cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Annas Frankas dienasgrāmata
Tapšana
Anna Franka dienasgrāmatu iesāka rakstīt savā trīspadsmitajā dzimšanas dienā 1942. g. 12. jūnijā, trīs nedēļas pirms noiešanas pagrīdē kopā ar māti Editu Franku, tēvu Oto Franku, māsu Margo Franku un vēl četriem cilvēkiem, Hermanu van Pelsu, Augusti van Pelsu, Peteru van Pelsu, kā arī Frici Feferu. Viņi slēpās aizbarikādētās Annas tēva biroja ēkas augšstāva papildtelpās Amsterdamā. Publicētajā versijā vārdi tikuši mainīti - van Pelsi minēti kā van Dāni, savukārt Fricis Fefers ieguvis Mistera Dasela vārdu. Ar Oto Franka uzticamo kolēģu palīdzību viņiem izdevās nepamanītiem nodzīvot divus gadus un vienu mēnesi, līdz 1944. gada augustā viņi tika nodoti un deportēti uz nacistu koncentrācijas nometnēm. Tikai Oto Frankam izdevās karu pārdzīvot. Anna nomira no tīfa infekcijas Bergenā-Belsenā marta sākumā neilgi (aptuveni divas nedēļas) pirms britu spēki atbrīvoja ieslodzītos 1945. gada aprīlī.
Manuskriptā Annas dienasgrāmatas saglabājušās trīs sējumos. Pirmais attiecas uz laiku no 1942. gada 12. jūnija līdz 1942. gada 6. decembrim. Tā kā otrais sējums sākas ar 1943. gada 22. decembri un beidzas ar 1944. gada 17. aprīli, tiek pieņemts, ka sākotnējais sējums (sējumi), kas aptver laiku no 1942. gada decembra līdz 1943. gada decembrim, ir pazudis (pazuduši) - visticamāk pēc aresta, kad nacisti pārmeklēja slēpni. Taču iztrūkstošo periodu Anna pārrakstījusi jaunā versijā. Trešā grāmata vēsta par laiku no 1944. gada 17. aprīļa līdz 1944. gada 1. augustam, kad Anna rakstīja pēdējoreiz pirms aresta.
Dienasgrāmatas oriģinālā pirmo trīs mēnešu ieraksti ir gluži parasti, līdz 1942. gada 28. septembrim, kad Anna tos sāk adresēt Sisijas van Marksveldas (Cissy van Marxveldt) Jopp ter Heul romānu varoņiem. Van Marksveldas grāmatās arī apsviedīgā Jopa raksta dienasgrāmatu, saviem draugiem stāstot par savām nedienām un simpātijām. Anna pārņema šo draugu pulciņu un arī savus dienasgrāmatas ierakstus veltīja Jupas draugiem Kitijai, Konijai, Emmijai, Popam un Mariannei, līdz pat tā gada novembrim, ar kuru piezīmju grāmata noslēdzas. Otrajā sējumā palikusi vairs tikai viena iedomāta draudzene: Kitija. Vēlāk, pārrakstot dienasgrāmatas, Anna visus ierakstus velta tikai Kitijai.
Par Kitijas, Annas pārskatītā manuskripta vienīgo adresātu, identitāti vai prototipu daudz ticis spriests. 1986. gadā kritiķis Sītse van der Hoeks (Sietse van der Hoek) rakstīja, ka vārds attiecināms uz Kitiju Egjedi (Kitty Egyedi), Franku pirmskara laika draudzeni. Van der Hoeks šo informāciju visticamāk ieguvis no 1970. gada publikācijas Veltījums Annai Frankai (A Tribute to Anne Frank), ko sagatavojis Annas Frankas Fonds (Anne Frank Foundation), kura priekšvārdā fonda priekšsēdētājs Henrijs van Prāgs (Henri van Praag) izteica pieņēmumu par tēla prototipu un to ilustrēja, pievienojot fotogrāfiju, kurā kopā redzami Anna, Zanne Ledermane, Hanneli Goslāra un Kitija Egjedi. Anna Kitiju nav pieminējusi nevienā no saviem ierakstiem (patiesībā vienīgā tajos minētā meitene ir Marija Bosa, par kuras zīmējumiem Anna tika sapņojusi 1944. gadā), un vienīgie piemēri Annas rakstītām nenosūtītām vēstulēm, kas adresētas reāliem cilvēkiem, ir divas atvadu vēstules Žakelīnai van Mārsenai 1942. gada septembrī.
Teodors Holmans (Theodor Holman) uz van der Hoeka apgalvojumu atbildējis, ka 1942. gada 28. septembra ieraksts dienasgrāmatā neapgāžami pierāda to, ka tēls ir izdomas auglis. Tam piekrita arī Žakelīna van Mārsenai, taču Oto Franks pieņem, ka meita, rakstot kādam ar tādu pašu vārdu, domājusi par savu reālo paziņu. Lai nu kā, Kitija Egjedi intervijā teikusi, ka viņai šāds pieņēmums gan glaimo, taču viņa to apšauba: Kitija tikusi tā idealizēta un dienasgrāmatā dzīvo tik patstāvīgu dzīvi, ka vairs nav nozīmes tam, kas ar šo "Kitiju" domāts. Šis vārds... nevar tikt attiecināts uz mani.
—Kitija Egjedi
Dienagrāmatas pārrakstītajā ievadā Anna pauž vēlmi pēc viena cilvēka, ko viņa varētu saukt par patiesu draugu, tātad cilvēka, kuram viņa varētu uzticēt savas slēptākās domas un jūtas. Meitene atzīst, ka viņai netrūkst ne "draugu", ne arī "apbrīnotāju", taču to vidū (kā viņa pati uzskata) nav neviena patiesa, dārga drauga, ar ko varētu dalīties visdārgākajās domās. Sākotnēji Anna par šādu cilvēku uzskatījusi savu draudzeni Žakiju van Mārsenu, taču šī draudzība nav bijusi pilnīga. Dienasgrāmatas iesākumā viņa norāda, ka nav iemīlējusies Helmutā "Hello" Silberbergā, tā laika pielūdzējā, taču domā, ka viņš varētu kļūt par patiesu draugu. Slēpjoties Anna daudz laika un pūļu ieguldīja romantisku attiecību veidošanā ar Peteru van Pelsu, cerot, ka viņš varētu spēlēt šī viena, īstā drauga lomu, taču lielā mērā šīs attiecības meitenei lika vilties, lai arī viņa vēl aizvien loloja pret Peteru jūtas. Par vistuvāko draugu Annas traģiski īsajā dzīvē kļuva viņas dienasgrāmata, "Kitija", jo tikai "Kitijai" meitene varēja uzticēt savas patiesās 'pārdomas. Frankas plaukstošās literārās ambīcijas veicināja 1944. gada 29. martā dzirdētā pārraide, kurā trimdā esošais Holandiešu Izglītības, Mākslas un Zinātnes ministrs Gerrits Bolkeštains (Gerrit Bolkestein) aicināja saglabāt "parastus dokumentus - dienasgrāmatas, vēstules... visikdienišķākos materiālus", lai radītu arhīvu, ko vēlāk pētīt nākotnes lasītājiem. Anna ierakstus paplašināja un standartizēja, tos visus veltot Kitijai, detalizētāk izskaidroja situācijas, sagatavoja pseidonīmu sarakstu un rediģēja epizodes, ko uzskatīja par neinteresantām vai pārāk intīmām publiskai lasīšanai. Šis manuskripts, kas rakstīts uz atsevišķām papīra lapām, pēc arestēšanas tika savākts no slēptuves un atdots Oto Frankam līdz ar oriģinālajām piezīmju grāmatām, kad 1945. gada rudenī tika apstiprināta viņa meitas nāve. Mīps Gijes un Beps Voskuijls tās bija izglābuši līdz ar citām personīgām lietām pēc ģimenes arestēšanas, pirms viņu istabas pārmeklēja policija un gestapo.
