cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Šipkēvics jaunākais
INSTRUMENTI
2011. gada nogalē “Arēnā Rīga” notika grandiozs “Instrumentu” koncerts, un 2012. gada vasarā “Instrumenti” guva lielus panākumus festivālā Positivus, uzstājoties padsmit tūkstošiem skatītāju.
Sekoja albumi Procrastination (2013, ieskaņots Berlīnē) un koncerti Palladium. 2014. gadā klajā nāca trešais albums “Iekams”. 2015. gadā “Instrumenti” radīja skaņu celiņu Uģa Oltes filmai “Dubultie svešinieki”.
Pēc dažu gadu pauzes “Instrumenti” atsāka darbību, un Kuldīgā tapa albums “Atkala” (2017), kam noformējumu veidoja Džemma Skulme, ar kuru Jānis Šipkēvics bija ciešā domu apmaiņā un saskaņā. “Atkala” saņēma mūzikas ierakstu gada balvu “Zelta mikrofons” kā labākais popmūzikas albums un labākais pašmāju albums vispār. Džemma Skulme bija māksliniece arī nākamajam “Instrumentu” albumam “Cilvēks” (2019).
2022. gada rudenī “Instrumenti” gatavojas jaunam ieskaņojumam.
DORA
2015. gadā Māra Ķimele piedāvāja Jānim rakstīt mūziku Jaunā Rīgas teātra izrādei “Aspazija. Personīgi”. Šīs mūzikas skanējumu Jānis veidoja kopā ar Gati Zaķi, dzima arī citas muzikālās idejas, abi saprata, ka vēlas strādāt kopā, un radās tandēms “Dora” (par godu Aspazijas un Raiņa māsām — kurām abām dots šāds vārds). “Dora” 2016. gada nogalē izdeva albumu Two Sides.
Venēcijā Jānis iepazinās ar Islandes mākslinieci Berglindu Jonu Hlinsdotiru, un 2016. gadā “Dora” kopā ar Hlinsdotiru veidoja kustīgās skulptūras un skaņu instalācijas Stitching and Mending un The Changing Room, kas eksponējās Reikjavikā, Oslo un Viļņā.
2022. gada pavasarī “Dora” strādā pie jauna albuma, kurā būs mūzika ar Viljama Batlera Jeitsa dzeju.
SHIPSEA
2013. gadā rodas Jāņa Šipkēvica oriģinālmūzikas projekts “Shipsea”. Sākotnēji sastāvā muzicējuši Matīss Čudars (ģitāra), Ivars Arutjunjans (sitaminstrumenti), Lenarts Heindelss (bass), Rūdolfs Macats (taustiņinstrumenti) un Elizabeta Lāce (arfa). Grupas pirmais koncerts norisinājās festivāla “Piena svētki” ietvaros 2013. gada jūnijā kultūras centrā “Ziemeļblāzma”.
2015. gadā tika izdots “Shipsea” debijas EP, kurā iekļautas 4 kompozīcijas — “Mežaparks”, “Taviem ceļiem”, “Meitene no manas klases” un “Citu vārdu”. Šai laikā “Shipsea” sniedza ap 40 solokoncertu K. K. fon Stricka villā Rīgā. 2016. gada maijā Jānis uzstājās arī Latgales vēstniecībā GORS, koncertzālē “Cēsis” un mūzikas gadatirgū Tallinn Music Week. “Shipsea” uzstājies arī festivālā “Far From Moscow” Losandželosā, ASV, kā arī iesildījis grupas “Arcade Fire” koncertu Mežaparka zaļajā teātrī 2018. gadā.
“Shipsea” pirmais pilnmetrāžas albums “Apgaismo mani” nāk klājā 2022. gada jūnijā.
Individuālā darbība
Jānis Šipkēvics bija pie radioprojekta “Tīrkultūra” dzimšanas kopā ar domubiedriem Rolandu Pēterkopu un Reini Semēvicu. “Tīrkultūra” sākotnēji skanēja tiešsaistē, pēc tam 2016. gadā pārcēlās ar Latvijas Radio 3 “Klasika” ēteru, un Jānis piedalījās pārraidēs līdz 2018. gadam.
2015. gadā Jānis Šipkēvics kopā ar Andri Indānu jeb Gas of Latvia radīja kompozīciju “Kompjūtergalva”, ko Rīgas Doma zēnu koris un vīru koris Gaudeamus ieskaņoja Katrīnas Neiburgas un Andra Eglīša Venēcijas biennāles Latvijas paviljona mākslasdarbam Armpit.
2017. gada februārī Jāņa Šipkēvica balss skanēja Marinas Abramovičas retrospektīvā “The Cleaner”, kas tika rādīta Stokholmas Modernās mākslas muzejā. Uz šo performanci Jāni aicināja The Real Group dziedātāja Katarina Henrisone, un Marinas Abramovičas filozofija un viņas mākslas impulss bija pamatā, lai rastos improvizētas kordziedāšanas apvienība “The Core Singers”, kuras sastāvā darbojās Šipkēvics, Katarina Henrisone, Mortens Vinters, Linda Kālerdāla, Jussi Čidenius un Soila Sariola. Šādā sastāvā sniegtas meistarklases un koncerti arī citur Skandināvijā.
Sekoja aicinājums piedalīties tēlnieces Lienes Mackus lielformāta skulptūru izstādē, kas 2018. gada oktobrī notika Dzintaru Mazajā zālē, un te Jānis uzstājās kopā ar Katarinu Henrisoni, kori “Balsis” un Voice Improvisation Ensemble no Zviedrijas, veidojot kopprojektu ar nosaukumu “Pārmaiņu ainavas. Balsu un telpas konstrukcija”.
2018. gada 19. novembrī pie Latvijas Nacionālās bibliotēkas notika koncerts “Mīlestības vārdā. 18+”, ko Jānis Šipkēvics veidoja kopā ar Gati Mūrnieku un kurā piedalījās Alise Joste, Armands Birkens, Renārs Kaupers, grupas Cosmos un “Instrumenti”, Eremijs Sējāns, Evija Vēbere, Lorete Medne, Matīss Čudars, Miķelis Putniņš, Reinis Sējāns, un daudzi citi. Koncerts izraisīja asu viedokļu apmaiņu sabiedrībā.
2019. gada rudenī Jānis Šipkēvics piedalījās Ivetas Apkalnas un Latgales vēstniecības GORS rīkotā festivāla “ORGANismi” koncertprogrammā Origin. Mūziķi kopīgi interpretāja Arvo Perta, Filipa Glāsa, J.S. Baha, Deivida Langa, kā arī Jāņa Šipkēvica oriģinālmūziku.
2020. gadā Krists Auznieks radīja kameroperu “Tagadne. Time Present”. Tā komponēta Jāņa Šipkēvica balsij un orķestrim “Sinfonietta Rīga” diriģenta Normunda Šnē vadībā. Operas pirmizrāde festivāla “Pārmija” ietvaros notika 2021. gada augustā kultūrvietā “Hanzas Perons”. Par darbu šai uzvedumā Jānis Šipkēvics tika apbalvots ar “Spēlmaņu nakts” balvu.
Albums "Apgaismo mani" (2022)
Albumā ietvertas 11 kompozīcijas ar Jāņa Šipkēvica un Marta Pujāta vārdiem.
Albuma skaņu inženieris un aranžējumu līdzautors ir Arnis Račinskis, bass ierakstus veicis Gustavs Erenpreiss, savukārt skaņas pēcapstrādi, producēšanu un masteringu veicis Gatis Zaķis.
