cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Litlamerika
Stacija Litlamerika II tika ierīkota 1934. gadā virs pirmās stacijas, jo, ekspedīcijai ierodoties, atklājās, ka vecā stacija ir aprakta ar 7 m biezu sniega kārtu. Stacijā tika ierīkota radiostacija, kinoteātris un kūts četrām govīm. Dažām no vecās stacijas ēkām tika ierīkota pieeja ar tuneļu palīdzību. Ledāja fragments, uz kura atradās stacija, uz īsu brīdi atdalījās no šelfa ledāja, bet vēlāk ledāja veselums atjaunojās.
Litlamerika III vai Vestbeisa (West Base; pretēji Īstbeisai Stoningtonas salā) tika ierīkota 1940. gadā 6 jūdzes uz ziemeļiem no vecās bāzu vietas. Ledus gabals, uz kura atradās stacijas paliekas, 1963. gadā atdalījās no šelfa ledāja un tika aiznests jūrā.
Litlamerika IV tika ierīkota 1946. gadā. Tā darbojās kā daļa no operācijas "Highjump".
Martinika
Martinika ir Francijas aizjūras reģions un arī aizjūras departaments. Šī Antiļu arhipelāga sala atrodas Karību jūrā, aptuveni 450 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Dienvidamerikas krastiem, bet 700 kilometrus uz dienvidaustrumiem no Dominikānas.
Taipeja
Taipeja jeb Taibei  ir Ķīnas Republikas de facto galvaspilsēta kopš 1949. gada Ķīnas pilsoņu kara. Tā bija arī Taivānas galvaspilsēta no 1895. gada, kad šeit valdīja Japānas impērija. 2022.gada jūlijā Taipejā dzīvoja 2 462 482 iedzīvotāji, bet tās metropolē dzīvo mazliet vairāk par 10 miljoniem cilvēku.
Katlakalns (Rīga)
Katlakalns ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, Zemgales priekšpilsētā. Katlakalna apkaime atrodas Rīgas dienvidu daļā. Tā robežojas ar Salu (tikai savienojums pa ūdeni), Maskavas forštates, Ķengaraga (ar abām ir savienojums pa Dienvidu tiltu) un Bišumuižas apkaimēm, kā arī ar Ķekavas novada Ķekavas pagastu apkaimes dienvidu daļā. Katlakalna apkaimes robežas ir Bieķengrāvis, Daugava, pilsētas robeža, Bauskas iela, Bišumuižas grāvis.
Katlakalna apkaimes kopējā platība ir 1,554 km², kas ir apmēram par 3/5 mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Apkaimes iedzīvotāju skaits ir niecīgs, apbūvē dominē rūpniecības uzņēmumi un biroju ēkas.
Apkaimes morfoloģiskās robežas ir saplūdušas ar Ķekavas novada Valdlaučiem un Bišumuižas apkaimi, tai nav skaidra vietējā centra (realitātē tas atrodas ārpus Rīgas — Ķekavas novada Valdlaučos). Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 6 028 metri.
Mendziboža
Mendziboža (pl, vēsturiski arī Medzibora (, līdz 1886. gadam) un Neimitelvalde (, pēc 1886. gada)) - pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz ziemeļiem no Sicovas.
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāji
Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētājs bija oficiāls nosaukums vienam no Latvijas PSR augstākajiem amatiem. 1990. gadā ievēlētā Augstākā padome darbojās līdz 1993. gadam, kad ievēlēja 5. Saeimu.
Pauls Putniņš
Biogrāfija
1963. gadā absolvējis Latvijas Valsts konservatoriju. Strādājis par režisora palīgu un režisoru Dailes un Liepājas teātros. Kopš 1965. gada nodarbojās vienīgi ar dramaturģiju. Bija viens no populārākajiem 1970.—1980. gados iestudētajiem autoriem teātros. Dramatizējis tādus darbus kā "Laikmetu griežos" (Andrejs Upīts) un "Mērnieku laiki" (Reinis un Matīss Kaudzītes). Sarakstījis vairāk nekā 30 lugas, 25 no tām iestudētas profesionālajos un amatieru teātros. Bijis literārā avota autors un scenārija līdzautors Jāņa Streiča filmām "Aizaugušā grāvī viegli krist" (1986) un "Naktssargs un veļasmazgātāja" (TV filma, 2002). Kopš 1970. gada P. Putniņš bija Rakstnieku savienības un Teātra darbinieku savienības biedrs, savukārt no 1999. gada — Dramaturgu ģildes biedrs. 1977. gadā saņēmis A. Upīša balvu, 1987. gadā — Andreja Pumpura un Annas Brigaderes balvas.
Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā iesaistījās politikā. Bija 5. un 6. Saeimas deputāts no "Latvijas Zemnieku savienības" saraksta. 2001. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās sekmīgi kandidēja Rīgas domes vēlēšanās no "Zaļo un Zemnieku savienības" saraksta. Pēc Rīgas domes deputāta pilnvaru beigšanās 2006. gadā piedalījās 9. Saeimas vēlēšanās, kur tika ievēlēts. 2010. gadā paziņoja, ka nekandidēs 10. Saeimas vēlēšanās un pametīs politiku.
Karls Seigans
Karls Seigans (en, dzimis, miris ) bija ebreju izcelsmes ASV astronoms, astroķīmiķis, zinātnes popularizētājs un zinātniskās fantastikas rakstnieks. Viens no pirmajiem astrobioloģijas un ārpuszemes civilizācijas meklēšanas programmas SETI iedvesmotājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis Ņujorkā. Čikāgas Universitātē studēja fiziku, astronomiju un astrofiziku. Strādāja Smitsona institūta observatorijā, Hārvarda un Kornela Universitātē.
No 1950. gadiem — NASA konsultants. Piedalījās daudzu kosmosa programmu izstrādē. Pēc Seigana iniciatīvas vairākos kosmiskajos aparātos tika ievietoti ziņojumi par Zemes civilizāciju, iespējai, ja kosmiskie aparāti nokļūst citu civilizāciju rīcībā.
1985. gadā Seigans publicēja zinātniskās fantastikas romānu Contact, pēc kura motīviem Roberts Zemekis 1997. gadā uzņēma tāda paša nosaukuma filmu ar Džodiju Fosteri galvenajā lomā.
Mītavas pils uzcelšana
Mītavas pils uzcelšana notika zemgaļu sacelšanās laikā 1265. gadā. Ordeņa mestrs Konrāds fon Manderns apmēram pusceļā starp Rīgu un Zemgales galvenajām pilīm lika uzcelt nocietinājumu, ko nosauca par Mītavu (Mytowe). Mītavas pilij uz Lielupes salas bija jākalpo kā Livonijas ordeņa galvenajai karabāzei Zemgalē, jo šim nolūkam 1259. gadā uzcelto Dobes pili pēc 1260. gada Dobes kaujas un sakāves Durbes kaujā ordeņa garnizons bija pametis.
Augusts Bīlenšteins pieņēma, ka Mītavas pils sākotnēji atradās Lielupes krastā pie Zemgales robežas tagadējā Slokas apkārtnē. Tomēr ne vēsturiskajos dokumentos, ne arheoloģiskajos izrakumos tam trūkst apstiprinājuma. Iespējams, ka hronikas tekstā vārdi vor Semegallen ("pie Zemgales") liecina par to, ka Upmales zemi, kurā atradās Mītavas pils, tolaik neuzskatīja par Zemgales valsts sastāvdaļu.