Kad Oto Franks beidzot sāka lasīt savas meitas dienasgrāmatu, viņš jutās neizsakāmi pārsteigts. Oto Gijesam teica: "Nekad nebūtu domājis, ka mana mazā Anna lolo tik dziļas domas." Viņš arī piezīmēja, ka Annas aprakstu skaidrība ļāvā viņam dzīvi atsaukt atmiņā aizmirstībā aizplūdušos ikdienas mirkļus.
Izdevumu vēsture
Pirmo Annas dienasgrāmatas transkripciju veica Oto Franks, lai to izlasītu viņa radinieki Šveicē. Otrā transkripcija, Annas pārrakstītā uzmetuma, viņas eseju fragmentu un sākotnējo dienasgrāmatu salikums, kļuva par pirmo melnrakstu, kas tika iesniegts publicēšanai. Tā epilogu uzrakstīja ģimenes draugs, izskaidrojot autores likteni. 1946. gada pavasarī uzmetums piesaistīja Doktora Jana Romeina (Jan Romein), nīderlandiešu vēsturnieka, uzmanību, kurš jutās tik aizkustināts, ka nekavējoties sacerēja rakstu laikrakstam Het Parool: Šī acīmredzami nebūtiskā bērna rakstītā dienasgrāmata, šis "de profundis", izteikts bērna balstiņā, iemieso visu fašisma derdzīgumu vēl lielākā mērā nekā visi Nirnbergas pierādījumi kopā ņemti
-Jans Romeins
Tas piesaistīja Contact Publishing interesi Amsterdamā, kas lūdza Oto Franku ļaut izskatīt manuskripta uzmetumu. Viņi to piedāvāja publicēt, brīdinot Oto Franku, ka Annas atklātība par viņas briestošo seksualitāti varētu aizvainot noteiktus konservatīvo grupējumus, tāpēc ierosināja rediģēšanu. Vairāki ieraksti tika dzēsti no manuskripta pirms tā publicēšanas 1947. gada 25. jūnijā. Tas guva lielu atsaucību; pirmā izdevuma 3000 kopijas tika ātri vien izpārdotas, un 1950. gadā tika publicēts sestais izdevums.
Dienasgrāmatas kritika
Annas Frankas stāsts kļuvis par simbolu nacistu zvērībām kara laikā, spilgtu piemēru ebreju ciešanām Hitlera režīmā, kā arī šaušalīgu brīdinājumu par vajāšanas sekām. Taču holokausta noliedzēju vidū izplatīti apgalvojumu, ka Annas Frankas dienasgrāmata ir safabricējums.
Tādi holokausta noliedzēji kā Roberts Forisons (Robert Faurisson) apgalvo, ka dienasgrāmata ir viltojums, lai arī teksta kritiska un tiesu medicīnas analīze apstiprinājusi manuskripta autentiskumu.
Oto Franks apgalvojis, ka pirms grāmatas publicēšanas no sākotnējā manuskripta izņēmis vairākas rindkopas, ko uzskatījis par neinteresantām vispārējam lasītājam, kā arī piešķīris minētajām personām pseidonīmus, lai tās pasargātu to identitātes. Daži, piemēram, Deivids Ērvings (David Irving) norāda uz šo rīcību kā pierādījumu publicētās versijas neatbilstībai manuskriptiem, paužot bažas, ka arī pārējo tekstu pilnībā vai daļēji sarakstījis Oto Franks vai kāds no viņa līdzgaitniekiem. Savā testamentā Oto Franks meitas oriģinālmanuskriptus novēlēja Nīderlandes Kara dokumentācijas institūtam. Pēc Franka nāves 1980. gadā institūts manuskriptus nodeva tiesu ekspertīzei. Tika pārbaudīts piezīmju oriģinālu salikums, tinte un rokraksts, tos salīdzinot ar vēlāk rediģēto versiju. 1986. gadā tika publicēts ekspertīzes slēdziens. Rokraksts sakrita ar zināmajiem Annas Frankas rokraksta paraugiem. Papīrs, tinte un līme atbilda tiem materiāliem, kas Amsterdamā bija pieejami dienasgrāmatas sarakstīšanas laikā.
Manuskriptu analīze nerediģēto Annas Frankas piezīmju oriģinālu transkripciju salīdzināja ar viņas izvērstajiem un paskaidrotajiem ierakstiem pārrakstītajā versijā, kā arī ASV izdevumu. Pētījumā tika konstatēts, ka visas publicētās versijas daļas ir precīzas manuskripta transkripcijas un ka tās atspoguļo aptuveni trešdaļu sākotnējai publicēšanai sagatavota materiāla. Teksta rediģēšanas nozīmīgums pielīdzināms citām vēsturiskām dienasgrāmatām, tādām kā Ketrīnas Mensfīldas (Katherine Mansfiel), Virdžīnijas Vulfas un Anaisas Ninas (Anais Nin) piezīmēm, jo visas šīs personas pārskatījušas savus sākotnējos melnrakstus, un tajās savākto materiālu publikācijai sagatavojuši viņu vīri pēc minēto personu nāves.
Pārogre
Pārogre ir Ogres pilsētas dienvidaustrumu daļā. Atrodas Ogres upes kreisajā krastā starp Ogres upi un pilsētas robežu.
Vēsture
Pārogres teritorija apdzīvota jau dzelzs laikmetā. Par vienu no senākajām apdzīvotajām vietām Pārogrē, tiek uzskatīts Ķentes pilskalns, kas apdzīvots jau 5. gadsimtā. Pēdējo reizi tas apdzīvots 9. gadsimtā. Vēlākajos gadsimtos, Pārogres teritorija, tāpat kā pārējā Ogres teritorija, ir bijusi reti apdzīvota. 19. gadsimtā, attīstoties Ogrei, kā kūrortvietai, arī Pārogre kļuva apdzīvotāka. 20. gadsimta sākumā Pārogres teritorijā sāka darboties kokzāģētava. 1931. gadā tika atklāta Pārogres dzelzceļa pietura, bet 1933. gadā tika uzcelta stacijas ēka. 1975. gadā Pārogres teritorijā tika dibināts dendraloģiskais parks "Lazdukalni", kas 2020. gadā pārdēvēts par Špakovska parku.
15. maršruts
15. maršruts var būt:
Jürgensburg
Jürgensburg var būt:
Rīgas pasažieru osta
Rīgas Pasažieru osta (oficiālais nosaukums Rīgas Pasažieru termināls) ir pasažieru osta Latvijas galvaspilsētā Rīgā. Pasažieru ostas adrese ir Eksporta iela 3a.
Vēsture
2006. gadā prāmju satiksmi starp Rīgu un Stokholmu sāka kompānija Tallink.
Statistika
Kopš 2006. gada Rīgas pasažieru ostas kopējais pārvadāto pasažieru skaits strauji pieauga. Galvenokārt tas bija saistīts ar Igaunijas kompānijas "Tallink" ienākšanu Rīgas ostā.
16. maršruts
16. maršruts var būt:
Hermods
Hermods ( - 'drosmīgais') skandināvu mitoloģijā ir dieva Baldra brālis. Saskaņā ar Snorres Sturlusona Baldra mīta izklāstu Hermods Sleipnira mugurā devās uz Hēlu, lai pārliecinātu dievieti Hēlu Baldru atbrīvot. Par dievu Hermods tiek uzskatīts tikai Sturlusona versijā. Vecākajā Edā pieminēts varonis Hermods. Vēl citur gan Hermods, gan Brāgi sveic kritušos varoņus, kas ierodas Valhallā (arī šeit abi vēl netiek uzskatīti par dieviem).
