cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veckalsnava
Vēsture
30. novembrī kazaki no aplenktās Veckalsnavas vairākas reizes neveiksmīgi centās izlauzties uz Stukmaņu pusi. 1. decembra rītā kazaki pārgāja uzbrukumā uz Bērzaunes puses pozīcijām, taču sacelšanās dalībnieki uzbruka kazakiem no mugurpuses, revolucionāri ieņēma Veckalsnavas muižu un to nodedzināja.
Augšējais loceklis
Plecu josla
Plecu joslas skeletu veido divi pāra kauli — lāpstiņa un atslēgas kauls, kas pievienojas krūšu kaulam un izveido nenoslēgtu kaulu gredzenu.
Augšējais brīvais loceklis
Augšējo brīvo locekli veido 30 kauli, locītavas, muskuļi, nervi un asinsvadi; tai ir 3 daļas:
Rīgas karogs
Rīgas karogs ir viens no Rīgas oficiālajiem simboliem kopā ar Rīgas pilsētas ģerboni.
Vēsture
Pirmo reizi Rīgas pilsētas karogs minēts Rīgas bīskapa Nikolaja 1232. gadā parakstītā dokumentā, taču tā krāsa un forma nav minēta. Pēc 1282. gada avotos gan minēts, ka Rīgas kuģu karogā ir balts krusts, bet karoga forma un krāsa nav norādīta, bet 14. gadsimta sākumā pārstrādātajos Rīgas statūtos atzīmēts, ka karoga pamatkrāsa ir melna.
Rīgas brīvpilsētas laikā un vēlāk Rīgas karogs bijis balts ar sarkanu pilsētas ģerboni, savukārt Zviedru Vidzemes laikā Rīgai bija jālieto zviedru tirdzniecības karogu, kura centrā bija mazais Rīgas ģerbonis sarkanā vairogā.
1673. gadā izdotajos Rīgas pilsētas statūtos bija minēts, ka Rīgas kuģu karogā jābūt zilai un baltai krāsai. Zilibaltās Rīgas karoga krāsas atkārtoti apstiprināja 1700., 1798. un 1868. gadā.
1937. gada 4. maijā Rīgas pilsētai apstiprināja karogu ar divām vienāda platuma dažādu krāsu joslām, kas gareniski dalīja karogu uz pusēm, bet karogiem un joslām pa vidu bija izvietots Rīgas ģerbonis.
Apraksts
Taisnstūra forma, tā audekls sadalīts divās horizontālās vienāda platuma joslās: augšējā daļā - gaiši zilā, apakšējā daļā - baltā krāsā. Karoga vidū attēlots Rīgas pilsētas ģerbonis.
Elista
Elista (ru, xal) ir Kalmikijas galvaspilsēta Kumas-Maničas ieplakā Krievijas Federācija dienvidu daļā. Pilsētas nosaukums radies no kalmiku valodas vārda элст — ‘smilšains’, pēc kalmiku deportācijas 1944.—1957. gadā tā bija pārdēvēta par Stepnoju (Степно́й).
Elistā 2018. gadā dzīvoja 103 tūkstoši iedzīvotāju, no kuriem 2010. gadā 65,8 % bija kalmiki un 25,0 % — krievi. Par pilsētas dibināšanas gadu uzskata 1865. gadu, kad tajā bija 15 sētas.
Liepājas loža "Enkurs"
Senās brīvmūrnieku tradīcijas Liepājā
Senākā brīvmūrnieku loža Liepājā ar nosaukumu „Libanons” dibināta Kurzemes hercogistes laikām, 1780. gadā. Vēlāk šī loža biežāk tika dēvēta par "Irene". Domājams, ka ložas dibinātāji ir bijuši Liepājā dzīvojošie angļu un skotu tirgotāji. Tā strādājusi angļu rituālā un atradusies Londonas Provinciālložas pārraudzībā ar ložas patentu Nr.345. Kopā Anglijas lielložas provinciālložai ar centru Pēterburgā 1785. gadā bija padotas deviņas ložas: trīs ložas St. Pēterburgā, trīs ložas Rīgā ("Apollo", "Castor", "Astrea"), divas Rēvelē (Tallinā) un pa vienai Tērbatā un Liepājā. Vēlāk loža „Apollo” pieņēma Cinnendorfa rituālu kopā ar tās jauno prezidējošo meistaru Ungernu-Šternbergu. Jelagins drīz Rīgā nodibināja divas citas ložas — "Konstantin zum gekrönten Löwe" (Konstantīns pie kronētās lauvas) 1787. gadā un „Zur kleinen Welt” (Pie mazās pasaules) 1790. gadā (Nr. 73). Citas Kurzemes un Zemgales hercogistes ložas Jelgavā un Aizputē strādāja Striktās Obsevances rituālā un pakļāvās Prūsijas Lielajai Nacionālajai ložai "Pie trim zemeslodēm". Pēc 1789. gada loža "Irene" tika pārcelta uz Mēmeli (tagad — Klaipēda), kur vietējās ložas "Memphis" telpās Liepājas brīvmūrnieki turpināja strādāt līdz 1805. gadam, kad Krievijas impērijā atkal tika atjaunota legāla brīvmūrniecības darbība. Otro reizi ložas darbība Liepājā tika apturēta 1824. gadā un loža tika pārcelta uz Tilzīti.
Ložas dibināšana
Kā iedīgļi brīvmūrniecības reaktivācijai Liepājā kalpoja vācu karaspēka militārās ložas Pirmā pasaules kara laikā. Vācu okupētajā Kurzemē bija divas ložas — Jelgavas loža "Pie vācu zobena Austrumos" ("Zum deutschen Schwert im Osten"), kas pakļāvās Vācijas Brīvmūrnieku Lielajai zemes ložai un Liepājas loža "Enkurs un zobens" (Anker und Schwert), kas bija Prūsijas lielložas "Royal York zum Freundschaft" sastāvā. Bez tam Rīgā 1917. gadā bija nodibināta loža „Hanziešu uzticība” (Hanseatentreue) Vācijas Brīvmūrnieku lielās zemes ložas sastāvā. Militāro ložu „Enkurs un zonbens” trīs Prūsijas tradicionālās ložas ("Royal York zum Freundschaft", "Pie trim zemeslodēm", "Lielā Zemes loža") 1921. gada 6. aprīlī pārveidoja par neatkarīgu Latvijas ložu „Enkurs”, kuras locekļi pārsvarā bija Liepājas vācvalodīgie iedzīvotāji. Ložas simbols bija enkurs, kam kreisajā pusē bija mēness, bet labajā saule. Ložas devīze bija In Omnibus Caritas!. Ložas nams atradās 18. gadsimta beigās būvētajā namā Ungera (tagad Avotu) ielā 10, kas sākotnēji piederējis Liepājas birģermeistaram Kristiānam Gotlībam Ungeram (1762—1838). Tajā atradusies Liepājas "Musses" biedrība, ko dēvējuši par masonu ložu.
Ložas apturēšana un atjaunošana
Tā kā Liepājas loža "Enkurs" ("Anker") tika izveidota no vācu militārās ložas "Enkurs un zobens" ("Anker und Schwert") 1921. gada 6. aprīlī, tad jaunās Latvijas valsts tiesībsagiem pastāvēja nopietnas bažas par ložas saistību ar vācu reakcionārajām aprindām Vācijā. Sakarā ar preses apsūdzībām "pretvalstiskā darbībā" 1925. gada februārī pret ložu tika uzsākta politiskās policijas izmeklēšana, kas gan parādīja šādu apgalvojumu pilnīgu nepamatotību. Neraugoties uz to, Kurzemes apgabaltiesā tika iesniegta prasība ložu slēgt, jo tā nedarbojas pēc iesniegtajiem statūtiem un tūlīt apturēt ložas darbību, jo tā "atrodas ārzemju atkarībā". Kā vienīgais otrā apgalvojuma pieradījums bija ložā lietotais Prūsijas lielložas rituāls. Tiesa 1927. gada 21. maijā konstatēja apsūdzību pilnīgu nepamatotību un prasība par ložas slēgšanu tika noraidīta. Ložas aizstāvību vadīja pazīstamais Rīgas advokāts Andrejs Krastkalns.