Atskaņu hronikas vēstījums
Gadu pēc Livonijas ordeņa karaspēka sakāves Zemgalē mestrs Konrāds rūpīgi plānoja jaunu karagājienu pret zemgaļiem.Viņš pie Zemgales lika izveidot karaspēka patvēruma vietu Lielupes (Semegaller Â) krastā četru jūdžu (apmēram 30 km) attālumā (senvācu valodā: er ließ vier mîle nâ ûf der Semegaller Â vor Semegallen bûwen dô ein hûs). Mestrs atstāja pilī daudz bruņinieku un karakalpu un atkal Rīgā atgriezās. Mītavas garnizons bieži devās sirojumos pret zemgaļu pilīm.
Aktoru tīklu teorija
Aģentu tīkla teorija (actor network theory - ANT) ir socioloģijas zinātnes teorija, kas skaidro aģentu mijiedarbību saistībā ar sociālajiem tīkliem. Tie vienā veselā apvieno materiālo vidi (piemēram, tehnoloģija) un semiotisko vidi (piemēram, jēdzieni, koncepcija un simboliskā nozīme). Tas nozīmē, ka, runājot par sociālo mijiedarbību, var minēt gan tās materiālos, gan cilvēku radītos cēloņus.
Aģentu tīkla teorija sākotnēji attīstījusies Parīzes École Nationale Supérieure des Mines Socioloģijas Inovāciju centrā 20. gadsimta 80. gados, skaidrojot tehnoloģisko jauninājumu pielietošanu virknē sociālo parādību tādās nozarēs kā informācijas zinātne, socioloģija, politikas zinātne un vairākās citās nozarēs. To ir radījuši divi vadošie franču zinātņu un tehnoloģijas studiju zinātnieki - Bruno Latūrs (Bruno Latour) un Mišels Kallons (Michel Callon), kā arī britu sociologs Džons Lovs (John Law).
Aģentu tīkla teorija mēģina skaidrot, kā sociālie tīkli tiek veidoti, kā attīstās, mijiedarbojas un mēdz izzust. Tā var tikt skatīta situāciju teorijas kontekstā — sociālā mijiedarbība tiek interpretēta saistībā ar tīkliem dažādās situācijās. Par šo teoriju vēl var runāt etnometodoloģijas, simboliskā interakcionisma, sociāli tehnisko sistēmu, tīklu teorijas kontekstā. ANT ir konstruktīvistu pieeja, kurā tā izvairās no esenciālistu skaidrojumiem par notikumiem vai inovācijām. Aģentu tīkla teorija atšķiras no citām zinātņu un tehnoloģiju studiju un socioloģisko tīklu teorijām tās materiālistiskās — semiotikas pieejas dēļ.
Spilve (Rīga)
Spilve ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, Kurzemes rajonā, kurā ietilpst Rīgas pilsētas daļas Beķermuiža, Guberņciems, Lielā Muiža, Podrags un Rātsupe. Spilves apkaime atrodas Daugavas kreisajā krastā starp Daugavu un Bolderājas dzelzceļa līniju. Tā robežojas ar Bolderājas, Voleru, Ķīpsalas (nav sauszemes savienojuma), Iļģuciema, Imantas un Kleistu apkaimēm.
Spilves apkaimes robežas ir Daugavgrīvas šoseja, līnija uz Daugavu, Daugava, Roņu dīķis, līnija uz Daugavgrīvas ielu, dzelzceļa loks, dzelzceļš.
Spilves apkaimes kopējā platība ir 9,576 km², kas ir gandrīz divas reizes vairāk nekā vidējais Rīgas apkaimju lielums. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 15 728 metri, ko no R un D puses skaidri iezīmē dzelzceļš, ZA — Daugavgrīvas šoseja, bet A — Daugavas viduslīnija.
Nosaukums
Latviešu valodā ar vārdu "spilve" apzīmē grīšļu dzimtas augu, kas līdzinās meldriem un niedrēm. Latvijā spilves ir tipiski purvu augi. Vēl joprojām Spilves mitrajās pļavās ir sastopams daudz niedrāju.
Vēsture
Tiek uzskatīts, ka Spilves pļavu plašajos līdzenumos aizvēsturiskos laikos Lielupe ieplūdusi Daugavā. Taču tad, kad Lielupe savu tecējumu bija saīsinājusi, ieplūstot tieši jūrā, šeit izveidojies plašs purvājs, kurā varēja augt spilves.
Lokalizācija
Vadoties pēc 17. gadsimta beigu Rīgas patrimonālapgabala kartes, Spilves plašumus rietumos ieskāvis Buļļu jeb Kuršu ceļš, bet Daugavas pusē — ceļš uz Daugavgrīvu, starp tiem bija izvietojušās namnieku pļavas un muižas. Aiz Iļģuciema pie Spilves savienojās kājnieku un jātnieku vezumnieku ceļš, kas veda no Zundas pārceltuves cauri Iļģuciemam uz Bolderāju. Šeit tad arī veidojās tagadējā Daugavgrīvas šoseja. 17. gadsimtā Spilve bija apdzīvota galvenokārt gar Daugavas krastu un pie Voleriem. 18. gadsimtā retās zemnieku mājas, kas atradās Spilvē, skaitījās pie Piņķu draudzes novada (de).
Spilves pļavas un muižas
Pļavu izmantošana Spilvē sākusies tikai 15. gadsimta beigās. Viduslaikos Spilves pļavās netālu no Iļģuciema atradušies Svētā gara konventa īpašumi, tālāk Daugavgrīvas virzienā bijuši Rīgas rātes, ordeņa un domkapitula īpašumi. Tālāk no Daugavas atradušies Korda Bartmaņa īpašumi.
Pārdaugava bija viduslaiku rīdzinieku pļavu priekšpilsēta, jo siens ziemā bija tikpat nepieciešams kā ganības vasarā. Daudzus gadsimtus Spilves līdzenumu izmantoja pilsētnieku lopu ganībām un siena pļaušanai. Teritorija Hapaka grāvja vidustecē abpus tagadējai Bolderājas dzelzceļa līnijai vēl līdz 20. gadsimtam tika dēvētas par Vijgriežņu pļavām. 17. gadsimtā pļavas bija sadalītas starp pilsētu un kroni. Valstij piederošajā Spilves daļā iedalīja pļavas dažādiem ierēdņiem un Rīgas cietokšņa garnizonam. Pļavu pilsētas daļa bija nodota rātes pārziņā, to lietoja pilsētas iestādes un privātpersonas. Teritorijas nepārtrauktai apsardzei tika izveidots speciāls dienests.
Pārdaugavā starp pļavām 15. gadsimtā sāka veidoties arī namnieku un garīgo iestāžu muižiņas. Spilvē ir atradušās Hapaka muiža, Esena muiža, Kokes muiža un vēl citas. Hapaka muiža bijusi viena no lielākajām Spilves muižiņām. Tā atradusies rajonā, kur tagad no Daugavgrīvas šosejas atiet Zilā iela. Galvenokārt tā izmantota kā vasaras mītne, tomēr šeit bijusi izvērsta arī lauksaimniecība. Zināms, ka zviedru laikos Hapaka muižā ir apstrādātas 12 ¾ mucvietas (1 mucvieta — 0.4936 ha) tīruma.
Arī netālu esošajā Bekera jeb Pālenes muižā apstrādāts ļoti daudz zemes — 71 ¼ mucvietu tīruma. Bekera muiža tikusi saukta arī par Purvāja muižu. Kā lielā daļā muižiņu, kas atradušās satiksmes maģistrāļu tuvumā, arī šeit bijis ierīkots krogs. Bekera muižas teritorija joprojām ir saglabājusi savu vietvārdu, un tagad tiek saukta par Beķermuižu.