Albumā piedalījies sekojošs mūziķu sastāvs — Miķelis Putniņš (ģitāras, sintezatori, balss), Kārlis Josts (bass), Rūdolfs Dankfelds (sitaminstrumenti), Matīss Čudars (ģitāra).
Ieraksts tapis 2021. gadā “Tru Music Studio” Rīgā.
Komponēšana
2016. gada Garīgās mūzikas festivālam Jānis komponēja moteti Ubi caritas, ko atskaņoja pats kā pianists kopā ar Māra Sirmā diriģēto Valsts akadēmisko kori “Latvija”, koklētāju Laimu Jansoni un kontrabasistu Joelu Illerhagu.
Latvijas Nacionālā simfoniskā orķestra festivālā “LNSO vasarnīca 2017” notika Jāņa Šipkēvica un Marta Pujāta dziesmu izrādes “Zenīts” pirmizrāde (LNSO pasūtinājums). “Zenīts” tika nominēts Lielajai mūzikas balvai 2017 un sabiedrisko mediju balvai “Kg kultūras “.
Latvijas simtgades svinības 2018. gada janvārī Latvijas Nacionālajā bibliotēkā atklāja multimediāla izrāde “Gaismas raksti”, kurā skanēja arī Jāņa Šipkēvica mūzika, tapusi kopdarbā ar vārdu autoru Ilmāru Šlāpinu, diriģentu Kasparu Putniņu un komponistu Mārtiņu Viļumu.
Valsts akadēmiskā kora “Latvija” un Māra Sirmā ierosinātajā Latvijas simtgades kordziesmu projektā Jānis Šipkēvics piedalījās ar kompozīciju “Pievilkšanās spēks” (Aspazijas un Raiņa dzeja, pirmatskaņojums LNB Ziedoņa zālē 2018. gada 15. februārī).
No koklētājas un JVLMA Kokļu klases vadītājas Andas Eglītes nāca aicinājums rakstīt mūziku kokļu ansamblim, un tapa trīs miniatūras, kas veltītas Jāņa vecmāmiņām Ausmai Genovefai Pelcmanei (1933—2017) un Lilijai Šipkēvicai (1924—2017), kā arī Džemmai Skulmei, ko Jānis uzskata par savu trešo vecmāmiņu. Instrumentālo skaņdarbu cikla nosaukums — “Vēstules no sākuma”.
2019. gada aprīlī Latvijas Nacionālajā operā notika baleta “(Ne)stāsti man pasakas” pirmizrāde. Horeogrāfe Elza Leimane lūdza komponēt mūziku Jānim Šipkēvicam, Kasparam Kurdeko un Matīsam Čudaram. Uzvedums ieguva “Dejas balvu 2019—2020” kategorijā “Baleta iestudējums vai notikums”. Izrādes mūzika 2021. gadā tika iemūžināta un izdota ierakstā.
Stīgu kvartetam Quattro Baltica Jānis Šipkēvics iecerējis tetraloģiju “Tukšumi”, kuras pirmā daļa “Kaut no kurienes” piedzīvoja pirmatskaņojumu 2019. gada rudenī K. K. fon Stricka villā.
Mūzika teātrim un kino
2016. gadā Jānis Šipkēvics komponējis mūziku JRT izrādei “Aspazija. Personīgi” (rež. Māra Ķimele).
2016. gadā Valmieras vasaras festivālā tika izrādīta tērpu un skaņu poēma “Tālavas taurētājs”, kas tapa sadarbībā ar modes dizaineru duetu “MAREUNROL’S”, režisoru Elmāru Seņkovu un aktieri Gundaru Āboliņu. 2021. gada novembrī klajā nāca albums ar mūziku šai performancei.
2019. gadā Šipkēvics piedalās rež. Andra Gaujas filmas “Nekas mūs neapturēs” titldziesmas radīšanā.
2020. gadā iesākts darbs pie rež. Lindas Laviņas filmas “Pret straumi” skaņu celiņa. 2021. gadā publicēta filmas tituldziesma “Sēkla sniegā”, kuru Šipkēvics komponējis ar dzejnieka Knuta Skujenieka vārdiem.
2020. gadā Dailes teātrī tapusi mūzika Regīnas Ezeras lugai “Zemdegas”, režisora Dmitrija Petrenko vadībā. Zīmīgās kompozīcijas “Nepieskaros” un “Nedrīkst vai drīkst” Jānis Šipkēvics radījis sadarbībā ar dzejnieku Martu Pujātu.
2021. gadā tapis arī Šipkēvica un Dailes teātra leģendas Jura Strengas kopdarbs — izrāžu sērijas “Dailes kanons” ietvaros Strenga un Šipkēvics interpretēja F.Nīčes darbu “Tā runāja Zaratustra”. Šipkēvics komponēja 6 dziesmas ar Nīčes tekstu oriģinālvalodā.
2022.g. dzejas izrāde “Mūžīgais mākonis” — dziesmas ar Linarta Tauna dzeju (rež. Māra Ķimele).
Akanu valodas
Akanu valoda ir makrovaloda vai dialektu kopums, kuras pratēji dzīvo galvenokārt Ganā un Kotdivuāras austrumos. Visas akanu valodas ir savstarpēji saprotamas. Galvenās valodas ir:
Vergu tirdzniecības rezultātā akanu valoda ir pārcēlusies uz Ameriku, galvenokārt Surinamu un Jamaiku, kur tā joprojām tiek lietota ierobežotā izplatībā.
Marguss Hunts
Marguss Hunts (et; dzimis ) ir igauņu amerikāņu futbola spēlētājs un bijušais vieglatlēts.
Igaunijā sācis trenēties vieglatlētikā. Sākumā izmēģinājis desmitcīņu, tomēr vēlāk izlēma pievērsties mešanas dicsiplīnām: diska mešanai, vesera mešanai un lodes grūšanai. Trenējies kopā ar Olimpisko spēļu medaļnieku Aleksandru Tammertu. Guvis panākumus jauniešu vecumā, 2006. gadā izcīnījis divas zelta medaļas Pasaules čempionātā junioriem (lodes grūšanā un diska mešanā).
2007. gadā pārcēlies uz Dalasu, ASV, lai trenētos vieglatlētikā Southern Methodist University. Tomēr vēlāk sācis spēlēt amerikāņu futbolu, jo universitātē vairs nepastāvēja vieglatlētikas programma. 2009. gadā uzsāka pastāvīgas studijas universitātē. 2013. gada NFL draftā viņu Sinsinati "Bengals" izraudzījās 2. kārtā ar kopējo 53. numuru. NFL debitējis 2013. gada oktobrī.
2009. gada 16. jūlija negaiss Latvijā
'''2009. gada 16. jūlija negaiss Latvijā''' bija viens no spēcīgākajiem negaisiem, kas piemeklēja Latvijas teritoriju 2009. gadā.
Notikumu hronoloģija
Jau no paša rīta LVĢMA brīdināja, ka dienas laikā Rīgā gaidāms ļoti stiprs lietus un pērkona negaiss. 16. jūlijs bija karsta diena. Vidēji Latvijā gaisa temperatūra bija no +22 līdz +27 grādiem. Rīgā gaisa temperatūra sasniedza +25,1 grādus, bet Saldū pat +27,0 grādus. Bija ļoti sutīgs laiks ar augstu relatīvo gaisa mitrumu.