Togo
Togo, oficiāli Togo Republika , ir vāji attīstīta daudznacionāla valsts Āfrikas ziemeļrietumos. Rietumos tā robežojas ar Ganu, ziemeļos ar Burkinafaso, austrumos ar Beninu. Dienvidos Togo krastus apskalo Gvinejas līcis. Lielākā pilsēta un galvaspilsēta ir Lome. Togo ir apmēram 57 000 kvadrātkilometru liela, līdz ar to tā ir viena no mazākajām valstīm Āfrikā. 2017. gadā to apdzīvoja gandrīz 8 miljoni iedzīvotāju.
Togo ir viena no ANO, Āfrikas savienības un Frankofonijas loceklēm. Togo galvenās eksportpreces ir kafija, kakao, kokvilna, kā arī fosfors.
Vēsture
Pirmie eiropieši Togo ieradās ap 15. gadsimtu. Līdz tam laikam mūsdienu Togo teritorijā mājoja trīs etniskās grupas – eve, mina un gini. 16. gadsimtā Togo ieradās portugāļi un eiropieši, kas aizvien vairāk sāka apgūt piekrasti, izveidojot vergu tirdzniecības bāzi, kuras dēļ Togo ieguva nosaukumu „Vergu krasts”.
1884. gadā kontroli par Togo teritoriju ieguva Vācijas Impērija, kas vispirms nodibināja protektorātu piejūras rajonā, bet pēc tam pakāpeniski ieguva kontroli arī pār iekšzemi, izveidojot Togolandes koloniju.
Pirmā pasaules kara laikā, 1914. gadā Togolandē iebruka britu un franču karavīri un pēc kara Togolande, saskaņā ar Tautu Savienības mandātu, tika sadalīta starp šīm divām valstīm. Pēc Otrā pasaules kara šīs stāvoklis nemainījās. 1956. gadā Britu Togolande nobalsoja par pievienošanos Ganai, bet franču daļa kā Togo Republika pasludināja neatkarību 1960. gada 27. aprīlī.
Silvanuss Olimpio kļuva par valsts pirmo prezidentu. Olimpio tika nogalināts 1963. gada 13. janvārī, kad armija veica valsts apvērsumu. Armija par prezidentu iecēla Nikolasu Grunicki, kurš palika amatā līdz 1967. gadam, kad notika vēl viens valsts apvērsums. To veica Etjēns Ejadīma (no 1974. gada - Gnasingbe Ejadēma), kurš kļuva par nākamo prezidentu. Viņš izveidoja vienas partijas valsti ar Togo Tautas apvienību (TTA) kā vienīgo atļauto partiju valstī. 1991. gadā tika atļautas citas partijas. Prezidenta amatā viņš palika līdz savai nāvei 2005. gada 5. februārī. Savas nāves brīdī, viņš bija visilgāk valdošais valsts vadītājs Āfrikā, būdams pie varas 38 gadus. Tajā pašā dienā armijas vadītājs iecēla viņa dēlu Foru Gnasingbi par jauno valsts prezidentu. Šis lēmums izraisīja lielu sašutumu. Āfrikas Savienība, Rietumāfrikas valstu ekonomiskā savienība un citas starptautiskās organizācijas nosodīja šo lēmumu un pieprasīja jaunu vēlēšanu rīkošanu. Gnasingbe solīja, ka vēlēšanas tiks rīkotas 60 dienu laikā, bet līdz tam brīdim viņš paliks prezidenta amatā. 2005. gada 25. februārī vadošā partija nominēja Gnasingbi prezidenta amatam. Neilgi pēc tam, viņš paziņoja, ka atkāpjas no prezidenta amata līdz vēlēšanu beigām. Vēlēšanas notika 24. aprīlī un Gnasingbe tika oficiāli ievēlēts par valsts jauno prezidentu. TTA tika likvidēta 2012. gadā. Tā tika aizstāta ar Republikas Savienības partiju, paturot valdošās partijas lomu. Viņš tika atkārtoti ievēlēts 2010. un 2015. gada vēlēšanās.
Togo tieši no COVID-19 pandēmijas cieta maz, taču tās starptautiskās sekas nobremzēja valsts attīstību. Reālais IKP, kas 2018. gadā pieauga par 5%, bet 2019. gadā par 5,5%, 2020. gadā pieauga tikai par 0,4%, jo samazinājās ārvalstu tiešās investīcijas, portfeļieguldījumi un migrantu pārvedumi, kā arī palēninājās globālā tirdzniecība. Neskatoties uz piesardzīgo monetāro politiku, inflācija palielinājās vairāk nekā divas reizes — no 0,7% 2019. gadā līdz 1,6% 2020. gadā.
Ģeogrāfija
Togo ir šaura un maza valsts Āfrikas rietumos, kuras ziemeļos plešas savannas, taču valsts centrālajā daļā dominē kalni. Togo dienvidos plešas plato, kas piekrastē pārtop līdzenumā ar plašām lagūnām un purviem. Centrālajā daļā atrodas arī valsts augstākā virsotne – Agū kalns, kura augstums sasniedz 986 metrus virs jūras līmeņa.
Togo ir sadalīta piecos reģionos, kuri tālāk sadalās 30 prefektūrās un vienā komūnā.
Klimats
Togo valda tropu klimats ar vidējo gaisa temperatūru 27 °C un 30 °C – ziemeļu reģionos. Kopumā klimats šeit ir sauss un savannām raksturīgs. Valsts dienvidos ir pat divas lietus sezonas, lai arī vidējas gada nokrišņu daudzums nav sevišķi liels.
Iedzīvotāji
Pēc tautas skaitīšanas datiem 2010. gadā iedzīvotāju skaits sasniedza 6 191 155, novērtētais iedzīvotāju daudzums 2017. gadā - 7 965 055. Summārais dzimstības koeficients bija 4,8.
Oficiālā valoda Togo ir franču valoda.
Lielākā daļa no iedzīvotājiem jeb 51% pieder pie vietējo tradicionālo reliģiju sekotājiem. 29% ir kristieši, bet 20% ir musulmaņi.
Stirnas
Stirnas, stirnu ģints (Capreolus) ir viena no briežu dzimtas (Cervidae) ģintīm, kas pieder pārnadžu kārtai (Ruminantia). Stirnu ģintī ir 2 sugas.
Ilgu laiku tika uzskatīts, ka stirnu ģintī ir tikai viena suga ar vairākām pasugām. Tomēr pēc padziļinātiem pētījumiem stirnu Eiropas pasuga tika atzīta par atšķirīgu sugu no Āzijas pasugas. Lai gan morfoloģiski abas stirnu sugas ir ļoti līdzīgas, aizdomas, ka abas pasugas nav viena suga radīja fakts, ka hibridizējoties pēcnācēji nespēja vairoties.
Izplatība
Stirnas ir sastopamas visā Eirāzijas teritorijā, bet abu sugu izplatības areāls gandrīz nepārklājas. Eiropas stirna dzīvo Eiropā, bet tā ir sastopama arī Mazāzijā un Kaukāzā. Tās izplatības austrumu robeža ir Krievijas pašos rietumos, bet Sibīrijas stirnas izplatība sākas pie Urāliem. Abu sugu izplatība pārklājas Kaukāza kalnos, turklāt Eiropas stirna mājo kalnu dienviddaļā, bet Sibīrijas stirna ziemeļdaļā. Kopumā Sibīrijas stirna sastopama Ķīnā, Kazahstānā, Korejā, Mongolijā un Krievijā.
Latvijā ir sastopama viena stirnu ģints suga — Eiropas stirna (Capreolus capreolus).