Netālu aiz Iļģuciema pie Spilves pļavām reiz sākušās Esena muižas zemes. Vēl šodien šī apkaime glabā "Lielās muižas" vārdu. Lai arī tās īpašnieki gadsimtu laikā ir mainījušies vairākkārt, vēl 1927. gada Rīgas plānā tā tiek saukta par Esenes muižu. Muižas vēsture sākas 1615. gadā, kad rātskungs Kaspars Drēlings nopircis lauku īpašumu pie Spilves. Pēc šīs dzimtas pēcnācējas Ģertrūdes Drēlingas apprecēšanās ar rātskungu Andreasu Gotānu muižiņai attiecīgi tika mainīts nosaukums. Muižiņu mantoja abu dēls rātskungs Pauls Gotāns, kas 1774. gadā pārdeva to māsasvīram Imanuelam Justam Esenam. I.J. Esens bija Doma un Pētera draudžu mācītājs, kā arī retu un aizliegtu grāmatu kolekcionārs, kuram piederējušas arī apgaismotāju Voltēra, Didro, savam laikam progresīvo pedagogu Lavātera un Zulcera un citas vēstules. 19. gadsimta otrajā pusē muižiņa bija nonākusi krievu tirgotāja Popova atraitnes īpašumā.
Spilves vārds ir saistīts arī ar vienu no centrālajām Lielā Ziemeļu kara (1701 — 1721) epizodēm — Spilves kauju, kas notika starp Saksijas un Zviedrijas karaspēku 1701. gada 9. jūlijā. Tās dienas rītausmā zviedru karaspēks dūmu aizsegā pārcēlās pāri Daugavai starp Krēmeru un Balto muižu un trīs stundu ilgā kauja sakāva Saksijas karaspēku. Uzvara Spilves kaujā nostiprināja Zviedrijas armijas pārsvaru Lielā Ziemeļu kara sākumposmā.
1873. gadā tika atklāts Bolderājas dzelzceļš, kas no Rīgas cauri Spilves pļavām 18 km garumā veda uz Bolderāju. Spilvē vēl 20. gadsimta pirmajā pusē tīrumi aktīvi izmantoti lauksaimniecībā. Meta Taube savās atmiņās stāsta, ka viņas tēvam bijusi saimniecība Podragā, turpat netālu iepretim Spilves pļavām no Rīgas pilsētas ģimene esot nomājusi zemi, kur lielās platībās audzēti kāposti skābēšanai. Spilves pļavās esot gādāts siens saimniecībā esošajiem zirgiem un govīm. 20. gadsimtā Spilves austrumu daļā tika ierīkotas arī dārziņu kolonijas, padomju gados šeit atradušās arī Bulduru sovhoztehnikuma lauksaimniecības zemes.
Spilves lidosta
20. gadsimta 20. gados Spilvē 51 hektāra lielā teritorijā iekārtoja lidostu, ko trīsdesmitajos gados dēvēja par "Spilves gaisa ostu". Tās īpašnieks bija Rīgas pilsēta, nomnieks — Pasta un telegrāfa departaments. Jau 20. gados tika uzcelti divi angāri Rīgas—Liepājas reisa apkalpojošo lidmašīnu un privāto lidmašīnu novietošanai. Gaisa satiksmes kārtības regulēšanai uzbūvēja stacijas ēku ar pasažieru uzgaidāmajām telpām, pastu, muitu, policiju, komandantūru, meteoroloģisko staciju, restorānu u.c. Starptautisku nozīmi Gaisa osta ieguva 1928. gadā, kad Rīgu iekļāva vācu—krievu gaisa satiksmes sabiedrības "Deruluft" tīklā un līdz ar to šeit nosēdās lidmašīnas, kas uzturēja gaisa satiksmi no Vācijas uz Maskavu un Pēterburgu. Turpmāk šai kompānijai pievienojās arī poļu, zviedru un krievu aviosabiedrības. Trīsdesmito gadu beigās Rīgas gaisa osta bija iekļauta aviolīnijās: Berlīne—Rīga—Tallina—Helsinki, Atēnas—Bukareste—Varšava—Rīga—Tallina—Helsinki, Stokholma—Rīga—Maskava, Rīga—Liepāja. "Spilves" lidlauks kalpoja arī Latvijas Bruņoto spēku kara aviācijas vajadzībām. Galvenā militārās aviācijas lidlauka statusu tas saglabāja līdz pat 1940. gadam. No 1930. gada Spilves gaisa ostā mājvietu atrada arī Aizsargu aviācija, kura īpaši plašu darbību izvērsa pēc 1934. gada. Vairākas ēkas, piemēram, moderni angāri un vadības mītne, šeit tika uzceltas tieši aizsargu vajadzībām.
Vodzislava Slonska
Vodzislava Slonska (pl) ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz dienvidiem no Ribņikas un ziemeļiem no Morāvijas vārtiem, Ribņikas ogļu baseina (Rybnicki Okręg Węglowy) teritorijā. Apkārtnē ogļu ieguve. Vodzislava Slonska ir biatlonista Tomaša Sikoras (Tomasz Sikora, 1973 - ) dzimtā pilsēta.
Spilve (Rīga)
Rīgas sastāvā
Spilve Rīgas pilsētas sastāvā tika iekļauta tikai 1924. gadā, līdz ar Bolderāju un Daugavgrīvu veidojot 13. policijas iecirkni. Tagad teritorija atrodas Kurzemes rajona sastāvā, kas padomju gados tika dēvēts par Ļeņina rajonu. Šodien plašie Spilves līdzenumi ir interesanti ārvalstu investoriem, kas šeit — pašā Daugavas krastā, Rīgas brīvostas nodokļu zonā labprāt grib radīt savas ražošanas un tranzītbiznesa struktūras.
Vodzislava Slonska
Pilsēta attīstījusies no apmēram 1257. gada, kad šeit tika nodibināts klosteris. 1327. gadā, līdz ar Silēziju, pilsēta iekļaujas Bohēmijā (vēlāk Hābsburgu impērijā). No 1306. līdz 1556. gadam Vodzislava Slonska bija hercogistes centrs. 1740. gadā, pēc Silēzijas kariem, Vodzislava Slonska kļuva par Prūsijas (vēlāk Vācijas) sastāvdaļu. Pēc Pirmā pasaules kara Vodzislava iekļāvās jaunajā Polijas valstī. Otrā pasauels kara laikā tā atkal tika inkorporēta Vācijā. 1945. gada janvārī Vodzislava Slonska bija galapunkts 60 000 cilvēku lielajam Nāves maršam no Aušvicas koncentrācijas nometnes. Pēc kara pilsēta līdz ar pārējo Silēziju tiek iekļauta Polijā.
Andoras hokeja izlase
Andoras hokeja izlase pārstāv Andoru starptautiskajās spēlēs. Līdz šim Andoras izlase nav piedalījusies IIHF rīkotajos čempionātos. Andora ir 86 oficiāli reģistrēti hokeja spēlētāji un viens slēgts hokeja laukums.
Šahs (monarhs)
Šahs ir apzīmējums monarham (valdniekam) persiešu valodā un šis vārds ir pārņemts daudzās citās valodās. To lieto gan, lai apzīmētu karaliskas izcelsmes personu, gan, lai apzīmētu patiesos šī titula īpašniekus Tuvajos Austrumos. Šim titulam ir arī dažādi paveidi un papildus apzīmējumi.
Vārda izcelsme
Šāh (شاه) persiešu valodā mantots no senās persiešu valodas vārda „karalis” (kšājaθija), kas ir radniecīgs vārds sanskrita vārdam क्षत्रिय (kšatrija, valdīšana) un grieķu — krasthai (iemantot).
Tas senatnē bija Irānas monarhu tituls, ieskaitot Ahemenīdu dinastiju, kas apvienoja Seno Persiju un tai iekaroja lielu starpkontinentālu teritoriju, līdz to ieņēma Aleksandrs Lielais.