Sākot no dienvidiem, Latviju šķērsoja aukstā atmosfēras fronte. Karstajam un mitrajam gaisam, sastopoties ar vēsāku gaisa masu, radās ievērojami gubu lietus mākoņi, kuri nesa sev līdzi intensīvu lietu, vietām stipru, pērkona negaisu, kā arī krusu. Vietām tika novērotas arī spēcīgas vēja brāzmas.
Pirmie nokrišņu punkti sāka veidoties aptuveni plkst. 11:30, Dobeles apkārtnē, virzoties A virzienā, strauji pieņēmās spēkā un jau 14:00 bija izveidojušās divas aktīvas negaisa frontes. Viena stiepās no Tērvetes DR virzienā līdz pat Lietuvas rietumu rajoniem, bet otrā atradās Baldones un Iecavas apkārtnē. Tajā pašā laikā uz R no Rīgas, netālu no Tukuma, pie Smārdes, aktīvi sāka veidoties trešā negaisa zona, kura sāka virzību A virzienā.
Dzejoļa analīze
Dzejas analīzes mērķi
Dzejas analīzei var būt dažādi mērķi. Piemēram, skolotājs pielieto dzejoļa analīzi, lai skolēni labāk apzinātos, kā dzejolis sasniedz savus mērķus, dzejnieks analizē dzeju, lai pilnveidotu pats savas prasmes, savukārt lasītājs — lai atklātu visu, ko dzejolis piedāvā un tādējādi gūtu lielāku izpratni par dzejoli.
2009. gada 16. jūlija negaiss Latvijā
Notikumu hronoloģija
Plkst. 15:00 pirmās divas negaisa zonas apvienojās un kļuva arvien spēcīgākas, aizņemot teritoriju no Lielvārdes līdz pat Bauskai un tālāk līdz Šauļiem, bet Rīgu sasniedza no rietumiem, pāri Jūrmalai nākamā negaisa zona. Ap plkst. 16:30 visas spēcīgo nokrišņu zonas bija apvienojušās vienā lielā zonā, kura stiepās no ZA Vidzemes līdz pat Lietuvas centrālajiem rajoniem. Šī zona turpināja savu virzību A, DA virzienā un atnesa vairāk vai mazāk spēcīgu lietu Latvijas centrālajiem rajoniem, kā arī visā Zemgalē un daļēji arī Vidzemes D un A, kā arī Latgales R rajoniem, bet mazā stiprs lietus lija visā Latgalē.
Ap plkst. 18:00 izveidojās un pāri Latvijas centrālajiem rajoniem virzījās vēl viena negaisa zona, bet tā nebija tik stipra un Rīgā atnesa tikai nelielu negaisu un vieglu lietu, stiprākus nokrišņus atnesot Jelgavas apkārtnē un tālāk virzoties D, DA virzienā iegāja Lietuvas teritorijā, paejot garām Bauskai.
Dzejoļa analīze
Dzejas analīzes mērķi
Dzejoļa analīze ir:
2009. gada 16. jūlija negaiss Latvijā
Ietekmes zonas
Negaiss ar stiprām lietusgāzēm un brāzmainu vēju tika novērots Latvijas centrālajos rajonos — Rīgas apkārtnē, it īpaši uz A un DA no galvaspilsētas, Ikšķile, Baldone, kā arī centrālā Zemgales daļa — it īpaši Bauska, Bārbele un Skaistkalne.
Rīga
Spēcīgais negaiss Rīgu sasniedza nedaudz pēc plkst. 15:00, ar brāzmainu vēju, kurš brāzmās sasniedza 22 m/s, ļoti spēcīgu un intensīvu lietusgāzi un zibeņošanu. Daudzviet stiprās vēja brāzmas lauza kokus un atsevišķus koku zarus, kas bija uzkrituši un tramvaju un trolejbusu vadiem, kā arī zem kokiem novietotām automašīnām. Dažviet tika sabojātas veikalu izkārtnes un celtniecības sastatnes, kā arī tika konstatēti īslaicīgi luksoforu darbības traucējumi. Stundas laikā gaisa temperatūra nokritās no +26 līdz +18 grādiem.
Pēc spēcīgā lietus ūdens peļķes bija redzamas arī Saeimas ēkas pagrabstāva tualešu telpās, bet otrajā stāvā pie Saeimas sēžu zāles ūdens sūcas caur stiklotajiem griestiem, savukārt plīstot notekūdens caurulei pie astoņu stāvu Valsts ieņēmumu dienesta (VID) nama Rīgā, Jeruzalemes ielā 1, tika appludināts ēkas ceturtais stāvs, kurā bija izvietota Vladimira Vaškeviča vadītā Stratēģiskās attīstības pārvalde un VID Personāla pārvaldes arhīvs.
Vājāks negaiss ar nelielu lietu Rīgā tika novērots arī neilgi pēc plkst. 19:00.
Plūdi
Rīgas centrā stundas laikā nolija 33 mm nokrišņu, kas izraisīja lietus ūdens kolektoru pārslodzi un Rīgas centrālajā daļā izraisīja pamatīgu lietus ūdens uzkrāšanos. Rīgā applūda ne tikai zemākās ielas, kur parasti pēc stipra lietus veidojas dziļas peļķes, bet arī liela daļa centra ielas. Dažviet ūdens līmenis sasniedza pat pus metra dziļumu.
Stipro lietusgāžu rezultātā vietām pilsētā bija izskalotas kanalizācijas lūkas, piemēram, Ģertrūdes ielas un Valmieras ielas, kā arī Bauskas ielas un Ziepniekkalna ielas krustojumā. Stipro lietavu laikā vietām remontdarbu vietās tika aizskaloti norobežojošie vadstatņi. Lietus ūdens skalojās iekšā māju pagrabos un pirmā stāva telpās. Ievērojamus materiālos zaudējumus radīja lietus ūdens iekļūšana pagrabstāva veikalos, kur tika sabojāta prece un apdraudēta cilvēku drošība. Iespējams nopietnākais atgadījums notika Tērbatas ielā, kādā apavu veikalā, kur ūdens strauji appludināja veikala telpas, kas atradās pagrabstāvā un veikalā bija palikusi kāda sieviete, kura, pateicotie garāmgājējiem, tika izvilkta no veikala telpām.
Lietusgāžu un vēja radīto seku likvidēšanai Rīgā operatīvos darbus veica gan ielu, gan luksoforu uzturēšanas uzņēmumi. Lai pēc iespējas ātrāk atbrīvotu brauktuves no ūdens, ielu uzturēšanas uzņēmumi kritiskākajās vietās papildus veica ūdens atsūknēšanas darbus, kā arī attīrīja lietus ūdens notekvietas no lietusgāžu radītajiem sanesumiem. Brauktuves tiek atbrīvotas no nokritušajiem koku zariem.
Lietusgāžu un stiprā vēja rezultātā Krišjāņa Valdemāra ielā netālu no Latvijas Nacionālā teātra uz ielas braucamās daļas bija nogāzts liels koka zars, kā rezultātā satiksmes plūsma pa Krišjāņa Valdemāra ielu bija apgrūtināta. Pēc Rīgas domes Satiksmes departamenta Satiksmes vadības centra informācijas, lietusgāžu rezultātā Rīgā visnopietnāk satiksme bija apgrūtināta arī Krišjāņa Barona ielas, Audēju ielas un Aspazijas bulvāra krustojuma apkārtnē, kā arī Matīsa ielas un Tērbatas ielas krustojuma apkārtnē. Satiksme bija apgrūtināta arī Pētersalas ielā un Krasta ielā, Juglas ielā zem Brīvības gatves pārvada un citviet Vidzemes un Latgales priekšpilsētā.