Izskats un īpašības
Morfoloģiski abas sugas ir ļoti līdzīgas viena otrai, tikai Sibīrijas stirna ir nedaudz lielāka nekā Eiropas stirna. Salīdzinot ar citām briežu dzimtas sugām, stirnas ir samērā nelielas un smalki veidotas. Tām ir salīdzinoši īsi, stāvi ragi, kuri aug tikai tēviņiem. To apspalvojums vasarā ir sarkanbrūns ar pelēcīgu sejas matojumu. Ziemā tās kļūst pelēkas, tumši brūnas vai pat gandrīz melnas. Aste ir ļoti īsa. Atšķirībā no citiem briežu dzimtas tēviņiem, stirnu buks jaunos ragus sāk audzēt uzreiz pēc veco nomešanas.
Stirnas pamatā barojas ar zālaugiem, koku lapām, ogām un jauniem dzinumiem. tām ļoti garšo jauna zāle, jauni asni, augi, kuri ir sulīgi un kuros ir augsts ūdens procents.
Ilmārs Poikāns
Ilmārs Poikāns (dzimis ), vairāk pazīstams kā "hakeris Neo", ir Latvijas Universitātes Matemātikas un informātikas institūta pētnieks, haktīvists. Kļuvis pazīstams pēc VID datu noplūdes skandāla.
Dzīvesgājums
Poikāns mācījies Rīgas komercskolā, Rīgas 25. vidusskolā, absolvējis LU Fizikas un matemātikas fakultāti. Strādājis Rīgas fondu biržā, dažus gadus strādājis Londonā firmā Exigen Services. I. Poikāns ir bijis SIA "One" (portāla one.lv attīstītāja) līdzīpašnieks. Viņa rīcībā bija 12% uzņēmuma akciju, kuras 2002. gadā viņš pārdeva uzņēmumam Forticom, kas nu ir SIA vienīgā īpašniece. I. Poikānam pieder uzņēmumi SIA "Delibero" un SIA "Food Express". "Delibero" kā darbības veids norādīta zinātniski tehniskās produkcijas izstrāde, bet "Food Express" — datu apstrāde, uzturēšana un ar to saistītās darbības.
Ar Ministru kabineta rīkojumu nozīmēts darbam LPSR VDK zinātniskās izpētes komisijā par locekli.
2010. gadā atzīts par Eiropas Gada cilvēku Latvijā.
2016. gadā paziņojis par aktīvu iesaistīšanos politikā, pievienojoties Saeimas deputāta Artusa Kaimiņa jaundibinātajai partijai "Kam pieder valsts", pēc pāris mēnešiem partiju pametis.
NKVD "Latviešu operācija"
PSRS iekšlietu tautas komisariāta (NKVD) "Latviešu operācija" (ru) bija viena no tā sauktajām "nacionālajām operācijām" Lielā terora laikā PSRS, kad pēc NKVD rīkojuma, "lai likvidētu Latvijas izlūkdienesta darbu un sagrautu latviešu nacionālistisko, pretpadomju darbību PSRS teritorijā" tika apcietināti visi latviešu biedrību locekļi, visi politemigranti no Latvijas, kuri bija PSRS ieradušies pēc 1920. gada, visi Latvijas pavalstnieki, izņemot diplomātisko iestāžu darbiniekus, un citi latvieši, kuri tika turēti aizdomās par spiegošanu, diversijām, pretpadomju un nacionālistisku darbību. Ir saglabājušies dati par vairāk kā 22 tūkstošiem 1937.—1938. gadā apcietinātajiem un notiesātajiem latviešiem, zināms, ka no viņiem 16 573 ir nošauti un apglabāti masu kapos dažādās PSRS vietās.
Priekšvēsture
Jau 1937. gada 21. janvārī PSRS iekšlietu tautas komisārs Nikolajs Ježovs ziņojumā Staļinam norādīja, ka NKVD Valsts drošības galvenā pārvalde atklājusi un likvidējusi "latviešu kontrrevolucionāro organizāciju" ar Latvijas komunistiskās partijas biedriem un politemigrantiem tajā.
1937. gada 24. maijā no partijas izslēdza PSRS TKP priekšsēdētāja vietnieku Jāni Rudzutaku un viņa lietu nodeva NKVD, kas viņu 25. jūnijā apcietināja. 1937. gada 9. jūnijā latviešu grāmatnīca Ļeņingradā saņēma "Prometeja" izdevniecības norādījumu izņemt no apgrozības tautas ienaidnieku Linarda Laicena un Roberta Eidemaņa grāmatas. 1937. gada 20. jūnijā Maskavas pilsētas Frunzes rajona slepenā daļa pieprasīja divu dienu laikā iesniegt ziņas par "Prometeja" izdevniecības darbinieku skaitu, viņu adreses, tālruņu numurus, viņu politiskos un darba raksturojumus. 22. jūnijā apcietināja CK propagandas daļas vadītāja vietnieku Vili Knoriņu, kas bija it kā Staļina uzrakstītā "VK(b)P vēstures Īsā kursa" autors. 16. jūlijā PSRS TKP pieņēma lēmumu Nr. 1129 par izdevniecības "Prometejs" likvidēšanu un NKVD apcietināja tās valdes priekšsēdētāju Jūliju Daniševski, bet 1937. gada oktobrī apcietināja arī Kominternes Latsekcijas un "Prometeja" bijušo darbinieku ģimenes.
Akcijas sagatavošana
1937. gada 23. novembrī Nikolajs Ježovs visām republiku NKVD, apgabalu un novadu NKVD pārvaldēm nosūtīja rīkojumu:
Masveida iznīcināšana
Latviešu masveida iznīcināšanas sākās 1937. gada novembra beigās. Tika deklarēts, ka Maskavā un cituviet atklātas latviešu nacionālistiskās, kontrrevolucionāras trockistisko un kara sazvērnieku, spiegu un diversantu organizācijas, kas saistītas ar Latvijas un citu ārvalstu izlūkdienestiem. Par to it kā liecināja izmeklēšanas materiāli par "vadošo līdzdalību Ļeņingradas latviešu nacionālistiskajā centrā" apsūdzēto J. Gaiļa, Roberta Bauzes, Jāņa Lutera, J. Vītola, K. Laukmaņa lietās.
NKVD 1937. gada novembra beigās izdotā operatīvā pavēle paredzēja, ka ar 3. decembri vienlaikus visā PSRS bija jāapcietina visi spiegošanā, diversijās, pretpadomju darbībā aizdomās turētie latvieši, visi politiskie emigranti, latviešu iestāžu, "Prometeja", klubu, strēlnieku sekciju un citu biedrību darbinieki. Īpaša uzmanība bija jāpievērš NKVD orgānu, aizsardzības, transporta, enerģētikas uzņēmumu attīrīšanai no latviešiem. Par rezultātiem bija jāziņo ik pēc 5 dienām.
30. novembrī apcietināja Valsts teātra "Skatuve" režisorus Teodoru Amtmani un Ādolfu Vanadziņu, bet 1. decembrī apcietināja teātra direktoru KPFSR Nopelniem bagāto mākslinieku Robertu Bancānu.
No 3. līdz 16. decembrim apcietināja teātra "Skatuve" aktierus Kārli Krūmiņu, Oskaru Zēbergu, Albertu Zvaguli, Jāni Baltausi, Kārli Baltausi, Lidiju Bērziņu, Zelmu Boksbergu, Robertu Cīruli, Vili Forstmani, Andreju Oši, Mariju Leiko, Zelmu Zudragu un Augustu Krūmiņu. Visiem apcietinātajiem inkriminēja piederību latviešu nacionālistiskajai (fašistiskajai, kontrrevolucionārai, militāri kaujinieciskai, spiegošanas, diversantu vai teroristiskai) organizācijai, spiegošanu un izlūkdarbību Latvijas (vai Vācijas, Francijas, Japānas) izlūkdienestu uzdevumā, kas vērsta pret pastāvošo iekārtu. Spriedums vairumā gadījumu bija nošaušana.
Uzskata, ka Staļins 1938. gada pavasarī bija plānojis organizēt trešo publisko tiesas procesu VK(b)P "labējo grupai", kas uzturējusi sakarus ar Rietumvalstu valdībām un vadījusi kontrrevolucionāro pagrīdi. Kā centrālā figūra apsūdzībā bijis PSRS Valsts plāna komitejas vadītājs Valērijs Mežlauks.