Pilns Ahemenīdu valdnieku tituls bija: kšājaθija kšājaθijānām (karaļu karalis), tāpat kā persiešu šāhān šāh, kas tiešā tulkojumā arī apzīmē karaļu karali. Grieķu valodā šo apzīmējumu tulkoja kā βασιλεύς τῶν βασιλέων (basileus tōn basilēōn), kas arī ir „karaļu karalis” un savā pakāpē līdzinājās imperatoram. Abās valodās šo titulu lietoja saīsinātā formā: šah un basileus.
Savukārt, no otra vārda kšatra (valdījums, province) cēlies vārds kšatrapavan, kas tiešā tulkojumā ir „valstības aizgādnis”, kas rietumu valodās pārveidojās par satrapa gubernatoru, ienākot ar grieķu un latīņu vārda satrapes starpniecību.
Tā kā vārds tika plaši pārņemts arābu valodā, šādu nosaukumu rietumos piešķīra arī galda spēlei „šahs” un latviešu valodā uzvara šajā spēlē tiek saukta arī „šahs”.
Par šahu sauktie valdnieki
Vairāki Irānas monarhi un citi valdnieki, kas tos atdarināja, lietoja tieši tādu pašu titulu: „šahs”. Piemēram, Afganistānā, kur šo titulu lietoja vairāki vietējie valdnieki vai valsts galva, kurš šo titulu dažkārt mainīja un apvienoja ar citu valodu vārdiem (tai skaitā ar arābu vārdu malik, kas nozīmē „karalis” un badšah, kas bija persiešu valodas apzīmējums imperatoram).
Apvienotie tituli
Šah-i-bangalā bija apvienots tituls, kuru pieņēma Bengālijas sultāns Šamsudins Iljas šahs (1342—1357), kurš šo valsti apvienoja.
Šo karalisko titulu pieņēma arī ne-musulmaņu dinastijas. Titulu „šaha” lietoja Nepālas hinduistu Maharadžadiradža (karaļu karalis) un viņa vīriešu kārtas pēcnācēji. Titulu sākotnēji Deli musulmaņu sultāns piešķīra Kulanandas hanam, kad viņš sevi bija pasludinājis par Kaski valdnieku un pēc tam šo titulu lietoja arī dažās ģimenēs, kas bija atsevišķu Nepālas vasaļvalstu valdnieku pēcteči.
Šahanšahs
Rietumu valodās bieži vārds „šahs” tiek lietots neprecīzi, apzīmējot „šāhanšāhu” (karaļu karalis). Apzīmējums „šāh” tika lietots tikai Irānas monarhiem un to vēlāk lietoja vairāki Irānā bijušo impēriju valdnieki.
Būtībā šis tituls ir tas pats, kas rietumu „imperators” un tādēļ arī parasti tā tiek tulkots. Persijas (vietēji vienmēr saukta par Irānu) monarhs faktiski bija Persijas impērijas imperators (vēlāk: Irānas impērija). Līdz pat Napoleona laikiem Persija bija uzticīga rietumu valstu sabiedrotā pret Osmaņu lielsultāna tiesībām uz iekarotajām, vairākumā kristiešu apdzīvotajām teritorijām Eiropā, kur eiropieši Osmaņu impērijas „padišahu” jau uztvēra tāpat, kā rietumu „imperatoru”, „šahanšahu” atstājot par karaliska titula svešvārdu un, neuzskatot par īstu valdnieka titulu.
Pēdējais Irānas šahs Mohamads Reza Šahs Pahlavi oficiāli pieņēma titulu „šāhanšāhs” (شاهنشاه) un viņa kronēšanā rietumu valodās to tulkoja kā „imperators”. Savai sievai viņš deva titulu „šahbānu” (شاهبانو, imperatore).
Pareizticīgajā Gruzijā Giorgijs III, karaļa Bagrata III mazdēls, pirmais pieņēma titulu šahanšahs. Viņa un viņa māsas, Tamāras Lielās, valdīšanas laiks Gruzijā tiek uzskatīts par „zelta laikiem” un vēlāk, valstij nokļūstot gan turku, gan krievu varā, valdnieku tituli bieži mainījās.
Šahs bahadurs
Mugalu stilā papildinājums „bahadurs” (no mong. Baturs) jebkuru titulu padara augstāku par vienu pakāpi, līdz ar to, nav iespējams to precīzi pārtulkot, jo tad tas būtu: „karalis pirmajā pakāpē”. Šādu titulu bija pieņēmuši Avadas (arī Ouda) navabi (vasaļi gubernatori), kas bija bagātākās Mugalu impērijas provinces valdnieki un atradās tuvu galvaspilsētai Deli. Vēlāk viņu pilnais tituls bija: Hazrat halids (seko personīgais vārds un tituli) šahs bahadurs, Oudas padišahs, kur tika lietots imperatora tituls „padišahs” un tas nebija pieņemami britu kolonistiem un viņi ieteica jaunu nosaukumu: „Absolūtais Mugalu valdnieks”.
Šahzade
Šaha valstī savu asinsradinieku pirmās pakāpes pēcteci sauca par šahzadi, kur vārdam şah tika pievienots persiešu piedēklis -zade (dēls, pēctecis). Tomēr katra šaha valstī, atkarībā no konkrētā galma tradīcijām, šis tituls tika diezgan radoši mainīts.
Osmaņu impērijā pastāvēja titula divi veidi:
Piekļuve
Piekļuve ir datu izvades, ievades vai modifikācijas operāciju vispārināts apzīmējums, ko izmanto datoru vai datoru tīklu funkcionēšanas aprakstos.
Piekļuvi var nodrošināt:
Piekļuves laiks
Piekļuves laiks (access time) ir laiks, kas nepieciešams, lai atmiņa saņemtu un apstrādātu pieprasījumu (šo laiku nosaka atmiņas latentums)
Marlēna Dītriha
Biogrāfija
Dītriha dzimusi 1901. gadā Berlīnē kā Marija Magdalēna. Viņas māte bija no pārtikušas Berlīnes ģimenes, kam piederēja juvelierizstrādājumu un pulksteņu ražošanas uzņēmums, bet tēvs bija policijas leitnants. Tēvs nomira 1907. gadā. Ģimenē meiteni sauca saīsināti par Lēnu vai Lēni. Tā vienpadsmit gadu vecumā Dītriha sāka saukties par Marlēnu — tas bija savienojums no viņas diviem vārdiem. Marlēna ieguva labu izglītību, mācījās vijoļspēli. Pēc tam vairāk sāka interesēties par teātri un dzeju un vijolnieces karjerai nepievērsās, atsaucoties uz rokas savainojumu.
1919. gadā Dītriha uzsāka aktrises karjeru ar nelielām lomām teātrī. Pirmo reizi filmējās mēmajā filmā Der kleine Napoleon (1923)
1923. gadā Dītriha apprecējās ar Rūdolfu Zīberu. 1924. gadā piedzima viņas vienīgais bērns — meita Marija Elizabete Zībere (kļuva par aktrisi, kino vēsturnieci Mariju Rīvu).
Pirmos lielos panākumus Vācijā Dītriha guva 1930. gadā režisora Jozefa fon Šternberga studijas UFA filmā "Zilais eņģelis" (Der Blaue Engel). Muzikālajā drāmā viņa atveidoja kabarē dziedātāju Lolu Lolu. Visas šajā lentā izpildītās dziesmas uzreiz iemantoja popularitāti un vēlāk kļuva par Dītrihas koncertrepertuāra klasiku. Pēc filmas pabeigšanas Dītriha, paklausot Šternberga ieteikumam un mudinājumam, pārcēlās uz ASV, kur Holivudā viņu sadarbība turpinājās. Tapa vairākas veiksmīgas filmas, turklāt Dītriha, pateicoties gan lomām, gan nopietnām investīcijām viņas publiskajā tēlā, kļuva par kinozvaigzni.