Mīts par došanos uz Hēlu
Pēc Baldra nāves Hermods pēc Frigas lūguma dodas uz pazemes valstību Hēlu, lai piedāvātu Hēlai izpirkuma maksu par Baldru. Viņš Speipnira mugurā jāj deviņas naktis, līdz ierodas pie upes Gjellas un šķērso tās tiltu, kuru sargā milze Modgūda. Modgūda pavēsta, ka tilts zem Hermoda soļiem skanējis skaļāk nekā dienu iepriekš, kad to šķēršojuši pieci pulki mirušo, tātad Hermods nevar būt miris. Viņa tam jautā, ko viņš vēlas,un Hermods pastāsta, ka meklē Baldru. Modgūda apstiprina, ka Baldrs ir Hēlā, un Hermods dodas tālāk. Viņš piejāj pie Hēlas vārtiem un Sleipnira mugurā pārlec tiem pāri. Hēlā viņš redz Baldru sēžam goda vietā. Hēla piekrīt Baldru atbrīvot, ja visi dzīvie un mirušie apraudās viņa nāvi. Baldrs ar Hermoda palīdzību Odinam sūta savu gredzenu Draupniru piemiņai.
MUS
MUS var nozīmēt:
Hermods
Mīts par došanos uz Hēlu
Pēc Hermoda atgriešanās āsi sūta ziņnešus pa visu pasauli, lai visi apraudātu Baldra nāvi. To apraud visi, izņemot milzi Toku, kas patiesībā ir pārvērties Loki, tāpēc Baldrs netiek atbrīvots.
MUS
Mus
MUS
17. maršruts
17. maršruts var būt:
Gustavs Šķilters
Gustavs Šķilters (1874—1954) bija latviešu tēlnieks, Štiglica Centrālās tehniskās zīmēšanas skolas pedagogs (1905―1918) un Latvijas Mākslas akadēmijas docents (1924―1932).
1966. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1966. gada notikumi Latvijas PSR. Latvija atradās PSRS sastāvā.
Gustavs Šķilters
Dzīvesgājums
Papildinājās Ogista Rodēna darbnīcā Parīzē (1900―1905), šajā laikā apceļoja Spāniju, Maroku, Nīderlandi, Šveici, Vāciju, Itāliju. Studijas Rodēna darbnīcā palielināja Šķiltera interesi par ekspresīvo simboliku un impresionisma izteiksmei raksturīgiem paņēmieniem — piemēram, atsevišķas skulptūras daļas neapstrādāt vai atstāt negludas virsmas. Atgriezies no Parīzes, Šķilters strādāja par plastiskās veidošanas pasniedzēju Štiglica skolā (1905―1918), darbojās arī mākslas kritikā.
Pēc Pirmā pasaules kara atgriezās dzimtenē, bija Latvijas Mākslas akadēmijas docents (1924―1932) un Latvijas Universitātes lektors (1925—1829), strādāja arī Jelgavas Skolotāju institūtā (1926―1929). No 1937. gada vadīja Tautas universitātes mākslas studiju.
Miris 1954. gadā Rīgā. Komponists Alfrēds Kalniņš viņam veltījis klavierksaņdarbu "Balāde" b moll. 1974. gadā Daugavgrīvas ielā 9 Rīgā iekārtoja Šķiltera memoriālo muzeju.
Daiļrades raksturojums
Šķiltera daiļradi nosacīti iespējams iedalīt trijos posmos:
Pele (nozīmju atdalīšana)
Pele var būt:
Gustavs Šķilters
Daiļrades raksturojums
Šķilters darbojās stājtēlniecībā (kur īpaši pievērsās portretiem), veidoja arī dekoratīvas un memoriālas skulptūras. Viņš pievērsās arī vienkāršā darba darītāju atveidiem ("Vecais sētnieks"), kā arī attēloja dažādus psiholoģiskos stāvokļus ("Izmisums", "Skumjas") un izteiksmes ("Dziedātāja meitene", "Niķīgs bērns"). Šķilters daudz atveidojis bērnus ("Dusmīgā", "Guļošs bērns") un vecus cilvēkus ("Vecums"). Šķilters daudz veidojis kailfigūru studijas ("Šķiršanās", "Ilgas"), tām raksturīga liela ekspresivitāte ("Maziņš biju, neredzēju...") un jūgendstilam raksturīga romantizācija. Atsevišķu Šķiltera darbu pamatā ir fantastiski motīvi ("Lietuvēns", "Raganas uz piestas"). Šķilters nenodarbojās ar cieto materiālu apstrādi; daudzi viņa darbi atlieti bronzā, ir arī koka, marmora un terakota skulptūras.
Nacionālā drošība
Nacionālā drošība ir valsts un sabiedrības īstenotu vienotu, mērķtiecīgu pasākumu rezultātā sasniegts stāvoklis, kurā ir garantēta valsts neatkarība, tās konstitucionālā iekārta un teritoriālā integritāte, sabiedrības brīvas attīstības perspektīva, labklājība un stabilitāte. Nacionālās drošības garantēšana ir valsts pamatpienākums.
Latvijas Republikas Nacionālās drošības sistēmu veido valsts varu un pārvaldi realizējošās institūcijas un Latvijas pilsoņi, kam likums deleģē pienākumus un tiesības nacionālās drošības jomā noteiktas kompetences ietvaros.
Uzdevumi
Nacionālās drošības sistēmas uzdevumi ir šādi:
Nacionālās drošības sistēmas darbība balstās uz civilmilitāro sadarbību. Civilmilitārā sadarbība ir plānota un saskaņota valsts pārvaldes iestāžu, sabiedrības un Nacionālo bruņoto spēku darbība valsts apdraudējuma pārvarēšanai. Civilmilitārās sadarbības pamatprincipi ir efektīva savstarpējās sadarbības koordinācija, vienota izpratne par kopējiem mērķiem un dalīta atbildība par mērķu sasniegšanas rezultātiem.
1932. gada vasaras olimpiskās spēles
1932. gada vasaras olimpiskās spēles bija desmitās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika ASV pilsētā Losandželosā. Oficiāli spēles atklāja ASV viceprezidents Čārlzs Kērtiss. Olimpiskās spēles notika Lielās depresijas (1929. gadā sakusies krīze) laikā, tāpēc daudzas valstis un sportisti finansiāli nevarēja ierasties olimpiādes norises vietā. Pirmo reizi olimpisko spēļu vēsturē sportisti dzīvoja olimpiskajā ciematā, kurā gan nedzīvoja sievietes. Sievietes olimpiādes laikā dzīvoja viesnīcā. Tāpat šīs bija pirmās olimpiskās spēles, kuras neapmeklēja valsts pirmā persona, šajā gadījumā ASV prezidents Herberts Hūvers.
Losandželosas olimpiskajās spēlēs piedalījās 37 valstis, kuras pārstāvēja 1332 sportisti. Kopumā tika sadalīti 116 medaļu komplekti 14 sporta veidos. Losandželosa bija vienīgā kandidāte par spēļu rīkošanas mājvietu.
Rūpniecības politika
Rūpniecības politika ir valsts rīcības pasākums, kas vērsts uz ekonomikas struktūru izmaiņu, radot labvēlīgakus apstākļus noteiktu ekonomisko sektoru un ražošanas attīstībai. Rietumu teorijā un praksē šis termins vairāk atbilst jēdzienam „nozaru” vai „sektoru politika”.