Tika traucēta 6. un 11. maršruta tramvaju kustība, jo uz sliedēm bija sakrājies augsts ūdens līmenis un tādēļ tramvaji nevarēja turpināt kustību. Savukārt aculiecinieku stāstītais un vēlāk fotoblogos publicētās fotogrāfijas liecināja, ka Matīsa ielā bija izveidojušās tik lielas ūdens peļķes, ka automašīnām nācās apstāties un griezties apkārt, bet velosipēdiem ūdens sniedzās līdz pusritenim. Applūdusi esot bijusi arī ugunsdzēsēju depo Matīsa ielā.
Rīgas rietumu un ziemeļu apkaimēs lietusgāze nebija tik ļoti spēcīgs un ilgstošs, kā galvaspilsētas centrālajā daļā un pilsētas austrumu apkaimēs. Piemēram Rīgas lidostā tika reģistrēti tikai 13 mm nokrišņu.
Bauska
Bauskā stiprais negaiss sākās nedaudz pēc plkst. 14:00 un ar nelielu pārtraukumu, lietus turpinājās līdz pat plkst. 18:00. Lija ļoti stiprs un intensīvs lietus, kuru pavadīja stipras vēja brāzmas, kas lauza kokus un to zarus.
Televīzija Latvijā
Televīzija Latvijā tika ieviesta 1954. gadā, lai gan pirmo eksperimentālo pārraidi veica jau 1937. gadā. Šis ir saraksts ar televīzijas kanāliem, kas tiek pārraidīti tikai Latvijā.
Privātās televīzijas
{{legend|#FFFF99|Nacionālās televīzijas kanāls.}}
Dammes iela
Dammes ielā ir daudzstāvu sērijveida dzīvojamo namu apbūve, kā arī atsevišķas sabiedriskas celtnes (tirdzniecības centri).
Vienīgais sabiedriskā transporta veids, kas kursē pa Dammes ielu, ir 1. tramvaju maršruts. Dammes ielas galā pie Kurzemes prospekta atrodas arī 1. tramvaju maršruta galapunkts "Imanta".
Vēsture
Nosaukta Dammes muižu vārdā. Lielā Dammes muiža atradusies mūsdienu Slokas un Kleistu ielu krustojumā, un Mazā Dammes muiža atradusies mūdienu Slokas un Dammes ielu rajonā.
Ielu savienojumi
Dammes iela ir savienota ar šādām ielām:
Anniņmuižas bulvāris
Anniņmuižas bulvāris ir iela Rīgā, Pārdaugavā, Kurzemes rajona Imantas apkaimē. Tāpat kā Kurzemes prospekts, tās sākums un beigas saslēdzas ar Jūrmalas gatvi. Kopējais ielas garums ir 2208 metri un tā lielākoties sastāv no 4 braukšanas joslām.
Iela ir nosaukta Anniņmuižas, kas atrodas netālu (Jūrmalas gatvē 74/76) vārdā.
Vēsture
Latvijas PSR laikā ielas nosaukums bija Imantas bulvāris, bet vēlāk Jāņa Sudrabkalna bulvāris.
Ielas raksturojums
Anniņmuižas bulvāra sākums un beigas saslēdzas ar Jūrmalas gatvi. Kopējais ielas garums ir 2190 metri un tā sastāv no 4 braukšanas joslām (atskaitot nelielu posmu ielas austrumu galā, kur ir divas joslas). Lielākajā daļā Anniņmuižas bulvāra apbūvē dominē daudzstāvu dzīvojamie nami, ievērojami mazāk savrupmājas. Bulvārī atrodas divas degvielas uzpildes stacijas, medicīnas centrs "Elite", veselības centrs "Imanta" un virkne citu sabiedrisku ēku. Anniņmuižas bulvāra loks apliec Anniņmuižas parku.
Ielu savienojumi
Anniņmuižas bulvāris ir savienota ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Pa Anniņmuižas bulvāri kursē 36., 37., 41. un 56. maršruta autobusi, kā arī 1. maršruta tramvaji
Kauls (nozīmju atdalīšana)
Kauls var būt:
2011. gada Ēģiptes revolūcija
2011. gada Ēģiptes revolūcija sākās Ēģiptē ar ielu demonstrāciju, protestu un masu nekārtību sēriju. Protesti galvenokārt norisinājās valsts galvaspilsētā Kairā un Aleksandrijā, kā arī citās valsts pilsētās. Šie notikumi izvērsās pēc līdzīgām protesta akcijām Tunisijā. Miljoni protestētāju, kas bija no dažādiem sociālajiem slāņiem, vēlējās toreizējā Ēģiptes prezidenta Hosnī Mubāraka atkāpšanos no amata, kā arī politiskās reformas. H. Mubāraks atkāpās no amata pēc protestētāju izdarītā spiediena. Par valsts galvu tika iecelts Ēģiptes Bruņoto spēku augstākās padomes priekšsēdētājs Mohameds Huseins Tantavi (iepriekšējais aizsardzības ministrs).
tika izvēlēts, jo tajā tiek atzīmēta Nacionālā Policijas diena, kas valstī ir brīvdiena. Šie bija lielākie nemieri Ēģiptē kopš 1977. gada maizes nemieriem Ēģiptē. Nemieru ietvaros izcēlās arī sadursmes starp toreizējā Ēģiptes prezidenta Hosnī Mubāraka atbalstītājiem un tā pretiniekiem.
Nemieri sākās divas nedēļas pēc Tunisijas nemieriem, vairāki protestētāji ielās izgāja ar Tunisijas karogiem rokās, tā apliecinot Tunisijas notikumu ietekmi. Lai samazinātu protestantu iespēju sazināties, Ēģiptē tika atslēgta pieeja vairākiem sociālajiem portāliem, piemēram, Twitter, Facebook, YouTube u.c. Lielākie nemieri notika Ēģiptes galvaspilsētā Kairā un Aleksandrijā. Nemieru laikā no cietumiem izbēga vairāki tūkstoši ieslodzīto. Vien 3. februārī, deviņas dienas pēc nemieru izcelšanās, Hosnī Mubāraks nāca klajā ar paziņojumu, paužot bažas, ka viņa tūlitējas atkāpšanās gadījumā valstī izceltos haoss un pie varas nāktu Musulmaņu brālība. Pēc revolūcijas noslēgšanās kāds pāris savu jaundzimušo meitu nosauca Facebook vārdā par godu šī portāla nozīmīgajai lomai revolūcijas attīstībā.
Hanss Holbeins
Hanss Holbeins var būt:
Gliemenes
Gliemenes jeb divvāku gliemji (Bivalvia) ir gliemju tipa (Mollusca) klase, kuru raksturīgākā īpašība ir čaula, kas sastāv no diviem vāciņiem, kuri atrodas ķermeņa sānos, kā arī pilnīga galvas redukcija. Mantijas krokas veido aizmugurējā daļā ieplūdes un izplūdes sifonus, ar kuru palīdzību gliemenes rada ūdens plūsmu mantijas dobumā. Divvāku gliemji ir tikai ūdens dzīvnieki, kas dzīvo gan jūrās, gan saldūdeņos, galvenokārt līdz 100 metru dziļumam.
Gliemeņu klasē ir no 7500 līdz 10 000 mūsdienu un ap 20 000 izmirušu sugu. Latvijā ir konstatētas 8 dzimtas un 28 sugas.
Sistemātika
Gliemeņu klase (Bivalvia)
(†) - izmirušu organismu grupa.