Par lomu filmā Morocco (1930) Dītriha tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākā aktrise. Veiksmīga kinokarjera Holivudā turpinājās trīsdesmitajos gados, arī četrdesmitajos. Bez Šternberga filmējusies arī pie tādiem izciliem režisoriem kā Ernsts Lubičs, Billijs Vailders un Alfreds Hičkoks. Starp nozīmīgākajām lomām bija lomas filmās Stage Fright (1950), "Apsūdzības lieciniece" (1957; tika nominēta Zelta globusa balvai), Judgment at Nuremberg (1961; ieguva Dāvida di Donatello balvu). 1960. gadā Dītrihai piešķīra zvaigzni Holivudas Slavas alejā.
2009. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona
'''Latvijas futbola 1. līgas 2009. gada sezona''' bija 18. Pirmās līgas sezona, kas sākās, bet noslēdzās 7. novembrī. Pirmajā līgā piedalās 14 komandas, kas aizvada divu riņķu turnīru. Par 1. līgas čempioniem kļuva FK Jelgava. Bet par rezultatīvāko spēlētāju ar 24 gūtajiem vārtiem kļuva Igors Avanesovs.
I'm with You
I'm with you ir desmitais amerikāņu alternatīvā roka grupas Red Hot Chili Peppers studijas albums, kas tika izdots 2011. gada 29. augustā. Tā producents bija Riks Rubins (Rick Rubin), tas tika sagatavots studijā "Warner Bros. Records". Visas dziesmas sarakstīja grupa Red Hot Chili Peppers: Entonijs Kīdiss (Anthony Kiedis), Flī (Flea), Čads Smits (Chad Smith), Džošs Klinghofers (Josh Klinghoffer).
Petriothilsa
Petriothilsa (en) bija privāta sezonāla tūrisma un loģistikas bāzes nometne Antarktīdā. Izvietojusies uz ledāja Elsvērta kalnu dienviddaļā Petriota kalnu pakājē, no kā cēlies bāzes nosaukums. Nometne piederēja privātai ASV kompānijai Adventure Network International (kopš 2003. gada — Antarctic Logistics & Expeditions LLC).
Zilā ledus apgabals pie Petriota kalniem kā lidaparātu nolaišanās vieta tiek izmantots kopš 1985. gada. 1995./1996. gada vasaras sezonā Čīles gaisa spēki kopīgi ar Adventure Network International sāka ierīkot pastāvīgu lidlauku, kas spētu uzņemt transkontinentālos lidojumus ar riteņšasiju lidaparātiem no Puntaarenasas Čīles dienvidos. Kopš 1996. gada funkcionēja pastāvīga vasaras bāzes nometne, kas parasti atvērta no novembra līdz janvārim. 1997. gadā līdzās lidlaukam tika ierīkota čīliešu Antoniouneeusganas vasaras pētniecības stacija, 1999. gadā, līdz ar lidlauka nodošanu pastāvīgā ekspluatācijā — čīliešu gaisa spēku stacija Arturoparodi.
Petriothilsas bāze tika izmantota galvenokārt antarktiskā tūrisma vajadzībām, organizējot ekspedīcijas uz netālo kontinenta augstāko virsotni Vinsona masīvu, kā arī pārgājienus uz Dienvidpolu un citas aktivitātes. Nometne aktīvi tika izmantota līdz 2010. gada vasarai, kad 70 km uz ziemeļrietumiem tika izveidota jauna bāze Jūnionglečera.
Lietuvas hokeja izlase
Lietuvas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Lietuvu starptautiskajās hokeja spēlēs. Šobrīd tā atrodas 23. vietā Starptautiskās hokeja federācijas rangā. 2023. gadā tā bija iedalīta IIHF Pasaules čempionāta IA divīzijā.
Lerijs Bērds
Lerijs Džo Bērds (en; dzimis Vestbādenspringsā, Indiānas štatā, ASV) ir bijušais amerikāņu basketbolists, spēlējis vieglā uzbrucēja un spēka uzbrucēja pozīcijā, bijis ASV basketbola izlases dalībnieks.
Visu profesionāļa karjeru aizvadīja Nacionālās basketbola asociācijas kluba Bostonas "Celtics" sastāvā, kas viņu 1978. gada NBA draftā izraudzījās ar kopējo 6. kārtas numuru. "Celtics" sastāvā trīs reizes izcīnīja NBA čempiontitulu, divas reizes tika atzīts par finālsērijas vērtīgāko spēlētāju. Bērds trīs sezonas pēc kārtas (–) tika atzīts par līgas vērtīgāko spēlētāju. 12 reizes piedalījies NBA Visu zvaigžņu spēlē, vienā no tām tika atzīts arī par spēles vērtīgāko spēlētāju.
Bērds beidza 13 gadus ilgušo karjeru 1992. gadā muguras problēmu dēļ. Pēc sezonas ASV izlases sastāvā izcīnīja zelta medaļu Barselonā, par čempioniem kļuvusī ASV izlase tika nosaukta par "Zvaigžņu komandu", jo pirmoreiz Olimpisko spēļu vēsturē basketbola sacensībās varēja piedalīties NBA spēlētāji.
Laikā no 1997. līdz 2000. gadam bijis Indiānas "Pacers" galvenais treneris. 2003. gadā kļuva par kluba basketbola operāciju prezidentu, ieņēmis šo amatu līdz 2012. gadam, pēc gada paziņojis, ka atgriezīsies šajā amatā 2013. gadā. Bērds ir vienīgais NBA vēsturē, kas karjeras laikā atzīts par sezonas vērtīgāko spēlētāju, labāko treneri un labāko ģenerālmenedžeri.
Langdoka-Rusijona
Galvaspilsēta Monpeljē Lielākās pilsētas Monpeljē Nima Perpiņāna Narbona Platība 27 376 km² Iedzīvotāju skaits (1999) 2 295 648 Komūnu skaits 1 545
Langdoka-Rusijona ir bijušais Francijas reģions, kas kopš 2016. gada kopā ar bijušo Dienvidu-Pireneju reģionu apvienots Oksitānijas (Occitanie) reģionā.
Sastāv no 5 departamentiem, robežojas ar Spāniju un Andoru dienvidos un ar Vidusjūru dienvidaustrumos.
8. oktobris
Vārda dienas
Aina, Anete
Dienvidi-Pireneji
Galvaspilsēta Tulūza Lielākās pilsētas Tulūza Montobāna Albi Fuā
Platība 45 348 km² Iedzīvotāju skaits (1999) 2 551 687 Komūnu skaits 3 020
Dienvidi Pireneji (fr) bija lielākais Francijas reģions, kas kopš 2016. gada kopā ar bijušo Langdokas-Rusijonas reģionu apvienots Oksitānijas (Occitanie) reģionā.
Smārdes pagasts
Smārdes pagasts ir Tukuma novada teritoriāla vienība Zemgales ziemeļos. Robežojas ar Tukuma un Jūrmalas pilsētām, kā arī Sēmes, Tumes, Degoles, Slampes, Lapmežciema un Engures pagastiem.
Daba
Pagastā atrodas dabas parks Milzukalns.
Upes
Caur pagastu tek Slocene, Skujupīte. Attālums līdz Rīgai no Smārdes ir 60 kilometri, bet līdz tuvākajai pilsētai Tukumam — 12 kilometri.
Ezeri
Lielākie ezeri ir Kaņieris, Valguma ezers un Melnezers.