Rūpniecības politiku var klasificēt trīs veidos kā aizsargājošu, adaptīvu un iniciatīvu. Aizsargājoša rūpniecības politika ir orientēta uz izveidojušās infrastruktūras saglabāšanu, nodarbinātības uzturēšanu un nacionālo firmu aizsardzību pret ārvalstu konkurenci. Adaptīvā rūpniecības politika ir virzītu uz valsts rūpniecības struktūru piemērošanu notikušajām izmaiņām pasaules tirgos konkurences apstākļos. Iniciatīvā rūpniecības politika ir kad valsts aktīvi ietekmē valsts rūpniecības attīstību, vadoties pēc sev velamās struktūras.
Rūpniecības politikas mērķi
Valsts rūpniecības politikas mērķi var būt:
Otra rūpniecības politikas puse — praktiski vienmēr aktīva rūpniecības politika nozīmē vienu ekonomikas sektoru uzlabošanos uz citu tās sektoru nosacītu funkcionēšanas pasliktināšanās rēķina. Rūpniecības politiku var uzskatīt par veiksmīgu, ja valsts ieguvums no izvēlēto, prioritāro sektoru attīstības kopumā (ieskaitot kā tiešos tā arī netiešos labumus) ir augstāks, nekā zaudējums, kas radies visu citu attīstības palēnināšanās rezultātā.
Rūpniecības politika - valsts investīciju projekts
Gadījumā ar rūpniecības politiku runa ir par valsts rīcībā esošajiem resursiem. Šos resursus nosacīti var iedalīt četrās grupās:
Atvieglojumu-tarifu līdzekļi, kam gan nav nepieciešami tieši izdevumi, bet kas tā vai citādi īstermiņa periodā samazina valsts ieņēmumus. Bet tie ļauj prioritāriem sektoriem samazināt izdevumus un paaugstināt savu cenu konkurētspēju, uzkrāt pašu līdzekļus attīstībai un paplašināšanai, piesaistīt blakus līdzekļus (investīcijas).
Naudas-kredītu līdzekļiem ir nepieciešami ievērojami valsts budžeta vai citu valsts finansēšanas avotu līdzekļi.
Infrastruktūras līdzekļi ir valsts izmaksas ne tieši prioritārajā sektorā, bet blakus nozarēs, kas ļauj biznesam ieekonomēt pašu līdzekļus.
Ceturtā grupa - politiskie līdzekļi - ir visneviendabīgākā un daudzveidīgākā. Ārēji tā izskatās „vislētākā” un vienkāršākā. Taču daudzi no šiem instrumentiem ir visbīstamākie, jo
Apvienotās Eiropas rūpniecības politika
Eiropas rūpniecības politikas vēstures atskaites punkts ir Eiropas Komisijas paziņojums “Rūpniecības politika atvērtos un konkurētspējīgos apstākļos: pamatnostādnes Kopienas pieejai”(1990). Sekoja šādi citi dokumenti:
Eiropas Komisija savā 2008.g. paziņojumā “Daži svarīgākie jautājumi Eiropas konkurētspējā — ceļā uz integrētu pieeju” uzsvēra pastāvošās rūpniecības lomas samazināšanās (deindustrializācijas) un uzņēmumu pārvietošanas tendences, kas daļēji ir savstarpēji saistītas parādības. ''„Nav šaubu, ka pēdējās desmitgadēs ES ekonomikā notikušas milzīgas pārmaiņas: ražošanas daļa ES ekonomikā samazinājās no 30 % 1970. gadā uz 18 % 2001. gadā, vienlaicīgi strauji augot pakalpojumu nozarei — no 52 % uz 71 %. Uzņēmumu pārvietošana īpaši skar ražošanu, kas maz izmanto tehnoloģijas, bet ir darbietilpīga. Tomēr viens no patiesiem riskiem ir tas, ka ārpus ES robežām var tikt pārvietota (un tas jau notiek) arī pētniecība un izstrāde"''. Jaunākie dati par rūpniecības pasūtījumiem, ko 2008. gada februārī beigās publicēja Eurostat, ir satraucoši.
Zaube
Zaube, līdz 1926. gadam Jaunpils, ir apdzīvota vieta Cēsu novada Zaubes pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies pie autoceļa P32 Dzirnavupes krastā 41 km no novada centra Cēsīm un 90 km no Rīgas. Zaubē atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, bibliotēka, Zaubes Svētā Nikolaja pareizticīgo baznīca un Zaubes luterāņu baznīca.
Latvijas Universitāte
Latvijas Universitāte (LU; la) ir Latvijas Republikas akadēmiskās un profesionālās augstākās izglītības un zinātnes institūcija, kurā kopš 1919. gada ir apvienots studiju un zinātniskās pētniecības potenciāls dabas, tehnisko, humanitāro un sociālo zinātņu jomā. LU uzdevums ir nodrošināt iespēju iegūt akadēmisko un profesionālo augstāko izglītību, veikt fundamentālus un lietišķus pētījumus humanitārajās, dabas, tehniskajās un sociālajās zinātnēs. Pēc studentu skaita LU ir Latvijas lielākā universitāte un viena no lielākajām universitātēm Baltijas valstīs. Universitātes galvenā ēka atrodas Raiņa bulvārī 19 Rīgā. LU atklāšanas diena — 28. septembris — ir LU svinamā diena.
Mergupe
Mergupe (arī Merga, Mērgupe, augštecē Būnēnu strauts) ir Lielās Juglas kreisā satekupe Cēsu, Siguldas un Ogres novados. Iztek no nelielā Būnēnu ezera Nītaures pagastā. Augštece līdz Brendupes ietekai saukta par Būnēnu strautu. Sākumposmā ~2 km garumā upe regulēta. Līdz Nītaurei Mergupe tek pa izteiktu ieleju mežainā apvidū. Lejpus Nītaurei pēc ~2 km uz Mergupes atrodas Krīgaļu ūdensdzirnavas, kas vēstures avotos minētas jau 18. gadsimtā un kurās saglabājušās visas vēsturiskās graudu pārstrādes iekārtas no Ulmaņlaikiem. Pēc Nītaures upe nonāk līdzenā purvainā apvidū, kur tā uzņem apkārtējo meliorēto platību drenāžas ūdeņus. Lejpus Moresmuižas līkumo pa izteiktu ieleju. Pie Sidgundas satek ar Sudu, izveidojot Lielo Juglu.
Latvijas Universitāte
Pārvalde
1996. gada 29. martā LU Satversmes sapulce pieņēma trešo Satversmi, kuru apstiprināja Latvijas Republikas Saeima ar likumu 1998. gada 5. februārī. Latvijas Universitāte pārstāja būt valsts augstskola, kļūstot par atvasinātu publisku personu, autonomu pašpārvaldes institūciju, kura ir iepriekšējo periodu tiesību un juridisko saistību mantiniece. Atbilstoši savai Satversmei, LU nosaka savu iekšējo kārtību, ņemot vērā tradicionālo, starptautiski atzīto universitāšu telpu un teritorijas neaizskaramību. LU vadību un pārvaldi veic izveidotās pārstāvības institūcijas, ievēlēts rektors un struktūrvienību pārvaldes amatpersonas. Pārvaldi veic arī prorektori, direktori (prorektoru un direktoru skaitu nosaka rektors), kanclers un dekānu padome. LU pārvaldes, vadības un galvenās lēmējinstitūcijas ir:
Mergupe
Lielākās pietekas: Zaube (29 km), Viļumupe (8 km), Gulsupe (6 km).
Lielākās apdzīvotās vietas krastos: Nītaure, Mālpils, Sidgunda. Upi šķērso autoceļi P3 un P32.
1970. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1970. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
HTML5
Šī valoda ir mēģinājums definēt vienu iezīmēšanas valodu, kas var tikt rakstīta gan HTML, gan XHTML sintaksē. HTML ir tikuši pievienoti vairāki jauni sintakses elementi, piemēram,,   un.