Holbeins
Holbeins (Holbein) var būt:
Frailty (rokgrupa)
Frailty (no angļu valodas — 'trauslums, vārums, nīcība') ir 2003. gadā dibināta latviešu dūmmetāla/nāves metāla grupa.
Vēsture
Laika posmā no 2004. gada līdz 2007. gadam grupa koncertēja Latvijā, pamazām iekarojot savu vietu uz Latvijas smagās mūzikas skatuves. 2007. gada beigās notika pirmais grupas ārzemju koncerts Maskavā, Krievijā. Frailty pirmo albumu "Lost Lifeless Lights" izdeva 2008. gadā, Krievijas ierakstu kompānijas Solitude Productions paspārnē. Albuma izdošanai sekoja prezentācijas koncerti Latvijā, Krievijā un Lietuvā. 2009. gadā Frailty ierakstīja mazalbumu, papildinot to ar dziesmām, kas netika iekļautas "Lost Lifeless Lights" albumā. Grupa šim ierakstam apzināti nedeva nosaukumu, kas vēlāk radīja maldīgus pieņēmumus, ka mazalbuma nosaukums ir Frailty. 2010. gadā pirmo reizi notikušajā Latvijas Metālmūzikas Gada balvas ceremonijā Frailty 2009. gada mazalbums tika atzīts par 2009. gada Labāko ierakstu, un grupa saņēma arī Labākās 2009. gada Latvijas Metālmūzikas grupas nosaukumu. 2010. un 2011. gadā tika gatavots materiāls nākamajam albumam. Frailty otrais albums "Melpomene" iznāca 2012. gada februārī. Albuma oficiālais izdevējs ir Arx Productions no Ukrainas. "Melpomene" ierobežotā tirāžā 2012. gada augustā izdeva arī Latvijas kompānija P3lican. 2017. gadā tika izdots trešais albums "Ways of the Dead", kuru izdeva P3lican un 2020. gadā tika izdots ceturtais studijas albums "Tumši ūdeņi" kompānijas ar izdevniecību "Z&L".
Grupas albums "Tumši ūdeņi" tika nominēts Mūzikas ierakstu gada balvai "Zelta Mikrofons 2021" kategorijā "Metāla mūzikas albums".
Sastāvs
Frailty darbības laikā vairākkārt ir mainījies grupas sastāvs, un šobrīd ģitārists/vokālists Edmunds Vizla ir vienīgais, kas palicis grupā kopš tās izveidošanas 2003. gadā. Grupā bez E. Vizlas darbojas vokālists Mārtiņš Lazdāns (kopš 2005. gada), bundzinieks Lauris Polinskis (kopš 2006. gada), taustiņinstrumentāliste Ivita Puzo (kopš 2009. gada), ģitārists Jēkabs Vilkārsis (kopš 2011. gada), basģitārists Jānis Jēkabsons (kopš 2011. gada).
Frailty savas karjeras laikā ir spēlējuši daudzus koncertus gan Latvijā, gan pārējās Baltijas valstīs, kā arī Krievijā. Grupa ir vairākkārt uzstājusies Latvijas smagās mūzikas festivālā Metalshow Open Air, kā arī piedalījusies festivālos Devilstone Open Air Lietuvā un Hard Rock Laager festivālā Igaunijā. Frailty ir spēlējuši uz vienas skatuves ar tādām grupām kā Esoteric, Samael, Skepticism, Swallow the Sun, Skyforger, Dark Tranquillity, Sepultura, Worship, Mourning Beloveth, Longing For Dawn, Mournful Congregation, Soundarcade un citām.
Skanējums
Par Frailty pirmajām muzikālajām ietekmēm var uzskatīt tādas grupas kā Anathema, My Dying Bride un Paradise Lost. Īpaši izteikti tā novērojama grupas pirmajā albumā. Tomēr ar laiku Frailty arvien vairāk cenšas atrast savu unikālu pieeju žanram, iekļaujot savā mūzikā elementus no austrumu un klasiskās mūzikas. Mūzikas noskaņa gan paliek nemainīgi uzticīga dūmmetāla un nāves metāla pamatprincipiem — melanholiska, tumša un smaga. Dziesmu vārdi tiek rakstīti angļu valodā un visu tekstu autors ir grupas ģitārists Edmunds Vizla. Frailty nākotnē pieļauj iespēju ierakstīt dziesmas arī savā dzimtajā — latviešu valodā.
Klāss Jans Hintelārs
Klāss Jans Hintelārs (nl; dzimis Bronhorstā, Nīderlandē) ir profesionals nīderlandiešu futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Nīderlandes futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Hintelārs pārstāv Vācijas Bundeslīgas komandu Gelzenkirhenes "Schalke 04".
Pirms pievienošanās Schalke 04 viņš spēlējis PSV, De Graafschap, AGOVV Apeldoorn, SC Heerenveen, AFC Ajax, Real Madrid C.F. un AC Milan klubu sastāvos. Uz Bundeslīgas klubu K. J. Hintelārs pārgāja 2010. gada augustā.
Futbolists gandrīz katrā klubu sezonā ir bijis viens no kluba vai līgas rezultatīvākajiem spēlētājiem.
2017. gadā Hintelārs pameta Schalke komandu, lai atgrieztos Ajax komandā. 2020. gada decembrī Hintelārs paziņoja, ka pēc 2020-21. gada sezonas beigs savu futbolista karjeru. Hintelārs atgriezās Schalke 04, noslēdzot līgumu līdz sezonas beigām.
Lāce
Lāce (vīriešu dzimtē Lācis) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Klāss Jans Hintelārs
Nīderlandes U-21 izlases sastāvā 2006. gadā kļuva par Eiropas U-21 čempionu. Tāpat pieaugušo izlases sastāvā piedalījās 2008. gada Eiropas čempionātā un 2010. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Ajax
Schalke 04
Individuālie sasniegumi
Pastende
Pastende ir ciems Talsu novada Ģibuļu pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies Stendes upes krastā 5 km no novada centra Talsiem un 117 km no Rigas. Pastendē atrodas pamatskola, bērnudārzs, bibliotēka, kultūras nams, veikals. Pagasta centrs no 1980. gada.
Vēsture
Rakstītos avotos Pastendes nosaukums (Postenden) pirmo reizi minēts 1288. gadā. Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Pastendes muižas centru. 20. gadsimta 20. gados muiža konfiscēta un nonāca Latvijas valsts īpašumā. No 1938. gada janvāra līdz 1941. gada maijam Pastendes muižā bija dislocētas Latvijas armijas 2. Ventspils kājnieku pulka daļas. 2. Pasaules kara gados laikā no 1941. gada jūlija līdz novembrim nacistiskās Vācijas okupācijas varas iestādes iekārtoja muižā koncentrācijas nometni, kur turēja vidēji ap 200 ieslodzīto. No 1944. gada oktobra līdz 1945. gada 8. maijam Pastendes muižā un Pastendes pamatskolā atradās vērmahta kara lazarete. Kopš 1945. gada muižas ēkā atrodas Pastendes pamatskola. Līdz 1945. gadam Pastende bija atsevišķa Pastendes pagasta lielākā apdzīvotā vieta.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Infrastruktūra
Kultūras nams atklāts 1979. gada 28. decembrī kā kolhoza «Draudzība» kultūras nams (pirmā direktore Inese Vecmane). Tajā darbojas 7 (visu paaudžu) deju kolektīvi. Regulāri notiek ekspozīciju maiņa izstāžu zālē, kā arī tikšanās ar māksliniekiem.