Vēsture
Pirmo reizi Smārdes vārds ir minēts vēstures avotos 1253. gadā. 1935. gadā Tukuma apriņķa Smārdes pagasta (līdz 1925. gadam Ozolnieku pagasts) platība bija 172,8 km² un tajā dzīvoja 1955 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Aizpures, Ošleju un Smārdes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Tukuma rajona Smārdes ciemam pievienoja likvidēto Aizpures ciemu, 1960. gadā — Praviņu ciema Staļina kolhoza teritoriju, 1965. gadā — Milzkalnes ciema kolhoza «Padomju Latvija» teritoriju. 1975. gadā pievienoja likvidēto Milzkalnes ciemu, bet daļu teritorijas iekļāva jaunizveidotajā Ozolpils ciemā. 1977. gadā pievienoja daļu likvidētā Ozolpils ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Smārdes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Engures novadā. 2021. gadā Engures novadu iekļāva Tukuma novadā.
Caur tagadējā Smārdes pagasta teritoriju ir gājusi gan Pirmā pasaules kara, gan arī Otrā pasaules kara frontes.
Smārdes pagastā atrodas arī daļa Ķemeru nacionālā parka.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas pagasta teritorijā ir Smārde, Milzkalne, Rauda, Kūdra, Ozolpils un Cērkste.
Antarktikas pētījumu zinātniskā komiteja
Antarktikas pētījumu zinātniskā komiteja (en, SCAR) ir Starptautiskās Zinātņu padomes (ICSU) starpdisciplīnu organizācija. Nodibināta 1958. gada februārī, lai turpinātu Starptautiskajā ģeofizikas gadā aizsākto starptautisko Antarktikas izpētes zinātnisko aktivitāšu koordināciju.
Smārdes pagasts
Transports
Pagastam cauri iet dzelzceļa līnija Rīga - Tukums ar stacijām Smārdē un Milzkalnē.
Izglītība un kultūra
Pagastā darbojas divas skolas — Smārdes pamatskola un Milzkalnes sākumskola, kā arī Smārdes bērnu pirmsskolas izglītības iestāde. Pagastā darbojas arī deju kolektīvi un kori.
Antarktikas pētījumu zinātniskā komiteja
Dalībnieki
Komitejas dalībnieki (biedri) ir attiecīgo valstu nacionālās zinātņu akadēmijas vai zinātniskās organizācijas, kas šajās valstīs veic vai plāno veikt pētījumus Antarktikā. Iekļauj sākotnējas 12 dalībvalstis un vēlāk tām pievienojošās organizācijas.
Komitejas dalībnieki iedalās trijās kategorijās:
Asociētās dalībvalstis
2012. gadā SCAR ir pārstāvētas 6 asociētās dalībvalstis (Associate Members). No 1992. līdz 2001. gadam asociētās dalībvalsts statuss bija arī Igaunijai.
Savienību biedri
Savienību biedri (Union Members) ir deviņas starptautiskās zinātņu savienības:
Projekti un produkti
SCAR paspārnē darbojas vairāki projekti, kas apkopo un sistematizē dalībvalstu datus par Antarktiku dažādās zinību nozarēs.
Jānis Cakuls
Jānis Cakuls (dzimis Rožupes pagastā, miris  Rīgā) bija Romas Katoļu Tinistas titulārbīskaps, ordinēts 1949. gada 18. septembrī, konsekrēts 1982. gada 12. decembrī.
Karš
Karš ir plašs konflikta stāvoklis starp valstīm, organizācijām vai relatīvi lielām cilvēku grupām, ko raksturo vardarbīga, fiziska spēka pielietošana pret pretējo karojošo pusi un dažreiz arī pret civiliedzīvotājiem. Karš ir pretējs mieram, kas savukārt nozīmē kara neesamību.
Karš var norisināties vienā vai vairākos karadarbības teātros. Bieži kara gaitā notiek vairākas kampaņas. Atsevišķu kampaņas sastāvdaļu konkrētā vietā sauc par kauju.
Jānis Cakuls
Garīgā kalpošana
Iesākumā bijis Rīgas Svētās Marijas Magdalēnas draudzes vikārs, tad šīs draudzes prāvests, Rīgas metropolijas palīgbīskaps, Rīgas arhidiecēzes palīgbīskaps, pāvesta goda kapelāns. Pašlaik — Tinistas titulārbīskaps.
Karš
Karš starp valstīm bieži sākas ar kara pieteikšanu, tomēr pilsoņu kara gadījumā parasti tas tā nav. Karadarbības vešanu reglamentē starptautiski līgumi, no kuriem pazīstamākās ir Ženēvas konvencijas, tomēr dažkārt tās tiek pārkāptas.
Jānis Cakuls
Zinātniskā darbība
Pētījis Latvijas katoļu baznīcas vēsturi, vācis, apkopojis, sistematizējis un publicējis ziņas par katoļu priesteriem. Nozīmīgākie darbi:
Piešķirts augstais Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktora goda nosaukums.
Karš
Vēsture
Karadarbība tradicionāli ir bijusi bruņota karojošo pušu darbība uz sauszemes. Tās rezultātā tiek okupētas vai aizstāvētas konkrētas teritorijas.
Aizvēsturiskajos karos, kas norisinājās akmens, bronzas un dzelzs laikmetos, ieroči bija primitīvi. Tie galvenokārt bija šķēpi un cirvji, kurus izmantoja pirms vismaz 35 tūkstošiem gadu. No alu zīmējumiem ir konstatēts, ka šajā laikā cilvēku ciltis viena otrai regulāri arī uzbruka. Tās bija atsevišķas kaujas. Liecības par liela mēroga kariem šajā laikā nav atrastas.
Senajos laikos parādījās zobeni, kā arī sāka izmantot zirgus, lai ātrāk pārvietos kaujas laikā. Tuvajos Austrumos tika izgudroti arī kaujas rati, kas ātri izplatījās arī Eiropā. Viduslaikos tika ieviestas bruņas. Karadarbība stipri izmainījās 14. gadsimtā, kad tika izgudrots šaujampulveris un karos sāka izmantot šaujamieročus.
20. gadsimta sākumā sāka izmantot bruņutehniku, īpaši tankus. Pirmā pasaules kara laikā sāka izmantot lidmašīnas. Otrajā pasaules kara laikā tika izmantoti pirmie kodolieroči — Amerikas Savienotās Valstis nometa atombumbas uz Japānas pilsētām Hirosimu un Nagasaki.
Kara ētika
Mūsdienās karš tiek uzskatīts par nevēlamu, morāli nepieņemamu darbību. No otras puses skatoties, daudzi uzskata, ka bruņošanās ir nepieciešama kaut vai tāpēc, lai kara gadījumā varētu aizstāvēt valsti vai citas vērtības. Politisku kustību, kas nosoda karus un cīnās pret to sākšanos, sauc par pacifismu. Viens no slavenākajiem pacifistiem pasaulē ir Mohandāss Karamčands Gandijs.
Kara ētika ļauj pamiera laikā pretinieka pusei apbedīt kaujas laukā kritušos.
Kara cēloņi
Bieži kara cēloni ir visai grūti konstatēt. Tie var būt teritoriāli, reliģiski, ekonomiski vai ideoloģiski strīdi. Parasti kara leģitimitātei kāda no pusēm izvēlas kādu iemeslu. Pusi, kura izraisa karu, mēdz dēvēt par agresoru, tomēr arī agresora definēšana bieži sagādā grūtības.
Bangkoka
Bangkoka (, Krung Thep) ir pilsēta Taizemes centrālajā daļā pie Čaoprejas upes netālu no Taizemes līča. Valsts galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Valsts galvenais ekonomikas, kultūras un politikas centrs.