Seržs Ibaka
Seržs Jonass Ibaka Ngobila (fr; dzimis  Brazavilā, Kongo Republikā) ir profesionāls Kongo Republikā dzimis basketbolists, spēlē spēka uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2011. gada Spānijas basketbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2020) pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas klubu Losandželosas "Clippers". 2019. gadā Toronto "Raptors" sastāvā kļuva par NBA čempionu. 2008. gada NBA draftā S. Ibaku Sietlas "SuperSonics" izraudzījās ar kopējo 24. kārtas numuru pirmajā izvēles kārtā. Viņš kļuva par pirmo basketbolistu no Kongo Republikas, kas tiek izraudzīts NBA draftā.
Karjera
S. Ibaka karjeru uzsāka dzimtajā Kongo Republikā, taču 2007. gadā spēlēja Spānijas LEB līgā (pēc spēka otra spēcīgākā līga valstī). Tajā viņš vienu sezonu pārstāvēja CB L'Hospitalet klubu. Pēc sezonas 2008. gada NBA draftā viņu Sietlas "SuperSonics" izraudzījās ar kopējo 24. kārtas numuru pirmajā izvēles kārtā. Pēc drafta S. Ibaku draftējušā Sietlas kluba turpinātāji Oklahomasitijas "Thunder" izlēma par labu viņa spēlēšanai Eiropā vēl vienu sezonu. 2008.—2009. gada sezonu viņš aizvadīja Liga ACB klubā Manresas "Bàsquet", tā sastāvā basketbolists vidēji spēlē guva 7,1 punktu un savāca 4,5 atlēkušās bumbas. Pēc šīs sezonas viņš devās uz NBA.
NBA karjeras sākumā viņam bija grūtības ar angļu valodas apguvi, taču tagad viņš prot četras valodas. Debijas sezonā viņš bija labākais metienu bloķētājs starp visiem līgas debitantiem. Izslēgšanas spēļu pirmās kārtas otrajā spēlē pret Losandželosas "Lakers" viņš bloķēja septiņus pretinieku metienus, kas ir līgas rekords (viņš bija jaunākais spēlētājs, kurš izslēgšanas spēlēs ir bloķējis 7 metienus).
Otrajā sezonā viņš piedalījās Visu zvaigžņu spēles slam-dunk konkursā, taču nekvalificējās finālam.
2016. gada vasarā S. Ibaka tika aizmainīts uz Orlando "Magic" pret Viktoru Oladipo, Ersanu Iljasovu un drafta tiesībām uz Domantu Saboni. 2017. gada februārī viņš tika aizmainīs uz Toronto "Raptors" pret Terensu Rosu un nākotnes pirmās kārtas drafta tiesībām (vēlāk tās tika izmantotas draftējot latviešu spēlētāju Anžeju Pasečņiku). "Raptors" sastāvā 2019. gadā kļuva par NBA čempionu.
Spānijas izlase
S. Ibaka spēlēja 2011. gada Eiropas čempionātā, kur pārstāvēja Spānijas izlasi. Spānijas pilsonību viņš ieguva tikai dažus mēnešus pirms finālturnīra sākuma. Eiropas čempionātā viņš Spānijas izlases sastāvā izcīnīja zelta medaļu.
Piedalījās 2012. gada olimpiskajās spēlēs Londonā, kur Spānijas izlase izcīnīja sudraba medaļas, finālspēlē piekāpjoties ASV.
Latvijas Universitāte
Struktūrvienības
LU akadēmiskās struktūrvienības ir fakultātes, zinātniskie institūti, nodaļas, katedras, laboratorijas, kā arī LU Bibliotēka, LU Akadēmiskā bibliotēka, Botāniskais dārzs, Zinātnes un tehnikas vēstures muzejs, Akadēmiskais apgāds. Savu uzdevumu veikšanai LU ir tiesības veidot arī filiāles, centrus, skolas u.c., kā arī struktūrvienības organizatoriskā, saimnieciskā un apkalpojošā darba veikšanai. LU struktūrvienībām nav juridiskas personas statusa.
Fakultātes
LU sastāvā ir 13 fakultātes: Bioloģijas, Biznesa, vadības un ekonomikas, Datorikas, Fizikas, matemātikas un optometrijas, Ģeogrāfijas un Zemes zinātņu, Humanitāro zinātņu, Juridiskā, Ķīmijas, Medicīnas, Pedagoģijas, psiholoģijas un mākslas, Sociālo zinātņu, Teoloģijas, kā arī Vēstures un filozofijas fakultāte.
Universitātei ir arī 24 institūti, tai skaitā plašu starptautisku ievērību guvušais LU Cietvielu fizikas institūts. Tāpat universitātei ir arī 14 studiju centri un citas struktūrvienības.
LU Akadēmiskais centrs
Latvijas Universitāte turpina aktīvu darbu pie Akadēmiskā centra izveides Rīgā, Torņakalnā. Akadēmiskā centra attīstības programmas projektu īstenošana tiek realizēta trīs posmos.
Otrais posms ietver divu ēku — Zinātņu mājas un Rakstu mājas — izbūvi. Zinātņu māju nodeva ekspluatācijā 2019. gada janvārī. Tajā koncentrēti visi LU eksakto, medicīnas un dzīvības zinātņu nozaru pētniecības un studiju virzieni. Tā nodrošina gan infrastruktūras, gan cilvēkresursu efektīvu izmantošanu un veicina studiju un pētniecības nozaru sinerģiju. Savukārt šobrīd noris darbs pie Rakstu mājas projektēšanas un būvniecības pakalpojumu iepirkuma. Rakstu mājas atklāšana plānota 2023. gada rudenī. Šobrīd notiek otrā posma realizācija, savukārt trešā posma projekti atrodas priekšizpētes stadijā.
Akadēmiskā centra attīstības programmas trešā posma projekti ir:
2023. gadā LU Akadēmiskā centra metu konkursā uzvarēja Polijas arhitektu birojs SBS "Engineering Group SP. ZOO", konkursa pirmajā kārtā bija iesniegti seši darbi, no kuriem žūrija konkursa otrajai kārtai virzīja četrus.
Attīstības programmas trešā posma projektu priekšizpētē iekļauti papildinoši infrastruktūras modernizācijas projekti:
Karteča (artilērija)
Sākotnēji šāviņu veidoja mazi akmentiņi vai sīki dzelzs gabaliņi, kurus sabēra stobra kanālā virs pulvera lādiņa un nostiprināja ar prapi. Vēlāk, lai novērstu stobra bojāšanos, karteču vispirms iepildīja audekla maisiņā. Visbeidzot kartečas šāviņus veidoja čuguna vai svina lodes, kuras bija ievietotas cilindriskā metāla vai kartona iepakojumā.
19. gadsimta sākumā tika izgudrots šrapnelis, kurš šā gadsimta vidū pilnīgi aizstāja karteču.
Latvijas Universitāte
Vēsture
1919. gada 8. februārī Latvijas SPR valdības priekšsēdētājs Pēteris Stučka un izglītības komisārs Jānis Bērziņš parakstīja dekrētu par vācu okupācijas iestāžu dibinātās Baltijas Tehniskās augstskolas likvidēšanu un Latvijas Augstskolas dibināšanu uz tās bāzes ar izglītību latviešu valodā. Augstskolas svinīgā atklāšana norisinājās 20.02.1919. bijušā Rīgas Politehniskā institūta (RPI) galvenās ēkas aulā Raiņa bulvārī 19 (toreiz Kārļa Marksa bulvāris). 1919. gada 7. martā tika apstiprināti 80 profesori un asistenti, no kuriem vismaz 60 bija reevakuētā RPI mācībspēki. Studentu uzņemšana turpinājas līdz 20. martam, kad kopējais uzņemto studentu skaits pieauga līdz 3078, no tiem 2123 studijas uzsāka 1. kursā. Vispopulārākie bija Lauksaimniecības nodaļā (apmēram 1100 studentu) un Ķīmijas nodaļā (apmēram 600), no tiem tikai 1563 64 % bija ar vidējo izglītību. Lai sagatavot studentus apmācībai, katra nodaļa noorganizēja kursus. Latvijas Augstskolas padomes priekšsēdētās bija Pauls Valdens (07.05.1919.–22.05.1919.).