Kolmara
Kolmara ir pilsēta un komūna Francijas ziemeļaustrumos, Elzasas reģionā, Augšreinas departamentā. Atrodas netālu no Francijas robežas ar Vāciju, 300 kilometru attālumā no Francijas galvaspilsētas Parīzes un 64 kilometru attālumā no Strasbūras. Augšreinas departamenta administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Tā ir Elzasas reģiona trešā lielākā komūna. No 1871. līdz 1918. gadam un no 1940. līdz 1945. gadam iekļauta Vācijas teritorijā.
Pilsēta vidēji atrodas 197 metrus virs jūras līmeņa. Pilsētas kopējā platība ir 66,57 km², pēc 2011. gada datiem pilsētā dzīvo 67 409 iedzīvotāji, bet pilsētas aglomerācijā — 126 300 iedzīvotāji. Pilsēta ir plašāk pazīstama ar savu atjaunoto arhitektūru un muzejiem.
Daglass Hērlijs
Daglass Džeralds Hērlijs (Douglas Gerald Hurley, dzimis ) ir ASV NASA kosmonauts, kara aviācijas izmēģinātājpilots, Jūras kājnieku korpusa pulkvedis.
Hērlija pirmais kosmiskais lidojums notika 2009. gada jūlijā misijā STS-127, esot kosmoplāna Endeavour pilotam.
Otro kosmisko lidojumu viņš veica 2011. gada jūlijā pēdējā Space Shuttle misijā STS-135, esot Atlantis pilotam.
2021. gada 16. jūlijā tika paziņots, ka Hērlijs atstās NASA.
Kosmisko lidojumu kopsavilkums:
Toronto
Toronto ir pilsēta Kanādas dienvidaustrumos pie Ontārio ezera, Ontārio provinces galvaspilsēta.
Toronto ir piektā lielākā pilsēta Ziemeļamerikā aiz Mehiko, Ņujorkas, Losandželosas un Čikāgas.
Toronto ir viena no multikulturālākajām un multietniskākajām pilsētām pasaulē (pilsētā ir arī ievērojama latviešu kopiena). Tā ir Kanādas finanšu centrs un ekonomikas dzinējspēks, kā arī valsts kultūras, mākslas un veselības zinātnes centrs.
Vēsture
Toronto irokēzu valodā nozīmē "vieta, kur koki pie ūdens". Pirmie eiropieši, kas apmetās uz dzīvi šajā vietā, bija franči, kuri 1750. gadā šeit uzcēla fortu, tomēr 1759. gadā to pameta. 18. gadsimta 80. gadu vidū apkārtnē ienāca pirmie masveida ieceļotāji, kas bija angļu lojālisti, kuri nesamierinājās ar ASV neatkarību un pārcēlās uz Kanādu.
1793. gadā Augškanādas gubernators Džons Greivs Simko (John Graves Simcoe) pārcēla provinces galvaspilsētu uz mūsdienu Toronto, nosaucot jauno pilsētu par Jorku (York), tomēr vēl 1800. gadā pilsētas izmēri bija niecīgi.
1812. gada angļu-amerikāņu karā Toronto ieņēma ASV un nopostīja galvenās ēkas.
19. gadsimtā Toronto kļuva par vienu no galvenajiem imigrācijas centriem Kanādā.
1970. gados Toronto apsteidza Monreālu pēc iedzīvotāju skaita un tagad ir lielākā pilsēta Kanādā.
Cilvēki
Toronto dzimuši:
Sports
Toronto ir 11 profesionāli sporta klubi, kas piedalās visdažādākajos sporta veidos. Vistitulētākā no visām ir Kanādas amerikāņu futbola līgas komandas Toronto "Argounats", kura ir izcīnījusi 15 čempiones titulus, pēdējo no tiem 2004. gadā. Tālu neatpaliek Nacionālās hokeja līgas klubs Toronto "Maple Leafs", kas izcīnījid 13 čempiones titulus. Labi pazīstams ir arī Nacionālās basketbola asociācijas klubs Toronto "Raptors", kas gan savos neilgajos pastāvēšanas gados nevienu NBA čempiona titulu vēl nav izcīnījusi.
Latvijas Padomju valdības 1918. gada 17. decembra manifests
'''Latvijas Padomju valdības manifests 1918. gada 17. decembrī''' bija Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku Padomju valdības paziņojums, ar kuru tā pasludināja, ka valsts vara Latvijā ir Padomju valdības rokās, izsludināja par atceltām un gāztām "visas pagaidu valdības, zemes un tautas padomes un viņu ministrijas", atcēla visus likumus, rīkojumus un iestādījumus, ko radījusi "feodālā vācu muižniecība, krieviskā patvaldība, vācu imperiālisms un Krievijas buržuāzija", pasludināja, ka visu veco varas iestāžu vietā stājas proletariāta diktatūra - bruņoto strādnieku padomju vara, kuras diktatūras vārdā pasludināja Latvijā Padomju valdības brīvību un proletāriskās revolūcijas likumu.
1918. gada 22. decembrī Padomju Krievija pirmo reizi oficiāli atzina Latvijas Padomju Republikas valdības suverenitāti.
Priekšvēsture
Pēc Vācijas kapitulācijas Pirmajā pasaules karā 1918. gada 9. novembrī un Brestļitovskas miera līguma anulēšanas Viskrievijas Centrālā izpildu komiteja 1918. gada 13. novembrī pieņēma lēmumu par padomju varas atjaunošanu Latvijā. Savukārt 1918. gada 18. novembrī Latvijas Tautas padome svinīgā sēdē paziņoja, ka suverēnā valsts vara Latvijā ir pārgājusi Tautas Padomes rokās. Turpretī Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) XVII konferencē Maskavā 1918. gada 18.–19. novembrī pieņēma rezolūciju, kurā cita starpā bija rakstīts: "Latvijas savienotā komūna jeb Latvijas komūna ir Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas sastāvdaļa." Lai steidzami apspriestu tālāko rīcību, 1918. gada 23. novembrī Maskavā notika LSD Centrālkomitejas Krievijas biroja ārkārtas sēde par revolucionārās Latvijas Pagaidu valdības dibināšanu. Sēdē piedalījās VK(b)P Centrālkomitejas loceklis un KPFSR Tautību lietu tautas komisārs Staļins, kas ierosināja, ka tomēr ''jānodibina revolucionārā pagaidu valdība no pazīstamākiem LSD darbiniekiem un jāizsludina vienā no pierobežas punktiem – piemēram, Torošinā vai arī Rīgā, bet jānoskaidro, vai Rīga nostāsies revolūcijas pusē. Jaunā pagaidu valdība izsludina savu varu no strēlniekiem ieņemtos apgabalos, kurus Krievija sūta uzbrukumā uz Latviju. Ieņemtos apgabalos nāk spēkā visi tie dekrēti, kuri jau bij dzīvē izvesti Padomju varas laikā Latvijā.'' LSD Centrālkomitejas Krievijas birojs atbalstīja Staļina priekšlikumu un sastādīja Latvijas Pagaidu valdības sarakstu.
Savukārt 1918. gada 26. novembrī Vācijas ģenerālpilnvarotais Baltijas zemēs Augusts Vinnigs Vācijas valdības uzdevumā parakstīja Latvijas Pagaidu valdības atzīšanas notu, kas no starptautisko tiesību viedokļa nozīmēja Vācijas oficiālu atteikšanos no Brestļitovskas miera līgumā iegūtajām tiesībām uz Latvijas teritoriju un centieniem veidot Baltijas hercogisti savā pakļautībā. Tās Reģentu padome 1918. gada 28. novembrī nolika savas pilnvaras.