Pilsētas ceremoniālais pilnais nosaukums ir กรุงเทพมหานคร อมรรัตนโกสินทร์ มหินทรายุธยามหาดิลก ภพนพรัตน์ ราชธานีบุรีรมย์ อุดมราชนิเวศน์ มหาสถาน อมรพิมาน อวตารสถิต สักกะทัตติยะ วิษณุกรรมประสิทธิ์ (Eņģeļu pilsēta, lielā pilsēta, pilsēta - mūžīgais dārgums, Indras neieņemamā pilsēta, lieliskā pasaules galvaspilsēta, apdāvināta ar deviņiem dārgakmeņiem, laimīgā pilsēta, pārpilnībā slīgstošā grandiozā Karaļa pils, kas atgādina dievišķo mītni, kur valda iemiesojies dievs, pilsēta, kuru dāvinājis Indra un uzcēlis Višnukarms) un tas ierakstīts Ginesa rekordu grāmatā kā visgarākais pilsētas nosaukums.
Viena no dinamiskākajām Dienvidaustrumāzijas pilsētām. Populārs tūrisma centrs.
Pilsētā tiek radīts 43% no visas valsts IKP.
Vēsture
Bankgkoka bija mazs ciematiņš ar nosaukumu Bangmakoka (Bang Makok), līdz 1767. gadā birmieši nopostīja seno Siāmas galvaspilsētu Ajutaju (Ayutthaya), un galvaspilsēta tika pārcelta uz Tonburi (Thonburi, tagad Bangkokas daļa). 1782. gadā Siāmas karalis Buda Jodfa Čulaloke (Buddha Yodfa Chulaloke) upes krastā uzcēla karaļa pili un nosauca pilsētu par Krungtepu (tulkojumā Eņģeļu pilsēta, taizemieši par Bangkoku sauc tikai vienu pilsētas daļu).
Cilvēki
Bangkokā dzimuši:
Johans Georgs Hāmanis
Johans Georgs Hāmanis (de, dzimis, miris ) bija vācu rakstnieks, filozofs un mistiķis, saukts par "Ziemeļu magu". Laikā no 1752. līdz 1767. gadam ar pārtraukumiem dzīvojis Rīgā un Jelgavā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1730. gadā Kēnigsbergā (Karaļaučos) Austrumprūsijā, kur universitātē studēja teoloģiju un tiesības, tomēr studijas nepabeidza. 1752. gadā pārcēlās uz Vidzemi un Kurzemi, kur līdztekus pārvaldnieka darbam pie Gottarda Vilhelma Budberga Rīgā, pēc tam pie ģenerāļa fon Vitena (von Witten) Zaļeniekos nodevās privātām studijām. 1756. gadā iestājās darbā Bērensu tirdzniecības namā Rīgā un nākamajā gadā devās uz Londonu, kur pārdzīvoja smagu personisku krīzi un "apskaidrības mirkli". 1758. gadā atgriezās Rīgā, strādāja par mājskolotāju pie Rīgas rātskunga un brīvmūrnieku ložas vadītāja Johana Kristofa Bērensa. Nesekmīgi vēlējās apprecēties ar sava drauga un namatēva māsu Katrīnu. Kad Krievijas Impērijas karaspēks Septiņgadu kara laikā 1759. gadā ieņēma Kēnigsbergu, viņš atgriezās dzimtajā pilsētā pie slimā tēva. Pēc kara beigām viņš 1765. gadā strādāja par advokāta Totiena (Tottien) sekretāru Jelgavā, 1766. gadā bija pirmās Jelgavas avīzes "Mītavas Ziņas" (Mitauische Nachrichten) redaktors. Viņa uzskati spēcīgi ietekmēja tajā laikā Rīgā dzīvojošo Johanu Gotfīdu Herderu. 1767. gadā pēc Imanuela Kanta ieteikuma viņš ieguva darbu Prūsijā, vēlāk pelnīja iztiku ar rakstniecību.
J. G. Hāmaņa piemiņa Rīgā
Johana Georga Hāmaņa vārdā Rīgā ir nosaukta Hāmaņa iela. Viņš, tāpat kā daudzi vietējie un no ārzemēm iebraukušie literāti un mākslinieki, pulcējās ap bagātā lieltirgotāja Bērensa dēliem, kuru mājas pastāvīgais viesis bija arī Johans Gotfrīds fon Herders. Hāmanis dzīvoja Bērensa greznajā Hāgena muižiņā Daugavgrīvas ielā, ko vēlāk pazīst ar Švarcmuižas nosaukumu, un mīlēja pastaigāties pa taku starp divsimtgadīgiem vītoliem — tā saukto filozofu aleju. Tagadējā Hāmaņa iela ir daļa no šīs takas.
Darbi
Kopotie raksti:
Jūdeja
Jūdeja ir vēsturisks apgabals Tuvajos Austrumos, mūsdienās sadalīts starp Izraēlas dienviddaļu un Palestīnas autonomiju (Jordānas rietumkrastu). Ziemeļos tā robežojās ar Samāriju, rietumos ar Vidusjūras piejūras līdzenumu, dienvidos ar Negevas tuksnesi, bet austrumos ar Jordānas upi un Nāves jūru.
Vēstures gaitā sapratne par to, kas ir Jūdeja, atšķiras. Piemēram, grieķi un romieši ar Iudaea saprata visu vēsturisko senās Izraēlas karalistes teritoriju, bet Jaunās Derības laikos Jūdeja bija vēsturiskās Izraēlas dienviddaļa.
Jūdejā atrodas viena no pasaules senākajām nepārtraukti apdzīvotājām pilsētām - 11 000 gadus vecā Jērika, bet apgabala vēsturiskā galvaspilsēta - Jeruzaleme ir svētā pilsēta jūdaismā, kristietībā un islāmā. Bībelē un Torā aprakstītie notikumi lielā mērā norisinājušies Jūdejas teritorijā - Ābrams, Īzāks un Jēkabs esot apbedīti Hebronā Patriarhu alā, bet Jēzus Kristus - Jeruzalemē.
930. gadā p.m.ē. teritorijā radās ebreju Jūdejas karaliste, kura izveidojās pēc Zālamana nāves, kad Izraēlas karaliste sadalījās divās neatkarīgās valstīs - Izraēlā un Jūdejā. 585. gadā p.m.ē. Jūdeju iekaroja Babilonijas valdnieks Nebukadnecars II, nopostīja pirmo Jeruzalemes templi un aizveda ebrejus Babilonas trimdā.
538. gadā p.m.ē. Jūdejas valsts atjaunojās kā Persijas vasaļvalsts. 356. gadā p.m.ē. to ieņēma Maķedonijas Aleksandrs. No 323. gada p.m.ē. Jūdeja bija Ēģiptes Ptolemaju valsts province, bet no 198. gada p.m.ē. - Seleikīdu valstī. 165. gadā p.m.ē. Makabeju sacelšanās rezultātā Jūdeja ieguva neatkarību. 6. gadā. gadā tā tika iekļauta Romas impērijas Sīrijas provincē.
Pēc Bar Kohbas sacelšanās (132. gads - 135. gads) imperators Adriāns pieņēma lēmumu iznīdēt jebkādas atmiņas par Jūdeju. Jeruzalemes vietā viņš nodibināja pilsētu Aelia Capitolina un pārsauca Jūdeju par Palestīnu (Palastina). Represiju rezultātā ebreji devās trimdā, izklīzdami pa Romas impēriju un apkārtējām valstīm, izveidojot ebreju diasporu, kura izdzīvojusi līdz mūsdienām.
Pāvila vēstule kolosiešiem
Pāvila vēstule kolosiešiem ir viena no Jaunās Derības četrām ieslodzījuma vēstulēm, kuras autorību tradicionāli attiecina uz Pāvilu. Šī vēstule pēc tēmas un vārdu krājuma lieliski saskan ar Pāvila vēstuli efeziešiem, savukārt, Pāvila vēstule filipiešiem sader kopā ar Pāvila vēstuli Filemonam, taču visas četras ieslodzījuma vēstules kopā neveido vienādu uzbūvi. Vairums mūsdienu zinātnieku neatzīst Pāvilu kā vēstules kolosiešiem autoru. J. D.G. Dunns norāda, ka visdrīzāk to sarakstīja kāds cits, iespējams, pat ar Pāvila piekrišanu.