Reālā Latvijas Augstskolas atklāšana notika tikai 1919. gada 28. septembrī pēc tam, kad kontroli pār Rīgu atguva Kārļa Ulmaņa valdība. Augstskolas Satversme ar Latvijas Republikas Saeimas likumu pieņemta trijos lasījumos 1923. gada 16. martā, bet Valdības Vēstnesī Nr. 66 izsludināta 1923. gada 28. martā, piešķirot augstskolai nosaukumu Latvijas Universitāte (de). Ar Satversmes apstiprināšanu Latvijas Augstskolā tika ielikti augstskolu autonomijas un pašpārvaldes pamati. Par studijām pārsvarā bija jāmaksā. Sākuma maksa bija 2500 rubļu par semestri.
No 1919. līdz 1940. gadam Universitāte ir Latvijā lielākais augstākās izglītības, zinātnes un kultūras centrs, kuru atbalstīja valsts. 1935. gadā atklāja iekšpagalmā uzcelto Lielo aulu, zem kuras atrodas garderobe un studentu ēdnīca (arhitekts Ernests Štālbergs).
Latvijas Universitātē pirmo reizi pasaulē ir iespēja iegūt augstāko izglītību latviešu valodā. Tās 12 fakultātēs varēja studēt humanitārās (ieskaitot teoloģiju), tehniskās, eksaktās un dabas zinātnes. Latviešu mācību valodas ieviešana neliecināja par cittautiešu noniecināšanu, bet studentu nacionālais sadalījums atšķīrās no tā valstī jo 1937./ 1938. studiju gadā no 6780 LU studentiem 86% bija latvieši (76,9% iedzīvotāju pēc 1935. gada Tautas skaitīšanas), 6,4% - ebreji (4,9%), 3,8% - vācieši (3,3%), 2,8% - krievi (8,8%), 0,4% - poļi (2,6%), 0,3% - lietuvieši (1,2%), 0,3% - igauņi (0,4%) un 1% - citu tautību studenti (1,9%).
1938. gadā no Latvijas Universitātes tika nodalīta Lauksaimniecības un Mežsaimniecības fakultāte, pārceļot tās uz Jelgavu un izveidojot Jelgavas Lauksaimniecības akadēmiju.
No 1958. līdz 1990. tās nosaukums bija Pētera Stučkas Latvijas Valsts Universitāte (ru). 1950. gadā uz LU Medicīnas fakultātes bāzes tika izveidots Rīgas Medicīnas institūts, kas mūsdienās ir kļuvis par Rīgas Stradiņa universitāti. 1958. gadā no Universitātes tika nodalītas tehnisko zinātņu fakultātes. Šīs fakultātes tika apvienotas Rīgas Politehniskajā institūtā.
1990. gadā 19. martā Universitāte atguva nosaukumu Latvijas Universitāte. 1991. gada 15. maijā Latvijas Universitātes Satversmes sapulce pieņēma augstskolas otro Satversmi, un tā ar Latvijas Republikas Augstākās Padomes lēmumu apstiprināta 1991. gada 18. septembrī.
2014. gadā tika uzsākta jaunas LU studentu pilsētiņas jeb kampusa būve Torņakalnā, kuru plānots pabeigt līdz 2023. gadam. Tajā ietilps Dabas māja, Zinātņu māja, Rakstu māja, dienesta viesnīcas, sporta infrastruktūra un tehnoloģiju centrs.
Statistiskie rādītāji
Latvijas Universitātē 2019. gadā mācījās 15 250 studentu, no kuriem 850 bija ārvalstu studenti, bet absolventu skaits bija 3360. Augstskola piedāvā visu līmeņu (bakalaura, maģistra, doktora) 151 akreditētu studiju programmu, kas aptver 28 zinātņu nozares un 22 studiju virzienus.
2013. gadā Latvijas Universitāte kā pirmā no Latvijas augstskolām pirmo reizi iekļuva QS pasaules universitāšu reitingā, ieņemot 701.— 800.vietu.
2018. gadā Latvijas Universitātes darbinieki bija 2344 zinātnisko publikāciju autori, 620 no tām bija iekļautas Scopus un Web of Science datubāzē, četri ziņojumi publicēti žurnālā Nature. 2018. gadā LU saņēma 13 523 studētgribētāju pieteikumus, no tiem 3492 to norādīja kā pirmo prioritāti. 2019. gadā augstskola saņēma 16 150 pieteikumus, un pirmajā prioritātē LU bija izvēlējušies 4062 reflektantu. Pēc 2019. gadā studētgribētāju pieteikumu skaita uz budžeta vietām starp populārākajām programmām LU 1. vietā bija datorzinātnes, 2. vietā — tiesību zinātne, 3. vietā — psiholoģija, 4. vietā — komunikācijas zinātne, 5. vietā — vadības zinības.
2019. gadā Latvijas Universitāte (LU) tika pirmo reizi iekļauta Times Higher Education (THE) Eiropas mācīšanas reitingā un ieņēma 201+ vietu. Reitingā LU atzīmēta kā līdere Latvijā efektīvā sadarbībā ar studentiem, tāpat reitings augstu novērtējis Universitātes studiju vidi, kas veicina mācīšanos.
Ievērojami zinātnieki
Starp ievērojamākajiem zinātniekiem, kas strādā Latvijas Universitātē, ir minami:
Kastīlijas karaliste
Kastīlijas karaliste (Castilla), arī Kastīlijas-Leonas karaliste (Castilla y León) bija karaliste, kas laikā no 1035. gada līdz 1516. gadam pastāvēja Pireneju pussalas ziemeļrietumu un centrālajā daļā. Galvaspilsēta sākotnēji bija Burgosa, pēc tam Valjadolida.
Kastīlijas nosaukums radies 8. gadsimtā, kad Astūrijas karalis Alfonso I nostiprināja savas valsts dienvidu robežas, būvējot pilis (castello).
Valsts izveide
858. gadā Astūrijas karalis Ordonjo I nodalīja savas valsts austrumu daļu atsevišķā grāfistē (kas ieguva Kastīlijas nosaukumu), par pirmo grāfu ieceļot donu Rodrigo. Grāfs 860. gadā ieņēma Amaju, 865. gadā atsita mauru uzbrukumu stratēģiski svarīgajai Pankorbo pilij. Nākamais grāfs, Djego Rodrigess Porseloss nostiprināja grāfisti un paplašināja tās robežas. Mauru centienus apturēt Burgosas grāfistes ekspansiju, neitralizēja to sakāve 882. gadā pie Sellorigo un Pankarbo.
Kastīlijai paplašinoties, Leonas karaļi to sadalīja sīkākās grāfistēs (Burgosas, Alavas, Lantaronas un Sereso), taču Ramiro II (931.—950.) apvienoja tās vienā grāfistē, to piešķirot Gonsalo Fernandess (910.—970.), kurš pēc karaļa nāves kļuva par de facto neatkarīgu valdnieku, pārstāja atzīt Leonas karaļus par saviem suvereniem, proklamēja sevi par Kastīlijas karali un uzsāka grāfistes paplašināšanu (lielāko tiesu teritorijas atņemot Leonai). 966. gadā Leonas karalis Sančo Resnais veiksmīgā militārā kampaņā atkal pakļāva Kastīliju Leonas varai.