Jau 1918. gada novembra beigās sākās Sarkanās armijas iebrukums Latvijā, kuras sastāvā no decembra vidus tika iekļautas arī latviešu strēlnieku vienības. Faktiski bez pretestības Sarkanā armija ieņēma Latgali un lielu daļu Vidzemes. Tikai 7. decembrī Latvijas Pagaidu valdība izveidoja "Baltijas zemessardzi" (vāciski - "Baltijas landesvērs"), kuras sastāvā bija gan latviešu, gan arī vācbaltiešu un Baltijas krievu militārās vienības. 1918. gada 4. decembrī Maskavā tika izsludināta revolucionārā Latvijas Pagaidu valdība ar Pēteri Stučku priekšgalā. 7. decembrī LSD CK Krievijas birojs ārkārtējā sēdē apstiprināja Latvijas Padomju valdības manifestu. Stučka ierosināja, ka manifestā ietverams paziņojums, ja Latvijā nāks iekšā angļu un franču karaspēks, tad Padomju Latvijas valdība sauks palīgā Padomju Krievijas karaspēku.
Manifesta saturs
1918. gada 17. decembrī Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku Padomju valdība Maskavā izdeva manifestu par Latvijas padomju republikas nodibināšanu, kurā pasludināja, ka:
Sekas
Jau 1918. gada 22. decembrī Ļeņins parakstīja dekrētu, ka tiek atzīta Latvijas Padomju Republikas neatkarība. Tajā tika teikts, ka:
Sākotnēji Stučkas valdību atbalstīja plaši iedzīvotāju slāņi un tās karaspēks jau 1919. gada 3. janvārī iegāja Rīgā. Latvijas Pagaidu valdība atstāja Rīgu, devās uz Jelgavu, tad uz Liepāju, kur tā savu darbu turpināja un noslēdza starptautiskus līgumus ar Igauniju, Lietuvu un Angliju. Pagaidu valdība izdeva rīkojumu par zemes piešķiršanu bezzemniekiem, tāpēc to sāka atbalstīt liela daļa bezzemnieku, kas bija vīlušies Stučkas padomju valdībā.
Belci
Belci, arī Beļci (Bălți) ir pilsēta Moldovas ziemeļos pie Dņestras (Nistru) pietekas Reutas paugurainā apvidū. Ziemeļmoldovas lielākā pilsēta. Moldāvu (rumāņu) iedzīvotāji ir apmēram 50%. Precīzs iedzīvotāju skaits nav zināms, jo daudzi iedzīvotāji devušies peļņā uz austrumiem (Krieviju) vai rietumiem (ES). PSRS laikos bija liels rūpniecības centrs, bet pēc tās sabrukuma pilsētā novērojama smaga ekonomiskā krīze.
Vēsture
Pilsētu 1421. gadā dibināja Lieltuvas dižkunigaiša un Polijas karaļa Vladislava II māsa Ringaļa (Ringalia), kura bija precējusies ar Moldāvijas princi Aleksandru I. 1469. gadā Krimas haniste hana Mengli I Gireja vadībā pilnībā nopostīja pilsētu. Pilsēta atkopās ļoti lēni.
1711. gadā Moldāvijas princis Dimitrije Kantemirs aicināja Krievijas caru Pēteris I kopīgiem spēkiem atbrīvot Moldāviju no Osmaņu impērijas pakļautības. Tam sekojošajā karā Belci bija krievu armijas galvenā bāze.
1812. gada Bukarestes Miera līgums iekļāva Belcus t.s. Besarābijā, respektīvi, Krievijas Impērijā. Tas deva impulsu Belcu attīstībā, jo Moldāvijas galvaspilsēta (Jasi) palika Rumānijas sastāvā.
Starp abiem pasaules kariem Belci bija Rumānijas sastāvā, bet pēc Molotova-Ribentropa pakta un sekojošā PSRS ultimāta Rumānijai, 1940. gada 28. jūnijā pilsētā ienāca padomju karaspēks.
Otrā pasaules kara laikā Belcos atkal bija rumāņu varas iestādes. Rumāņu administrācija tieši neveica holokausta akcijas, tomēr pilsētas ebreju iedzīvotājus deportēja otrpus Prutas uz nacistu kontrolētajiem apgabaliem.
1944. gada 27. febrārī Padomju armija ieņēma Belcus un netālu no pilsētas pirmoreiz sasniedza pirmskara PSRS robežu.
20. gadsimta 80. gadu beigās, kad visā PSRS, arī Moldāvijas PSR aktivizējās sabiedriskās kustības, kas Moldovas gadījumā izvērtās karadarbībā, Belci tika saukti par "kluso pilsētu".
Diode
Diode (no grieķu di divreiz + elektrods) ir elektroniska pusvadītāju ierīce (radiodetaļa) ar diviem izvadiem, kurā elektriskā strāva plūst vienā virzienā, un kuru veido viena elektronu-caurumu (p-n) pāreja. Vēl mēdz izšķirt vakuuma diodes (elektronu lampas), lai gan ar jēdzienu "diode" mūsdienās saprot tieši pusvadītāju diodes, jo elektronu lampas kā diodes mūsdienās izmanto ļoti reti. Tādēļ arī šajā rakstā ir apskatītas pusvadītāju diodes; informāciju par vakuuma diodēm skatīt pie elektronu lampām. Vēl izšķir punkta diodes, kur veidojas maza laukuma pussfēriska p-n pāreja, un virsmas diodes, kur p un n apgabalu vienu no otra atdala relatīvi liela plakana robežvirsma.
Diožu darbība
Pusvadītāju diodes darbības pamatā vairumā gadījumu ir elektronu-caurumu pārejas (p-n pārejas) vai metāla-pusvadītāja kontakta īpašības. Kā pusvadītāju materiālu diodēs izmanto četrvērtīgo germāniju vai silīciju. Pusvadītājā pozitīvos (p) un negatīvos (n) lādiņus iegūst, piejaucot citu vielu. Ja piejauc piecvērtīgas vielas, piemēram, antimonu vai arsēnu, tad piejaukuma atomi četri elektroni veido saites ar pamatmateriāla elementiem, bet piektais elements atbrīvojas. Šāda veida piejaukumu sauc par donorpiejaukumu un rezultātā veidojas pusvadītājs ar lielu brīvu elektronu koncentrāciju — n tipa pusvadītājs.
Ja piejauc trīsvērtīgas vielas, piemēram, alumīniju vai indiju, tad piejaukuma atoma visi trīs elektroni veido saites ar pamatmateriāla atomiem, izbrīvējot pamatpusvadītājā pozitīvu lādiņnesēju — caurumu. Šādu piejaukumu sauc par akceptorpiejaukumu un rezultātā rodas pusvadītājs ar brīvu pozitīvu caurumu koncentrāciju — p tipa pusvadītājs.
Irāka
Irāka (ar Al-ʾIrāq), oficiāli Irākas Republika (ar Jumhūrīyat Al-ʾIrāq, ku Komara Iraqê), ir valsts Tuvajos Austrumos, kas dienvidos robežojas ar Saūda Arābiju un Kuveitu, ziemeļos ar Turciju, ziemeļrietumos ar Sīriju, rietumos ar Jordāniju, bet austrumos ar Irānu (Kurdistāna). Tās galvaspilsēta Bagdāde ir valsts lielākā pilsēta. Lielākās etniskās grupas Irākā ir arābi un kurdi. Aptuveni 95% iedzīvotāju ir šiītu vai sunnītu musulmaņi.