Vēstule Filemonam, kolosiešiem, efeziešiem veido nelielu grupu Corpus Paulinum. Šajā grupā vēstule kolosiešiem ieņem centrālo pozīciju, jo ar personīgām atsauksmēm ir saistīta ar vēstuli Filemonam un ar paralēlismu valodā ar vēstuli efeziešiem. Visās trīs vēstulēs Pāvils parādās kā cietumnieks (Filem. 9; Kol. 4:18; Ef. 3:1, 4:1, 6:20). Nepastāv vienots viedoklis par šo trīs vēstuļu autentiskumu. Tūbingenas skola no Baur līdz Weizsacker uzskata, ka visas trīs vēstules ir 2. gadsimta pseidonīmi raksti. Savukārt, mūsdienu kritiskie zinātnieki, kā F. C. Burkitt, C. H. Dodd, A. E. J. Rawlinson, E. F. Scott un citi, atbalsta visu trīs vēstuļu Pāvila autorības autentiskumu.
Kolosas draudzei adresētās Pāvila vēstules centrālā vēsts ir mudinājums atgriezties pie Jēzus Kristus mācības, atsakoties no maldu mācībām, jo Jēzus Kristus ir pestīšana, bet citu reliģiju praktizēšana atsvešina no patiesās dzīvības iegūšanas. Kolosas draudze ir veidota no kristietībai pievērstiem pagāniem, pats Pāvils tās izveidošanā nepiedalījās.
Rahmans
Rahmans var būt:
Pāvila vēstule kolosiešiem
Adresāts
Vēstule ir adresēta draudzei Kolosā (Kol. 1:2), Romas impērijas provinces Mazāzijas pilsētai Likus ielejā (ang.: Lycus Valley), pārsimts kilometru attālumā no Efesas, Romas provinces Āzijas galvaspilsētas. Kolosa iekļaujas antīkā Frīģijas reģiona rietumu robežas teritorijā. E. Loze skaidro, ka Kolosa atradās Likus ielejas augšdaļā, lielu kalnu ieskauta no visām pusēm. Hērodots pilsētu apraksta kā „lielu pilsētu Frīģijā” (Hdt. 7,30.1). Vēstulē ir minētas vēl divas pilsētas — Lāodikeja un Hierapole (Kol. 2:1, 4:13-16), kas atradās netālu no Kolosas. Pirmo dibinājis Seleikīdu dinastijas valdnieks Antiohs II, nosaukdams to savas sievas vārdā, bet otrā bija izslavēta ar dziednieciskajiem avotiem Jaunās Derības laikā. Pirmajā gadsimtā šīs pilsētās savā attīstībā un varenībā apsteidz Kolosu un tā, savukārt, laika gaitā zaudē savu nozīmīgumu. Romas impērijas vēsturnieks Tacits ziņo, ka 60.-61. g.m.ē. Likus ieleja tika pakļauta spēcīgiem zemestrīces grūdieniem, pilnībā iznīcinot Lāodikejas pilsētu, taču tā vēlāk tika atjaunota pašu spēkiem bez romiešu palīdzības. Cits stāsts ir par Kolosu, kas pēc zemestrīces netika atjaunota un pamazām pazuda no vēstures liecībām. Precīzu liecību par šo notikumu nav, taču tas liek domāt, ka Pāvila vēstules kolosiešiem autentiskuma gadījumā vēstule tika nosūtīta pirms zemestrīces. Mūsdienās šis reģions atrodas Turcijas teritorijā.
Visticamāk, ka draudzi Kolosā veido Pāvila sekotājs Epafra (Kol. 1:7-8), jo Pāvils vēstulē norāda, ka nav personīgi pazīstams ar Likus ielejas draudzēm (Kol. 2:1). Epafra izplata kristīgo mācību ielejas pilsētās, jo Pāvilam nebija iespēja apmeklēt Likus reģionu. Epafra ierodas pie Pāvila ar ziņām par draudzes dzīvi Kolosā un informāciju par maldu mācību pieaugošo popularitāti. Pamatojoties uz Epafras sniegtajām ziņām, Pāvils raksta vēstuli kolosiešiem, skaidrojot evaņģēlija patiesību un viltus „filozofijas” kļūdas.
Likus ielejas pilsētās atradās arī mājas draudzes: Nimfa mājas draudze Lāodikejā (Kol. 4:15) un Filemona mājas draudze Kolosā, spriežot pēc verga Onēzima pieminēšanās vēstulēs kolosiešiem un Filemonam (Kol. 4:9, Filem. 1:10). Filemonu uzskata par mājas draudzes vadītāju Kolosā, lai arī viņa vārds neparādās Pāvila vēstulē kolosiešiem.
Sarakstīšanas vieta, laiks
Vēstules kolosiešiem sarakstīšanas vieta ir vistiešāk saistīta ar vēstules autorības noteikšanu, vienā no variantiem, atzīstot par tās autoru Pāvilu, bet otrā variantā kādu Pāvila sekotāju vai Paulīniskās tradīcijas labu pazinēju. Pāvila autorības piekritēji norāda uz ieslodzījuma vietām Efezā vai Romā kā Pāvila vēstules kolosiešiem sastādīšanas vietu. Notikumu rekonstrukcija un vēstuļu hronoloģija, pamatojoties uz saistību vēstulē Filemonam un kolosiešiem, liek domāt, ka Pāvils vēstuli saraksta Efezā nevis Romā, jo tā ir tuvāk Kolosai. Tas ļauj vieglāk saprast un izskaidrot verga Onēzima pieminēto pārvietošanos vēstulē kolosiešiem un Filemonam. Tas nozīmē, ka abas vēstules ir sarakstītas pirms 2.vēstules korintiešiem un romiešiem, kaut gan teoloģija vēstulē kolosiešiem norāda uz Pāvila pēdējiem dzīves gadiem, tādejādi ieslodzījumu Romā. Margareta Makdonalda ir pārliecināta, ka Pāvila vēstule kolosiešiem ir deiteropaulīniska, tā ir sastādītā Pāvila pēdējos dzīves gados vai īsi pēc viņa nāves. Iespējams, ka vēstules autors ir Timotejs, taču tam nav drošu liecību un pierādījumu.
M. J. Hariss uzdod jautājumu par Pāvila vēstules kolosiešiem rašanās vietu, pieņemot tās Paulīnisko izcelsmi. Viņš apsver trīs iespējamās vēstules rašanās vietas: 1. Efeza, Pāvila ieslodzījums no trīs līdz trīsarpus gadiem. (Ap. d. 19:20, 22; 20:31) Laika posmā no 52. g.m.ē. rudens līdz 55. g.m.ē. vasarai vai 56. g.m.ē.pavasarim; 2. Cēzarejas ieslodzījuma periods no 57. g.m.ē. maija līdz 59 g.m.ē septembrim (Ap. d. 24:23, 27); 3. Roma, divu gadu mājas arests no 60. g.m.ē. februāra līdz 61. g.m.ē beigām vai 62. g.m.ē. sākumam. Komentāru autors atbalsta vēstules rašanās laiku Romas ieslodzījuma periodā, pamatojoties uz tradicionālo vēstules kolosiešiem rašanās datējumu un Pāvila pirmo ieslodzījuma periodu Romā minētu (Ap. d. 28:30-31).
E. Loze nemin ne vēstules kolosiešiem iespējamo sarakstīšanas laiku, ne vietu, atskaitot vēstulē minēto faktu secināšanu par Pāvila ieslodzījumu (Kol. 4:3, 10, 18).