1198. gadā notika neveiksmīgs krusta karš pret mauriem: pēc Kastīlijas karaļa un pāvesta aicinājuma no visas Rietumeiropas Kastīlijā ieradās vairāki desmiti tūkstošu krusta karotāju, taču jau pēc pāris nedēļām viss svešzemnieku karaspēks dezertēja un devās uz Pirenejiem, pa ceļam visu laupot, dedzinot un postot.
Apvienošanās ar Leonu un Aragonu
1230. gadā Fernando III juridiski apvienoja Kastīliju un Leonu vienā valstī — Kastīlijas un Leonas karalistē. 1233. gadā Fernando III ieņēma Ubedu, 1236. gadā — Kordovu, 1246. gadā — Haenu, bet 1248 gadā — Seviļu. 1266. gadā Alfonso X pievienoja Kastīlijai Mursiju.
1469. gada 19. oktobrī karaliene Izabella I salaulājās ar Aragonas princi Ferdinandu. 1471. gadā pāvests Siksts IV atzina šo laulību par legālu (laulības radinieku starpā izvērtēja Baznīca). 1474. gadā Izabella tika kronēta par Kastīlijas karalieni un Ferdinands — par Aragonas karali, tādējādi Aragona un Kastīlija tika apvienotas personālūnijā.
Kastīlijas karaļi
Navarras jeb Himenesu dinastija:
Burgundiešu dinastija:
Trastamaru dinastija:
Čikāgas piecīši
Čikāgas piecīši ir trimdas latviešu satīriski-muzikāls ansamblis no Čikāgas, kuru 1961. gadā dibināja Alberts Legzdiņš, Modris Avotiņš, Uldis Ievāns un Jānis Rinkušs. Grupas pirmā plate izdota kā pirmais latviešu valodas stereo ieraksts un pirmais latviešu LP.
Vēsture
1961. gadā latviešu trimdas jaunieši Alberts Legzdiņš, Modris Avotiņš, Uldis Ievāns un Jānis Rinkušs Čikāgā piedalījās Latviešu jauniešu dienās un tur apvienojās kopējam priekšnesumam. Jauniešus vienoja interese par mūziku un veselīga humora izjūta. Pēc jauniešu dienu noslēguma bija nolemts turpināt uzstāšanos arī citviet, kas arī ir grupas pirmsākumi. Vēlāk grupai pievienojās Ilmārs Dzenis un Ģirts Puriņš. 50 gadu pastāvēšanas laikā grupas sastāvs daudzkārt ir papildinājies un mainījies, tajā dažādos laikos un sastāvos ir pabijuši 27 mūziķi. No agrīnajiem dalībniekiem vēl jāmin Juris Strautmans, Pēteris Strods un arī pirmās meitenes – Maija Dumpe un Rūta Kūlmane. Vēlāk klāt nākušie – Janīna Ankipāne, Armands Birkens, Uldis Streips, Lorija Vuda un Alnis Cers. Koncertos bieži tika aicinātas piedalīties bērnu vokālās grupas.
Grupas repertuārā bija pašu sacerētas, kā arī latviskotas populāras amerikāņu popmūzikas dziesmas, bez tam - koncertos vienmēr tika iekļauti joki un humoristiski skeči par ikdienu un politikas aktualitātēm. Grupas uzstāšanos vienmēr pavadīja lieliska publikas atsaucība. Čikāgas piecīši regulāri viesojās latviešu centros Amerikas Savienotajās Valstīs un Kanādā. Grupa kļuva par Amerikas latviešu jaunatnes ceļojošo muzikālo sūtni Amerikā un Kanādā. Vēlāk sekoja ielūgumi uz Latviešu jaunatnes centriem arī Austrālijā, Dienvidamerikā un Eiropā. Grupa sniegusi simtiem koncertu latviešu klausītājiem visā pasaulē. Čikāgas piecīši Latviju apmeklējuši piecas reizes.
1963. gadā iznāca grupas pirmais albums. Kopumā ieskaņotas 12 plates, 16 kasetes, 10 kompaktdiski, 7 videoieraksti un izdota 1 grāmata.
2011. gadā grupa paziņoja par aktīvas muzicēšanas pārtraukšanu, kas nozīmē, ka turpmāk netikšot organizētas tūres un koncerti, grupas uzstāšanos varēs redzēt tikai atsevišķos pasākumos.
1989. gads. Pirmās viesizrādes Latvijā
1989. gadā atmodas laikā Čikāgas piecīši bija uzaicināti ar viesizrādēm Padomju Latvijā. Padomju miliču apsargāti, viņi sniedza koncertus vairākās Latvijas pilsētās, tai skaitā arī divus koncertus Rīgā, Mežaparka lielajā estrādē. Dažādi avoti vēsta, ka Mežaparka koncertus klātienē noskatījās 100 000 klausītāju. Tad arī esot izskanējusi hrestomātiskā A. Legzdiņa frāze: "Saspiedieties ciešāk un paņemiet meitenes klēpī, lai pietiek vietas visiem!" 1989. gada Latvijas turneju kopumā apmeklēja ap 180 000 cilvēku.
Līdz atmodas laikam grupas ieraksti bija nevēlamo darbu sarakstos. Latvijā Čikāgas piecīšu dziesmas ienāca ar nelegāliem lenšu magnetofonu ierakstiem. To kopijas pavairoja un latvieši slepus klausījās tikai uzticamu draugu un radu lokā. "Piecīšu" dziesmas padomju gados šķita kā brīvības malks, kā tilts starp pasaulē izklīdušajiem latviešiem. Čikāgas piecīši skanēja ģimenes ballītēs un to dziesmas no galvas zināja gandrīz ikviens latvietis. Grupai vissaviļņojošākais piedzīvojums bija Latvijas skatītāju līdzdziedāšana visām viņu dziesmām. Leģendārajā Mežaparka koncertā viņi saprata, ko patiesībā nozīmē Latvijas cilvēkiem un bija pārsteigti par savu lielo popularitāti Latvijā. Tieši šo uzstāšanos grupa uzskata par priecīgāko un laimīgāko savā mūziķu karjerā. Mežaparka koncerta TV ieraksts ir Latvijas Televīzijas fondos un ik pa laikam atkārtoti tiek demonstrēts LTV ēterā.
1989. gadā koncerti Latvijā notika Ogrē, Valkā, Rīgā un citviet.
Vēlāk Čikāgas piecīši Latvijā ar koncertiem atgriezās arī 1991., 1995., 2008. un 2011. gadā.
2008. gads. Koncerti Valsts 90. gadadienai
Valsts dibināšanas 90. gadadienai par godu, Čikāgas piecīši 2008. gada novembrī ar koncertiem viesojās Ventspilī, Liepājā, Rīgā, Madonā, Jēkabpilī un Cēsīs.
Čikāgas piecīši koncertos atskaņoja iepriekšējo gadu labākos hitus (Pazudušais dēls, Ir septiņi no rīta, Man garšo alus, Par mani. draudziņ, nebēdā, Hei lai lī u.c.), un arī īpaši šai koncerttūrei sacerētas jaunas dziesmas. Koncertos Latvijā ar Čikāgas piecīšiem kopā uzstājās bērnu ansambļi Gaismiņa (Liepāja), Jūras akmentiņi (Ventspils), Smaidiņš (Madona), Ding Dong (Jēkabpils), Sienāzītis (Cēsis). Arēnas Rīga izrādē piedalījās Dzeguzīte, Knīpas un Knauķi (Rīga), kā arī visi reģionālie bērnu ansambļi, kas kopā ar Čikāgas Piecīšiem atskaņoja 3 dziesmas - Mazais letiņš, Šūpuļdziesmu jeb Saldu dusu visiem maziem latvju bērniem, kā arī Alberta Legzdiņa dziesmas „Es taisīju karodziņu” pirmatskaņojumu.