Masu slepkavību vietas
Aresti notika galvenokārt Maskavā, Ļeņingradā, Baltkrievijas, Ukrainas un Sibīrijas latviešu ciemos. Maskavā sākumā citur nogalinātos upurus apraka dažādās pilsētas kapsētās, bet kopš 1936. gada masu iznīcināšanas operācijām sāka izmantot slēgto Piemaskavas NKVD šautuvi (poligonu) Butovā un iepriekšējā NKVD priekšnieka Genriha Jagodas vasarnīcas teritoriju NKVD palīgsaimniecībā "Komunarka".
Tiesiskā izvērtēšana
Pēc Hruščova runas PSKP XX kongresa 1956. gadā Padomju Savienībā notika Staļina "personības kulta" laika veikto masu slepkavību izmeklēšana. Taču tika slēpts noslepkavoto skaits un tikai pēc VDK priekšnieka 1962. gada 26. decembra vēstules Nr. 3265c sāka uzrādīt īsto nāves gadu, mēnesi un dienu. Tikai Perestroikas perioda beigās 1988. gadā nogalināto tuvinieki varēja iegūt ziņas arī par viņu patiesajiem nāves apstākļiem — nošaušanu un apbedīšanu masu kapos.
Juridisko zinātņu doktore Veronika Sajadova un vēsturnieks Jānis Riekstiņš "latviešu operāciju" tāpat kā pārējās PSRS Iekšlietu tautas komisariāta "nacionālās operācijas" nosaukuši par "etniskām tīrīšanām", bet Saimona Sebaga Montefjores grāmatā "Staļins: sarkanā cara galms" tām parādās apzīmējums "minigenocīds".
"Latviešu operāciju" saukšanu par genocīdu gan apšauba Zviedrijas latviešu izcelsmes vēsturnieks Metjū Matīss Kots, kurš apgalvo, ka tā drīzāk bijusi PSRS vēršanās pret iespējamajiem ārvalstu spiegiem, pamatojot ar to, ka "Latviešu operācijā" kā "Latvijas spiegus" apcietināja un nogalināja ne tikai latviešus, bet arī krievus, poļus, vāciešus un ebrejus, kam bija kāda saistība ar Latviju.
Atsauces
Милләттәр_буйынса_репрессиялар_(1937—1938) Репрессии_по_«национальным_линиям»_в_СССР_(1937—1938)
Ozolmuižas baznīca
Ozolmuižas Svētā Pētera un Svētā Pāvila Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Rēzeknes novada Ozolmuižas pagasta centrā Ozolmuižā. Dievnams ir valsts nozīmes kultūras piemineklis.
Vēsture
Ozolmuižas Svētā Pētera un Svētā Pāvila katoļu baznīca celta 1820. gadā par Jāzepa un Marijas Plāteru-Zībergu līdzekļiem. Nav ziņu, vai pirms šī dievnama ir bijis cits. Dievnamā ir Jēzus Sirds kapela.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Imants Petrovskis. Ozolmuižas draudze nodibinājās kopā ar baznīcas celšanas laiku un jau no pirmsākumiem ir bijusi patstāvīga draudze ar saviem prāvestiem. Draudzei ir piecas kapsētas — Ozolmuižas kapsēta, Lalu kapi, Runču kapsēta, Skuju kapsēta, Ūsveiču kapsēta.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki ir Vasarsvētku otrā diena, Svētā Pētera un Svētā Pāvila svētki, Svētā Rožukroņa svētki, Jaunavas Marijas parādīšanās Lurdā.
Tehniska informācija
Ozolmuižas baznīca ir akmens mūra viennavas celtne ar nelielu zvanu torni, kurā ir trīs zvani, cinkotā skārda jumtu un flīžu grīdu. Tā ir 20 metrus gara un 10 metrus plata. Apkārt dievnamam ir dārzs, kurā atrodas kapliča. Dārzu ietver mūra žogs. Blakus baznīcai ir plebānija.
Interjers
Dievnamā aplūkojams liels mūra altāris ar četrām kolonnām un lielu masīvu krustu un pārējie divi altāri.
Hellēnisms
Hellēnisms ir antīkās vēstures periods no aptuveni 336. gada p.m.ē., Aleksandra Lielā valdīšanas sākuma, līdz aptuveni 30. gadam p.m.ē., kad Romas impērija pilnībā pakļāva grieķus. Pēc cita uzskata tas ilga līdz 529. gadam m.ē., kad Justiniāns I slēdza hellēnistu filozofu skolas un akadēmijas. Hellēnisma kultūra uzplauka ap 280. gadu p.m.ē., kad īpaši attīstīta bija matemātika, filozofija, māksla, it īpaši Ēģiptes pilsētā Aleksandrijā.
Terminu "hellēnisms" 19. gs. vidū ieviesa vācu vēsturnieks Johans Gustavs Droizens. Tas radies no grieķu valodas vārda hellenes ("grieķi"). Hellēnisma perioda laikā Aleksandra Lielā karagājienu rezultātā notika izteikta grieķu kultūras izplatīšanās un nostiprināšanās ārpus Grieķijas. Par nozīmīgākajiem kultūras centriem kļuva pilsētas ārpus tagadējās Grieķijas - Pergama, Roda, Antiohija, Aleksandrija.
Puertoriko Neatkarības partija
Puertoriko neatkarības partija ir politiska partija, kura izveidota 1946. gadā ar mērķi panākt Puertoriko neatkarību ar politisko metožu palīdzību. Partija periodiski taisa kampaņas pret amerikāņu militāro klātbūtni uz Puertoriko salas. Krietni atpaliek ietekmes ziņā sabiedrībā, salīdzinājumā ar divām galvenajām salas partijām.
Grobiņa
Grobiņa ir sena pilsēta Kurzemes rietumos Ālandes upes krastos, Dienvidkurzemes novada centrs. Atrodas 12 km uz austrumiem no Liepājas un 211 km attālumā no Rīgas. Pilsēta aizņem 512,6 ha lielu teritoriju, to šķērso autoceļi A9, P111 un P113. Netālu uz dienvidiem no pilsētas iet Rīgas—Liepājas dzelzceļš (tuvākā stacija Tore, tuvākā aktīvā pasažieru stacija Liepāja).
Grobiņa (no xcu — ‘skābaržu mežs’) ir senākā rakstos precīzi norādītā apdzīvotā vieta Latvijas teritorijā; kā Zēburga (Seeburg) tā pieminēta 854. gada notikumu aprakstā Rimberta hronikā. 2011. gadā UNESCO Latvijas Nacionālā komisija pieņēma lēmumu iekļaut nomināciju «Grobiņas arheoloģiskais ansamblis» UNESCO Pasaules mantojuma Latvijas nacionālajā sarakstā.
Vēsture
Ap 650.—800. gadu tagadējās Grobiņas vietā atradās liela skandināvu apmetne, pa Ālandes upi un Liepājas ezeru toreiz bija iespējama kuģu satiksme ar Baltijas jūru. Ap 800. gadu vikingu apmetni ieņēma kurši. 854. gada notikumu sakarā Hamburgas un Brēmenes arhibīskaps Rimberts ap 875. gadu savā vēsturiskajā apcerējumā par Ziemeļeiropu “Svētā Anskara dzīve” (Vita sancti Ansgari) vēstīja par zviedru vikingu kēniņa Olafa uzbrukumu kuršu ķēniņvalsts pilsētai (urbs regni) Ezerpilij (Seeburg), ko aizstāvējuši 7000 karavīru ("Ezerpils kauja"). Pēc sakāves kurši apņēmās, tāpat kā agrāk, turpmāk maksāt kunga tiesu (censum) zviedru ķēniņam un atzīt sevi par tā pavalstniekiem.
