela (Rīga)
Kriķu iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Purvciemā. Tā sākas pie krustojuma ar Paipalu ielu un beidzas krustojumā ar Žagatu ielu. Ielas garums ir 268 metri.
Vēsture
Kriķu iela Rīgas ielu sarakstā pastāv kopš 1954. gada ar savu tagadējo nosaukumu, kas laika gaitā nav mainījies.
Ielu savienojumi
Kriķu iela krustojas ar:
Mimi Hristova
Mimi Hristova (bg; dzimusi ) ir bulgāru brīvā stila cīkstone, 2020. un 2023. gada Eiropas čempione, Eiropas spēļu un Eiropas čempionātu medaļniece, 2016. un 2020. gada vasaras olimpisko spēļu dalībniece.
Biogrāfija
Hristova dzimusi 1993. gadā Vracā. 2003. gadā viņa sāka trenēties cīņas sporta sekcijā. Pabeidza sporta skolu.
2014. gadā Vantā Hristova ieguva Eiropas čempionāta bronzas medaļu. Ceturtdaļfinālā viņa zaudēja nākamajai finālistei polietei Annai Zviridovskai, bet cīņā par bronzu pārspēja francūzieti Aurēliju Basē. Divus gadus vēlāk Rīgā Hristova šo panākumu atkārtoja. Šoreiz viņa ceturtdaļfinālā zaudēja norvēģietei Greisai Bullenai, bet cīņā par čempionāta bronas medaļu uzvarēja Vācijas cīkstoni Luizi Nīmešu. 2016. gadā M Hristova piedalījās vasaras olimpiskajās spēlēs Brazīlijā, kur ieņēma 15. vietu.
2018. gada Eiropas čempionātā Kaspijskā Hristova finālā zaudēja Turcijas cīkstonei Elifai Ješilirmakai un ieguva sudraba medaļu.
2019. gadā Eiropas spēlēs Minskā M. Hristov finālā zaudēja baltkrievietei Irinai Kuračkinai un saņēma sudraba medaļu.