2011. gads. Čikāgas piecīšiem — 50
2011. gadā grupa atzīmēja 50 gadu pastāvēšanas jubileju ar plašu jubilejas un atvadu koncertu tūri visā Latvijā. Grupas dalībnieki paši nav pārliecināti par galīgām atvadām no koncertēšanas, tāpēc tūres pilnais nosaukums bija "Pirmā atvadu un jubilejas koncertturneja". Šajā turnejā grupu pārstāvēja astoņi "piecīši".
2011. gada koncerti Latvijā notika:
Dokumentālā filma "Čikāgas piecīši. Par mani, draudziņ, nebēdā..."
2011. gada jūnijā producents un režisors Igors Linga kopā ar skaņu operatoru Klāvu Siliņu devās uz ASV, lai pievienotos grupai "Čikāgas piecīši" koncerttūrē pa Ameriku. Bija ieplānots izveidot filmu par leģendāro grupu, kur paši grupas dalībnieki dalītos savās emocijās, stāstos un piedzīvojumos, kuriem tie ir bijuši aculiecinieki pēdējo 50 gadu laikā. Grupas dalībnieki, trimdas latvieši, intervijās stāsta, ka savās dziesmās dziedādami par Latviju, viņi nekad nav zinājuši, ka viņus dzird un mīl arī Padomju Latvijā.
19. maršruts
19. maršruts var būt:
Čikāgas piecīši
Dokumentālā filma "Čikāgas piecīši. Par mani, draudziņ, nebēdā..."
Filmu veidoja Mūzikas Video kanāls sadarbībā ar Jura Podnieka studiju un ar "Lattelecom televīzijas" atbalstu. Filmas pirmizrāde notika 2011. gada rudenī.
1982. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1982. gada notikumi Latvijas''' teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
Vieta
Vieta parasti ir kāda ķermeņa atrašanās punkts telpā.
Terminu vieta var attiecināt uz:
Lionas "Olympique"
Lionas "Olympique" (fr), saukts arī par OL vai vienkārši Lyon, ir Francijas futbola klubs, kas bāzēts Lionā, Ronas-Alpu reģionā. Dibināts 1899. gadā kā Racing Club, spēlē Francijas futbola augstākajā līmenī — 1. līgā. Mājas spēles komanda aizvada jaunuzceltajā Parc Olympique Lyonnais stadionā. Olympique futbolisti septiņas reizes ir kļuvuši par Francijas čempioniem, kā arī piecas reizes izcīnījuši Francijas kausu.
Sastāvs
Sastāvs uz .
Spānijas administratīvais iedalījums
Spānijas administratīvo iedalījumu veido 17 autonomie apgabali (es), 2 autonomās pilsētas (es) un 3 suverēnās teritorijas (es). Spānijas autonomie apgabali (es) ir Spānijas Karalistes pirmā līmeņa politiskais iedalījums, kas izveidots saskaņā ar Spānijas konstitūciju. Konstitūcijas otrais pants atzīst visu "reģionu un tautību" tiesības uz pašpārvaldi un pasludina "Spānijas nācijas nesaraujamo vienotību". Autonomie apgabali sīkāk iedalās 50 provincēs (es).
Ragnvalds
Ragnvalds (Ragnvaldr, senkrievu: Рогъволодъ, Роговолодъ, be; ru; dzimis ap 920. gadu — miris 978. gadā) bija pirmais hronikās minētais Polockas kņazs, kurš valdīja no 945. līdz 978. gadam.
Zaķveidīgie
Zaķveidīgie, zaķveidīgo kārta (Lagomorpha) ir viena no zīdītāju klases (Mammalia) kārtām, kas apvieno zaķus, trušus un svilpējzaķus. Zaķveidīgo kārtā ir 2 mūsdienās dzīvojošas dzimtas: zaķu dzimta (Leporidae) un svilpējzaķu dzimta (Ochotonidae).
Ragnvalds
Izcelsme
Pēc krievu hronikas ziņām viņš bija cēlies no aizjūras varjagiem. Vairums vēsturnieku viņu uzskata par norvēģu Inglingu ķēniņu dzimtai (norvēģu: Ynglingeætten) piederīgu, kas 9.—10. gadsimtā pakļāva sev Daugavas ūdensceļu tagadējās Latvijas un Baltkrievijas teritorijā un apmetās nocietinātos pilskalnos Daugmalē, Koknesē, Jersikā, Polockā un citviet.
1948. gada vasaras olimpiskās spēles
1948. gada vasaras olimpiskās spēles bija četrpadsmitās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika Lielbritānijas galvaspilsētā Londonā. Oficiāli spēles atklāja Lielbritānijas karalis Džordžs VI. Šīs bija pirmās vasaras olimpiskās spēles pēc Otrā pasaules kara beigām. 1940. gada spēlēm bija jānorisinās Helsinkos (Tokijā spēles nebūtu notikušas, jo Ķīna iebruka Japānā) un 1944. gada olimpiāde būtu notikusi Londonā. Šī bija otrā reize, kad Londona rīko olimpiskās spēles (pirmoreiz Londonā norisinājās 1908. gada vasaras olimpiskās spēles) un Londona būs pirmā pilsēta, kas rīko olimpiskās spēles trīs reizes (nākamā reize bija 2012. gadā).
Ragnvalds
Bojāeja strīdā ar Novgorodas ķēniņu
Rurika dinastijas Novgorodas rusu ķēniņš (krievu avotos — kņazs) Valdemārs (vikingu: Valdemarr, slāvu: Volodimir, mūsdienu transkripcijā — Vladimirs Svjatoslavičs) bildinājis Ragnvalda meitu Rognedu, bet viņa to atraidījusi, jo bijusi jau saderināta ar Kijevas ķēniņu Jaropolku. Vladimirs paņēmis Rognedu ar varu un nogalinājis viņas tēvu un divus brāļus. Vēlāk Vladimirs kļuvis par Kijevas kņazu un 988. gadā pārgājis kristietībā.
Zaķveidīgie
Zinātniskais vārds Lagomorpha radies no grieķu vārdiem lagos (λαγος, "zaķis") un morphē (μορφή, "veids").
1948. gada vasaras olimpiskās spēles
Londonas olimpiskajās spēlēs piedalījās 59 valstis, kuras pārstāvēja 4104 sportisti. Kopumā tika sadalīti 136 medaļu komplekti 17 sporta veidos.
Balsošanā par olimpisko spēļu mājvietu Londona uzvarēja Baltimoru, Lozannu, Losandželosu un Filadelfiju.
Zaķveidīgie
Zaķveidīgie dzīvnieki ir sastopami visā pasaulē, izņemot Antarktīdu. Latvijā dzīvo tikai 2 zaķu dzimtas sugas: pelēkais zaķis (Lepus europaeus) un baltais zaķis (Lepus timidus).
Zaķveidīgie un grauzēji
Zaķveidīgie nedaudz atgādina grauzējus (Rodentia), un līdz 20. gadsimta sākumam tika klasificēti vienotā virsdzimtā, jo pastāvēja uzskats, ka zaķveidīgie ir samērā tuvi radinieki grauzējiem. Tomēr pēdējo gadu pētījumi ieviesa izmaiņas sistemātikā un mūsdienās ir izdalīta jauna zaķveidīgo kārta.