1230. gada līgumā, ko ar pāvesta legātu Alnas Balduīnu noslēdza kuršu ķēniņš Lamekins, Grobiņas apvidus pieminēts ar nosaukumu Esestua, ko skaidro ar kuršu vārdu "Ezertuve". Pirmo reizi ar nosaukumu Grobiņa (Grobin) jeb "skābaržu vieta" Piemares zemē tā pieminēta 1253. gada Kursas dalīšanas līgumā starp Livonijas ordeni un Kurzemes bīskapiju. Ap 1263. gadu Kuršu sacelšanās laikā pēc Durbes kaujas Livonijas ordenis mestra Vernera fon Breithūzena vadībā uzbruka Grobiņas kuršu pilskalnam un pēc pils ieņemšanas to nodedzināja. 14. gadsimtā blakus kuršu pilskalnam uzcēla mūra cietoksni, kura drupas redzamas vēl tagad kā Grobiņas pilsdrupas. Lai iegūtu līdzekļus aizsardzībai pret Krieviju, Livonijas kara laikā 1560. gadā Livonijas ordenis ieķīlāja Grobiņas komtureju Prūsijas hercogam. 1660. gadā Otrā Ziemeļu kara laikā Grobiņas pils uz brīdi kļuva par hercoga Jēkaba rezidenci, jo Jelgavas pils kara laikā bija pārāk izpostīta. 1695. gadā Kurzemes hercogs Frīdrihs Kazimirs Grobiņai piešķīra pilsētas tiesības.
1920. gadā Grobiņas apriņķi pārdēvēja par Liepājas apriņķi. Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā apšaudes laikā pilsētas rietumdaļā nodega 10 namu, kā arī luterāņu baznīca.
Arheoloģija
Grobiņas arheoloģiskais komplekss sastāv no vairākiem viena laika arheoloģijas pieminekļiem, kas kompakti izvietoti pilsētas apkaimē: Arheoloģiskā izpēte skandināvu kapulaukos tika uzsākta 19.gs. beigās, taču pirmie plaša apjoma pētījumi izdarīti 1929.—1930. gadā, kad profesora Franča Baloža un zviedru arheologu Birgera Nermana, Karla-Alfreda Gustavsona (Karl-Alfred Gustawsson) un Hansa Hansona (Hans Hansson) vadībā veikti izrakumi Grobiņas pilskalna apkaimē un trīs senkapos. Izrakumos iegūtais materiāls ir identisks līdzīgiem atradumiem vikingu apmetnēs Ziemeļeiropā. Pie tagadējā izjādes laukuma Priedienā atrakti skandināvu senkapi, kuros atrastas daudzas senlietas, ieskaitot 22 zobenus, 21 šķēpu, vairogu apkalumus, 3 bronzas saktas, 6 gredzenus. Arheoloģiskos izrakumus 1942. gadā turpināja latviešu arheologi Eduarda Šturma vadībā. 1951. gadā Pēteris Stepiņš izpētīja vairāk kā 30 uzkalniņu kapu, bet 1957. gadā Jolanta Daiga vēl 11 uzkalniņus. Diemžēl šo izrakumu dati nav apkopoti un publicēti.
1984.—1988. gadā Grobiņas arheoloģiskā kompleksa izrakumus veica Apvienotā Kurzemes ekspedīcija, kurā piedalījās Latvijas Vēstures institūta arheologi Ingrīdas Ozeres vadībā kopā ar PSRS Arheoloģijas institūta Ļeņingradas nodaļas līdzstrādniekiem Valērija Petrenko vadībā, kas pirms tam bija veicis izrakumus Staraja Ladogas vikingu apmetnē. Tika izpētīti vairāk kā 35 uzkalniņi, daļa no ekspedīcijas atradumiem atrodas Liepājas Vēstures un mākslas muzejā, bet daļa vēl arvien Pēterburgas arhīvos. Kopējais skandināvu apbedījumu skaits pie Grobiņas varētu sasniegt 3000, un tie datējami laika posmā no 650.—850. gadam. Saskaņā ar paleodemogrāfes Gunitas Zariņas aprēķiniem, apbedījumu skaits norāda uz iespējamu vietējo populāciju, kurā bija ap 300—500 cilvēku. Tajā pašā pētījumā G.Zariņa min iespējamo kuršu populāciju 7. gadsimtā ap 70—90 cilvēku.
Tā kā līdzenie senkapi tiek datēti ar 2.—8.gs., bet uzkalnu senkapi no 7.—9.gs., Grobiņas apkaimē vērojama pāreja starp vietējām kuršu un skandināvu bēru paražām. Apbedījumi datēti pēc tajos atrasto senlietu tipoloģijas. To analīze liecina, ka Priediena senkapos tikuši apglabāti gan kurši, gan skandināvi. Lielais skandināvu apbedījumu skaits un to datējums norāda uz ilgstošu cilvēku migrāciju no Gotlandes un Zviedrijas vidienes uz Baltijas jūras austrumu piekrasti. Pašreizējie pētījumi liecina, ka Kurzeme Baltijas jūras piekrastē 7.gs. bija mazapdzīvota, kas veicināja skandināvu ieplūdumu. Kuršu un skandināvu savstarpējie sakari kļuva ciešāki 9.gs. otrajā pusē, taču drīz pēc tam skandināvu kolonisti Grobiņu pametuši. Arheoloģiskie atradumi Jāču senkapos liecina, ka nelielas skandināvu (viduszviedru) kopienas saglabājušās Grobiņas apkaimē kādu laiku pēc tam.
Kuršu pilskalns (Skābaržu kalns)
Grobiņas pilskalns ierīkots Ālandes upes uzstādinājuma pussalā. Pilskalna izlīdzinātais plakums ir līdz 80 m garš, 40—45 plats, nodalīts ar ap 30 m platu un 2 m augstu valni. Uz austrumiem no pilskalna ap 3 ha platībā atrodas senpilsētas vieta. Senvietas kultūrslānis tiek datēts ar 9.—12.gs.
Smukumu (Rudzukalnu) senkapi
Smukumu līdzenie senkapi ar gotlandiešu apbedījumiem atrodas pilsētas dienvidrietumu malā, Ālandes upes kreisajā krastā, kur senāk atradies uzkalns. Sākot izrakumus 1929. gadā, B.Nermans konstatēja, ka lielākā senkapu daļa ir iznīcināta grants ieguves rezultātā. 18. gadsimtā šeit atradušās kazarmas. Arheoloģiskai izpētei piemērotās teritorijas atradās uzkalna dienvidu un ziemeļu galos, un attālums starp tām sasniedza 600 m. B.Nermans novēroja, ka neskartajā daļā apbedījumi saglabājušies ļoti blīvi, tādējādi aprēķinot, ka sākotnēji senkapos bijuši līdz pat 1000 apbedījumu Vairākās vietās tika uzieti ķieģeļu gabali, kā arī divas 19.gs. sākuma monētas un viena 17.gs. monēta.
Mūsdienās 1929.—1930. gada izrakumos pētītā teritorija ir apbūvēta. Pastāv iespēja, ka daži apbedījumi saglabājušies kapulauka austrumos, ko apliecina V.Petrenko veiktā izpēte
Priediena uzkalnu senkapi un kuršu senkapi
Priediena senkapi (Priediens II) ir lielākais skandināvu kapulauks Grobiņā, uz austrumiem no pilsētas. Tā platība ir 5 ha, un tajā apglabāti galvenokārt ieceļotāji no Zviedrijas vidienes. B.Nermans saskaitīja ap 430 uzkalnu, kuri bija dažāda izmēra, tomēr parasti 7–10 m diametrā un aptuveni 0,5m augstumā. Izrakumos atklāts, ka šie apbedījumi ir ugunskapi, kur mirušie un to pelni kopā ar līdzi dotajiem priekšmetiem apbedīti uzkalna centrālajā daļā. Nermana vadībā 1930. gada augustā izpētīti 27 uzkalni. V.Petrenko šeit veica izrakumus plašā teritorijā, atklājot arī tos apbedījumus, kuru uzkalni nav saglabājušies. Saskaņā ar Petrenko, Priediena kapulaukā varēja būt līdz pat 2000 uzkalnu.
Uz ziemeļiem no uzkalnu senkapiem atrodas kuršu kapulauks (Priediens I). Šeit apbedījumi veikti no 2.—13.gs. Saskaņā ar arheologa Pētera Stepiņa pētījumiem, kuršu senkapu teritorija ir ap 2 ha, no kuriem līdz šim izpētīta tikai desmitā daļa.
Arheoloģiskajos izrakumos Priedienā atrasts liela daudzums skandināvu un kuršu senlietu, to skaitā unikāla akmens kapu stēla. Mūsdienās daļa no nekropoles saglabājusies, daļa apbūvēta.
Porānu (Pūrānu) senkapi
Pūrānu uzkalnu senkapi atrodas 1,5 km uz ziemeļiem no Grobiņas. Tāpat kā Priediena uzkalnu kapulaukā, arī šeit apglabāti ieceļotāji no Zviedrijas vidienes. B.Nermans šeit saskaitījis ap 50 uzkalnu, no kuriem viņš izpētījis sešus. Kapulauks stipri cietis Otrā pasaules kara laikā, kā arī vēlāk grants ieguves dēļ.
Atkalnu senkapi
Atkalnu senkapi ir līdzenie apbedījumi, kas atrodas uz lēzena zemes paaugstinājuma. Šie senkapi izmantoti apbedījumiem divos laika posmos. Pirmajos arheoloģiskajos izrakumos atklāti septiņi apbedījumi, kas saturēja senlietas datējamas ar 10.—13.gs. Vēlāk atklātie apbedījumi ir no 5.—7.gs. 1988. gadā zem 5.—13.gs. apbedījumiem arheologs V.Petrenko atradis senāko līdz šim zināmo apbedījumu Kurzemē. Tas ir 20—25 gadu vecas sievietes apbedījums ar tai līdzi dotajiem akmens darbarīkiem, kas datējams ar 2.—1. gadu tūkstoti p.m.ē.
Demogrāfija
Pēc Centrālās statistikas pārvaldes datiem uz 2009. gada 1. janvāri Grobiņā dzīvoja 4244 iedzīvotāji. Etniskais sastāvs 2005. gadā bija: 89,4% latvieši, 3,5% krievi, 2,4% lietuvieši, 1,2% ukraiņi, 0,7% baltkrievi, 2,8% citas tautības.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Iedzīvotāju skaita izmaiņas pilsētā:
Transports
Pilsētas galvenie autoceļi ir A9 Rīga-Liepāja, P111 Grobiņa-Ventspils, P106 Grobiņa-Ezere un P113 Grobiņa-Rucava. Pilsētas vietējie autoceļi V1226 Grobiņa-Tadaiķi un V1222 Grobiņa-Nīca. Netālu no pilsētas iet dzelzceļa līnija Rīga-Liepāja, 1900.-1964. gadā Grobiņā darbojās stacija līnijā Liepāja-Aizpute.
Sports
Grobiņā bāzējas Latvijas futbola 1. līgas klubs Grobiņas SC. 2016. gadā viņi uzvarēja Latvijas futbola 2. līgā.
Biezlapu bergēnija
Biezlapu bergēnija (la) ir 10—50 cm augsts, daudzgadīgs akmeņlauzīšu dzimtas lakstaugs ar spēcīgu, horizontālu sakneni. Lapas rozetē, ar garu kātu, tumšzaļas, spīdīgas, rudenī kļūst sarkanīgas. Lapas plātne plati eliptiska vai otrādi olveida ar sirdsveida pamatu un nedaudz robainu malu. No rozetes vidus paceļas ziednesis, kura augšdaļā pusčemurveida ziedkopā sakopoti sārtvioleti ziedi. Zied maijā, jūnijā, kamēr parādās jaunās lapas. Auglis divdaļīga pogaļa.
Lietojums
Bergāniju sakneņu sastāvā ir līdz 27 % miecvielu, kas pieder galvenokārt pie gallotanīnu grupas, tanīnu (8—10 %), izokumarīna atvasinājumu berganīnu, cieti un cukuru. Lapu sastāvā ir galluskābe un līdz 22 % arbutīna, kas bergēniju padara par vienu no bagātākajiem arbutīna ieguves avotiem. Sakneņu preparātus izmanto kā savelkošus, asiņošanas apturētājus un pretiekaisuma līdzekļus. Tautas medicīnā sakneņu uzlējumu lieto caurejas un dizentērijas ārstēšanai.
Izmanto lielos akmensdārzos grupu stādījumos. Labi izskatās ūdensbaseinu tuvumā, pie dīķiem, kur mitrāka augsne. Bieži stāda blakus lieliem akmeņiem, kur auga tumšās lapas ir dekoratīvas visu gadu.
Oleksandrivska
Oleksandrivska ir pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā. Izvietojusies apgabala vidienē Luhaņas upes krastā 7 km no apgabala centra Luhanskas. Pakļauta Luhanskas pilsētas Artema rajona padomei, savukārt Oleksandrivskas pilsētai pakļauti Dzeržinskes un Tepličnes ciemati.
Vēsture
Apdzīvoto vietu kā Juzbašivkas (Юзбашівка) ciemu 1754. gadā dibināja Konstantīns Juzbašs, viens no Slavjanoserbijas pirmajiem vadītājiem. Ap 1772. gadu ciems pārdēvēts tagadējā vārdā par godu Juzbaša dēlam Aleksandram.
Holiday (Green Day singls)
Holiday ir amerikāņu poproka grupas Green Day singls no viņu studijas albuma American Idiot. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Reprise Records.
Morāvija
Morāvija ir vēsturisks reģions Centrāleiropā, mūsdienu Čehijas austrumos. Morāvijas rietumos atrodas Bohēmija, austrumos — Slovākija, ziemeļos — Silēzija, bet dienvidos — Lejasaustrija. Lielākā pilsēta reģionā ir Brno, kas savulaik bija reģiona galvaspilsēta. Kopš 11. gadsimta tā bija iekļauta Bohēmijas sastāvā, 1848. gadā bija Austroungārijas province, 1918. gadā — daļa no Čehoslovākijas, bet kopš 1993. gadā — daļa no Čehijas.
Vēsture
Senatnē Morāviju apdzīvoja ķeltu un ģermāņu ciltis. 6. un 7. gadsimtā teritorijā dominēja avāri, bet 8. gadsimtā ienāca slāvu ciltis. Slāvi, kuri paši sevi dēvēja par morāviešiem (no Morāvas upes nosaukuma), izveidoja valsti, par kuras pirmo valdnieku 830. gadā kļuva Mojmirs I (Mojmír I). Mojmira pēcteči Rostislavs (valdīja no 846. līdz 870. gadam) un viņa brāļa dēls Svjatopolks I (valdīja no 870. līdz 894. gadam) pakļāva teritorijas Bohēmijā, Silēzijā un mūsdienu Ungārijas rietumos, izveidojot Lielmorāvijas valsti. Rostislavs 863. gadā uz Morāviju uzaicināja bizantiešu misionārus Kirilu un Metodiju, lai tie varētu izplatīt kristietību, balstoties uz reliģisko tekstu slāvu tulkojumiem. Pēc Svjatopolka nāves 894. gadā Lielmorāvijas teritorija nonāca austrumfranku ietekmē, līdz 906. gadā valsti sagrāva maģāru (ungāru) uzbrukumi.
Par Lielmorāvijas teritorijām cīnījās Bohēmija, Polija un Ungārija. 1029. gadā Morāvija kā atsevišķs novads tika pievienota Bohēmijas karalistei, kuras pēc tam allaž ir bijušas saistītas. 1526. gadā Morāvija, Bohēmija un Silēzija nonāca Ferdinanda I Hābsburga pārvaldībā, kas vēlāk kļuva par Svētās Romas impērijas valdnieku.
Gatis Kalniņš
{{Futbolista info 2002-2008 2009 2009 2010 2010-2011 2011-2012 2012-2017 2018-2019 {{flaga|Latvija}} Skonto FC {{flaga|Latvija}} FK Auda {{flaga|Latvija}} Jūrmala-VV {{flaga|Kipra}} Othellos Athienou {{flaga|Latvija}} Jūrmala-VV {{flaga|Latvija}} FK Jelgava {{flaga|Latvija}} Metta/LU {{flaga|Latvija}} Valmiera Glass VIA 144 (58) 2 (0) }5 (4) 6 (0) 39 (10) 11 (1) 152 (21) 31 (3)
Gatis Kalniņš (dzimis, Valmierā) ir bijušais latviešu futbolists, uzbrucējs. Pašlaik pārstāv Latvijas Virslīgas klubu Valmiera Glass VIA, kur ir viens no trenera asistentiem. Pārstāvējis arī Latvijas izlasi.
Karjera
Futbolista karjeru G. Kalniņš iesāka dzimtās pilsētas komandas FK Valmiera sastāvā, kur spēlēja no 2000. līdz 2002. gadam, kad sezonas vidū viņš pārgāja uz Skonto FC, kur spēlēja līdz 2009. gadam.
2009. gada sezonas sākumā viņš spēlēja FK Audas sastāvā Latvijas 1. līgā, līdz pievienojās Jūrmala-VV. 2010. gada sākumā viņš pievienojās Kipras otrās līgas klubam Othellos Athienou.
2010. gada sezonas sākuma viņš atgriezās Jūrmala-VV sastāvā.
Latvijas izlasē G. Kalniņš debitēja 2004. gada februārī pārbaudes spēlē ar Ungārijas izlasi. Izlasē viņš 19 spēlēs guvis vienus vārtus (draudzības spēlē pret Omānas izlasi).
Gatis Kalniņš ir pievērsies arī trenera darbam, trenē bērnus futbola skolā "Alberts".
Džeks Metloks
Biogrāfija
Dzimis Ziemeļkarolīnā. 1950. gadā ar izcilību pabeidzis Djūka Universitāti, iegūstot bakalaura grādu. 1952. gadā Metloks ieguva maģistra grādu Kolumbijas Universitātē. Specializējies Krievijas vēsturē. No 1953. līdz 1956. gadam pasniedzis krievu valodu Dartmuntes koledžā.
Diplomātisko karjeru Metloks uzsāka 1956. gadā. Ārpus ASV darbojies vēstniecībās Austrijā, Vācijā, Padomju Savienībā, Ganā un Tanzānijā. Specializēšanās attiecībās ar Padomju Savienību ļāva viņam ieņemt ASV vēstnieka amatu Čehoslovākijā (1981 — 1983) un vēlāk ASV vēstnieka amatu Padomju Savienībā (1987 — 1991). 1986. gadā Čatokvas konferencē Jūrmalā nolasīja paziņojumu latviešu valodā, par to, ka ASV joprojām neatzīst Latvijas inkorporāciju Padomju Savienībā. Darbojies arī ASV prezidenta administrācijā jautājumos, kas bija saistīti ar ASV—PSRS attiecībām.
1991. gadā aizgājis no ASV diplomātiskā dienesta un pievērsies akadēmiskajai darbībai, kļūstot par diplomātijas profesoru vairākās augstskolās, publicistu un vairāku grāmatu autoru. Metloka grāmatu "Reagan and Gorbachev: How the Cold War Ended" ("Reigans un Gorbačovs: kā beidzās aukstais karš") 2006. gadā latviski izdeva izdevniecība "Atēna". Grīnsboro koledžas, Olbraitas koledžas, Konektikutas koledžas, kā arī Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktors.
Precējies, piecu bērnu tēvs. Metloks pārvalda angļu, krievu, čehu, franču, vācu un svahili valodu.
Piti pils
Piti pils (it) Florencē no Mediči laikiem vairākus gadsimtus bija Toskānas lielhercogistes valdnieka mājas. Mūsdienās šajā ēkā ir muzejs. Pili būvēja Luka Piti ap 1440. gadu. Luka Piti bija bagāts tirgotājs, konkurents Mediči dzimtai. Viņš vēlējās uzbūvēt lielu pili, kas pārspētu Mediči pili (Piti lielu uzsvaru lika tam, lai logi būtu lielāki nekā pati ieeja pilī). Piti algoja arhitektu Filipo Brunelleski, bet pili patiesībā cēla viņa skolnieks Luka Fanselli. Pils celtniecība apstājās 1465. gadā, kad Luku Piti piemeklēja finansiālas problēmas. Piti nomira 1472. gadā, kad pils vēl nebija pabeigta.
Ēku 1549. gadā savām vajadzībām nopirka Toskānas lielhercoga Kozimo I Mediči sieva Toledo Eleonora. Pilī dzīvoja arī nākamie Mediči dzimtas lielhercogi. Kad 1737. gadā beidzās Mediči dzimtas valdīšana, pili pārņēma jaunais Toskānas lielhercogs no Lotringu dzimtas. Īsu laiku to izmantoja arī Napoleons, kuram šī pils bija valdīšanas centrs Itālijā. Kad 1860. gadā Toskāna pārgāja no Lotringu valdīšanas Savoju dinastijas kontrolē, pils arī tika iekļauta tās īpašumā. Pēc Itālijas apvienošanas, kad Florence īslaicīgi bija Romas karaļvalsts galvaspilsēta, Piti pilī līdz 1871. gadam dzīvoja Viktors Emanuels II. 1919. gadā viņa mazdēls Viktors Emanuels III uzdāvināja pili valstij.
Grāveru pagasts
Grāveru pagasts ir viena no Krāslavas novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Aulejas, Andrupenes, Kastuļinas, Kombuļu un Izvaltas un Šķeltovas pagastiem, kā arī Preiļu novada Aglonas pagastu. Pagasta centrs ir Grāveri.
Upes
Dubņagu upe, Dubovka, Muldovka, Nirka.
Ezeri
Jazinks, Judrineits, Kamorki, Kaļveiša ezers, Kumbuļa ezers, Pisiņs, Sakovas ezers, Sasku ezers, Saviņu ezers, Udriņka, Zosns.
Vēsture
1945. gadā Daugavpils apriņķa Aulejas pagastā izveidoja Aulejas ciema padomi. Aulejas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Apšenieku ciemu. 1964. gadā Aulejas ciemu pārdēvēja par Grāveru ciemu. 1968. gadā Grāveru ciemam pievienoja Vāveru ciemu, bet daļu Grāveru ciema teritorijas pievienoja Šķeltovas ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Aglonas novadā. 2021. gadā Aglonas novads tika sadalīts - Aglonas pagasts tika iekļauts Preiļu novadā, savukārt Grāveru, Kastuļinas un Šķeltovas pagasti tika iekļauti Krāslavas novadā.
Vīnskābe
Vīnskābe (dihidroksidzintarskābe, 2,3-dihidroksibutāndiskābe, НООС–СНОН–СНОН–СООН) pieder pie divvērtīgajām hidroksikarbonskābēm. Vīnskābe ir bezkrāsaina kristāliska viela ar skābu garšu. Labi šķīst ūdenī. Vīnskābes sāļus sauc par tartrātiem (no la — 'vīnakmens').
Izomēri
Vīnskābei ir 3 spoguļizomēri, jo tā satur 2 asimetriskos oglekļa atomus, kuri savā starpā ir simetriski. Šādām vielām ir nevis 4 spoguļizomēri, kā varētu domāt, bet 3 (divi no 4 iespējamiem savā starpā sakrīt). Divi no optiskajiem izomēriem griež polarizētās gaismas plakni pa kreisi un pa labi (ir hirāli), bet trešais nav optiski aktīvs, jo katrs optiskās aktivitātes centrs griež polarizēto gaismu uz savu pusi par vienādu leņķi. Šādus optiski neaktīvus izomērus sauc par mezo-formām. Mezovīnskābe nav tas pats, kas vīnskābes racemāts — hirālo (D- un L-) izomēru maisījums, kas arī ir optiski neaktīvs. Vīnskābes racēmisko maisījumu sauc par vīnogskābi. Dabā sastopama L-vīnskābe, kas gaismas polarizācijas plakni griež pa labi.
FC Tranzit
FC Tranzit ir Latvijas futbola klubs no Ventspils. Dibināts 2006. gadā zem nosaukuma FC Tranzīts, 2008. gadā tas ieguva 2. vietu 1. līgā. Pirms 2009. gada sezonas to uzaicināja spēlēt Virslīgā, jo vairāki Virslīgas klubi bija bankrotējuši. Klubam ir sadarbība ar FK Ventspils un tam ir izīrēti vairāki spēlētāji, kuri netiek Ventspils sastāvā.
Vīnskābe
Vēsture
Vīnskābe ir pazīstama jau no alķīmiķu laikiem (ieguvis persiešu alķīmiķis Džābirs ibn Haijāns 8. gadsimtā). 1769. gadā vīnskābi izdalījis zviedru ķīmiķis Karls Vilhelms Šēle, bet 1832. gadā Žans Batists Biots (Jean Baptiste Biot) atklājis vīnskābes optisko aktivitāti.
Pastēra pētījumi
Vēlāk (1847. gadā), pamatojoties uz vīnskābes izomēriem, savus klasiskos pētījumus par racemātu sadalīšanu veicis Luijs Pastērs. Novērojot vīnogskābes nātrija-amonija sāls kristalizāciju, viņš atrada, ka temperatūrā zem 27 °C optiskie izomēri veido atsevišķus kristālus, kurus mikroskopā var atšķirt (un mehāniski atlasīt) pēc to formas, kas arī ir spoguļsimetriska. Savukārt augstākā temperatūrā veidojas racemāta kristāli. No tā ir cēlies arī pats vārds racemāts (no la — 'vīnogas'). Pastērs atklāja bioķīmisko racemāta sadalīšanas metodi — pelējuma sēnītes (Penicillium glaucum, Aspergillus niger) noārda L-vīnskābi, bet D-vīnskābe paliek šķīdumā. Pastērs atklājis arī ķīmiskās racemātu sadalīšanas metodes, sadalot vīnogskābi ar cinhonīna un citu alkaloīdu palīdzību.
FC Tranzit
Komandas sastāvs
Uz :
Vīnskābe
Atrašanās dabā
L-vīnskābe atrodama vīnogās un vīnā, no tā cēlies vielas nosaukums.
Vīnskābes skābais kālija sāls — kālija hidrogēntartrāts — mēdz nogulsnēties, vīnu ilgstoši glabājot un to sauc arī par vīnakmeni.
Iegūšana
Vīnogskābi var iegūt, oksidējot fumārskābi (maleīnskābe tādos pašos apstākļos dod mezovīnskābi).
Ciānhidrīna sintēzes ceļā vīnogskābi var iegūt no glioksāla:
OHC−CHO + 2HCN → NC−CHOH−CHOH−CN → НООС–СНОН–СНОН–СООН
Fizikālās īpašības
L-vīnskābes ūdens šķīdums gaismas polarizācijas plakni griež pa labi, taču, palielinoties šķīduma koncentrācijai un pazeminoties temperatūrai, gaismas griešanas spēja pavājinās. Pārsātināti auksti L-vīnskābes šķīdumi gaismas polarizācijas plakni griež pa kreisi.
Bioloģiskās īpašības
Vīnskābe tiek uzskatīta par muskuļu toksīnu, jo bloķē ābolskābes sintēzi audos. Tomēr tās letālā deva ir vismaz 7,5 g/kg, tādēļ vīnskābi saturoši produkti nav indīgi un to lieto kā pārtikas piedevu.
Ķīmiskās īpašības
Vīnskābi daļēji reducējot, tā pārvēršas par ābolskābi. Reducējot ar spēcīgiem reducētājiem (jodūdeņradi), rodas dzintarskābe.
Vīnskābe viegli oksidējas. Tā dod sudraba spoguļa reakciju ar sudraba amonjakālu šķīdumu. Spēcīgi oksidētāji vīnskābi oksidē līdz skābeņskābei.
Optiski aktīvo vīnskābes izomēru šķīdumus vārot sārmainā vidē, notiek racemizācija (paralēli veidojas arī mezovīnskābe).
Izmantošana
Pārtikas rūpniecībā vīnskābi lieto kā antioksidantu (E334), bet tartrātus izmanto medicīnā, audumu krāsošanai kā kodnes un citur. Vīnakmens ūdens šķīdums labi šķīdina vara(II) oksīdu, tādēļ to lieto numismātikā monētu tīrīšanai. Vīnakmeni pievieno arī cepamajam pulverim. Kālija antimoniltartrātu (vemjakmeni) agrāk lietoja medicīnā vemšanas izraisīšanai un infekcijas slimību ārstēšanai. Kālija nātrija tartrātu lieto Fēlinga šķīduma pagatavošanai, ko lieto reducējošu vielu noteikšanai.
Sansusī pils
Sansusī pils (, de) ir pils ar lielu parku, kura atrodas Potsdamā, Vācijā. Pils tika uzbūvēta no 1745. līdz 1747. gadam arhitekta Georga Venceslausa fon Knobelsdorfa vadībā Prūsijas karaļa Frīdriha II vajadzībām, jo karalis vēlējās vietu, kur atpūsties no Berlīnes kņadas. Viņš šajā pilī dzīvoja gandrīz 40 gadus un pie pils tika arī apglabāts.
Sanktgallene
Sanktgallene (de, fr, it, rm) ir pilsēta Šveices ziemeļaustrumos, tuvu Lihtenšteinas un Vācijas robežām. Pilsētā galvenokārt tiek izmantota vācu valoda.
Sadraudzības pilsētas
Sanktgallenes sadraudzības pilsētas ir:
Jesus of Suburbia
Jesus of Suburbia ir amerikāņu poproka grupas Green Day singls no viņu studijas albuma American Idiot. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Reprise Records.
Dziesmai ir piecas daļas:
Dziesmu saraksts
Side A
Side B
Katvaru pagasts
Katvaru pagasts ir viena no Limbažu novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Limbažu pilsētu un Umurgas, Limbažu, Viļķenes, Pāles un Brīvzemnieku pagastiem un Valmieras novada Dikļu pagastu.
Hidrogrāfija
Upes: Dzirnupīte, Lūdiņupe, Plānupe, Raudupīte, Spričupīte.
Ezeri: Brenkūžu ezers, Katvaru ezers, Linezers, Melnezers.
Vēsture
Tagadējā Katvaru pagasta teritorija veidojusies no Katvaru un Pociema pagastiem. Katvaru pagasts izveidojās 19. gadsimta beigās, apvienojot Katvaru muižas (Kadfer) un Tiegažu muižas (Tegasch) pagastus.
1920. gada zemes reformas laikā Katvaru muižu sadalīja 54 vienībās 1018 ha kopplatībā (kungu mājā iekārtoja pagasta skolu), Tiegažu muižu 51 vienībā 1041 ha kopplatībā, Umurgas mācītājmuižu 13 vienībās 231 ha kopplatībā. Pagasta teritorija 1935. gadā bija 59,25 km² ar 976 iedzīvotājiem. Šodienas pagasta tetitorijā 1935.gadā ietilpa Pociema pagasts ar 60,3 km² un 1012 iedzīvotāju. Pagasta valde (vēlāk ciema padome) līdz 1962. gadam atradās "Vecstirnās".
1945. gadā Katvaru pagastā izveidoja Katvaru un Tiegažu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Katvaru ciemam pievienoja Tiegažu ciemu, 1962. gadā - Pociema ciemu. 1971. gadā daļu Katvaru ciema iekļāva jaunizveidotajā Limbažu ciemā. 1977. gadā Katvaru ciemam pievienoja daļu Limbažu, Brīvzemnieku, Viļķenes un Dikļu ciemu teritorijas, bet dalu Katvaru ciema teritorijas pievienoja Ārciema, Umurgas, Viļķenes, Dikļu un Limbažu ciemiem. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Limbažu novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Pociems (pagasta centrs), Tiegaži, Priedes, Katvari, Viekaži, Stirnas, Līcīši, Upēni, Baloži.