Valsts lielākā daļa atrodas Mezopotāmijas (Divupes) līdzenumā starp Tigras un Eifratas upēm, kas plūst uz dienvidiem caur Irākas centru, un ietek Shatt al-Arab upē netālu no Persijas līča. Šīs upes apgādā Irāku ar lielu daudzumu auglīgo zemju. Kalnainajos ziemeļos atrodas Zāgrosa kalni, bet rietumos Sīrijas tuksnesis. Irākai ir šaura 58 km gara Persijas līča krasta robeža.
Auglīgajā līdzenumā starp Tigras un Eifratas upēm ir pastāvējušas pasaules senākās civilizācijas un tika izgudrota rakstīšana. Dažādos vēstures periodos Irāka bija Šumeru, Akadas, Asīrijas un Babilonijas impēriju centrs. Tā arī ir bijusi Mīdijas, Atūras, Seleikīdu, Partas,Sasanīdu, Romas, Rašidunas, Umajādu, Abāsīdu, mongoļu, Sefevīdu, ašarītu un osmaņu impēriju sastāvā, un tā ir bijusi britu kontrolē kā Tautu Savienības mandāta teritorija.
Irāka ir Arābu Līgas, Islāma sadarbības organizācijas, Nepievienošanās kustības un OPEC dalībvalsts. Tā ir viena no OPEC dibinātājvalstīm.
Vēsture
No 1639. gada mūsdienu Irākas teritorija atradās Osmaņu impērijas pakļautībā. Pirmā pasaules kara laikā britu karaspēks iebruka Irākas teritorijā un pēc sīvām cīņām 1917. martā ieņēma Bagdādi. Pēc kara Lielbritānija un Francija nosprauda valstu robežas Tuvajos Austrumos un sadalīja okupētās Osmaņu impērijas provinces atsevišķos protektorātos. 1920. gada novembrī Irāka kļuva par Tautu Savienības mandātteritoriju Lielbritānijas pārvaldē kā Britu Irākas mandātteritorija. 1932. gada 3. oktobrī beidzās Lielbritānijai deleģētais Tautu Savienības mandāts un Irāka de iure kļuva suverēna.
1958. gadā notika armijas virsnieku organizēts valsts apvērsums — karalis, reģents un premjerministrs tika nogalināti un Irāku pasludināja par republiku. Pie varas nāca ģenerāļa Abdela Kerima Kasema valdība. 1963. gada februāra valsts apvērsumā Kasema režīms tika gāzts un īslaicīgi pie varas nāca Arābu sociālistiskās atdzimšanas partija (Baas). 18. novembrī militāra apvērsuma ceļā Baas valdība tika gāzta un pie varas nāca ģenerālis Abdels Salams Arefs. 1968. gada 17. jūlijā sacelšanās rezultātā pie varas atgriezās Baas ar ģenerāli Ahmedu Hasanu al Bekru priekšgalā. Al Bekrs valdīja līdz 1979. gada 11. jūlijam, kad par valsts prezidentu kļuva Sadams Huseins.
1980. gados Huseina režīms uzsāka Irānas—Irākas karu. Pēc Irānas pretuzbrukuma 1982. gadā ASV prezidents Ronalds Reigans paziņoja par ASV atbalstu Irākai, jo ASV nevēlējās pieļaut Irānas uzvaru un revolucionārā islāma nostiprināšanos reģionā. Palīdzība tika sniegta gan politiski, gan ekonomiski, gan arī militāri. 80. gadu beigās Irāka pārstāja atbalstīt ASV politiku Tuvajos Austrumos un sāka tuvināties PSRS, kas padarīja līdz tam draudzīgās Bagdādes un Vašingtonas attiecības naidīgas.
Pēc 2001. gada 11. septembra uzbrukumiem ASV apsūdzēja Irāku starptautiskā terorisma atbalstīšanā un masu iznīcināšanas ieroču ražošanā, ko Irāka noliedza, apsūdzot Vašingtonu agresijas gatavošanā.
2003. gada 20. martā ASV un tās sabiedroto valstu Lielbritānijas, Austrālijas, Polijas un Spānijas armijas iebruka Irākā. Jau pēc karadarbības uzsākšanas tai tika saņemta ANO sankcija. Spēka pielietojums nebija saņēmis ANO Drošības Padomes pilnvarojumu un tam nebija nekāda cita juridiskā pamata starptautiskajās tiesībās. 9. aprīlī ASV spēki ieņēma Bagdādi, bet decembrī Tikritas pilsētas apkaimē notvēra gāzto prezidentu Huseinu.
2004. gada maijā ASV okupācijas spēkus nomainīja multinacionālie spēki, kuros iekļāva ASV, Lielbritānijas, Itālijas, Ukrainas, Polijas, Spānijas, Bulgārijas, Slovākijas, Igaunijas, Taizemes, Nīderlandes, Dānijas, Ungārijas, Kazahstānas, Latvijas un citu valstu karavīrus.
Okupētājvalstis izveidoja jaunu valdību no politiskās opozīcijas un emigrācijas pārstāvjiem, mainīja konstitūciju un demokratizēja valsts iekārtu. 2004. gada jūnijā tika izveidota Irākas pagaidu valdība, kas pārņēma valsts teritorijas civilo pārvaldi. ASV vērsās pie ANO atzīt jaunās Irākas valdības leģitimitāti. Jaunā Irākas valdība uzsāka valsts pārkārtošanu Rietumu demokrātijas virzienā. 2005. gada janvārī Irākas iedzīvotāji piedalījās demokrātiskās parlamenta vēlēšanās, kas norisa koalīcijas militāro spēku uzraudzībā — tajās lielākos panākums guva šiītu un kurdu partijas. 16. martā jaunievēlētais Irākas parlaments sanāca uz pirmo sēdi. Līdz 2011. gada decembrim ASV un sabiedroto karaspēks no Irākas tika izvests.
Valsts iekārta
Saskaņā ar 2005. gadā pieņemto konstitūciju, Irāka ir federatīva parlamentāra republika. Parlaments - Nacionālā asambleja, - sastāv no 2 palātām: 275 deputātu Pārstāvju palātas, kuru ievēlēja 2005. gada 15. decembrī, un Savienības palātas (deputāti vēl nav ievēlēti). Valdību veido lielākā parlamenta frakcija (šobrīd šiītu Apvienotā Irākas alianse - 128 deputāti; koalīcijā ar to kurdu partiju alianse - 53 deputāti, bet opozīcijā sunnītu partiju alianse - 55 deputāti), kura izvirza premjerministru kurš, savukārt, izveido Ministru kabinetu. Lai izvairītos no vienas etniski reliģiskas kopienas politiskas dominances valstī, konstitūcijā pēc koalīcijas pārstāvju prasības tika iekļauts noteikums, ka premjerministrs ir šiīts, prezidents - kurds, pet parlamenta priekšsēdētājs - sunnīts. Katram no šīm amatpersonām ir divi vietnieki, kas pārstāv katrs savu etniski reliģisko kopienu.
Lai nepieļautu, ka vēlēšanās pilsoņi ievēl parlamentā personas, kuras "pārāk cieši sadarbojušās ar gāztā diktatora režīmu", ir izveidota īpaša uzraudzības iestāde - Taisnības un atbildības komisija. Nacionālās assamblejas 2010. gada marta vēlēšanās komisija liedza balotēties 500 kandidātiem (no kuru vidus tomēr tika pielaisti 28). Noraidīto pretendentu vietā politiskās partijas izvirzīja alternatīvas kandidatūras, tomēr komisija aprīlī ar atpakaļejošu datumu anulēja 52 deputātu mandātus.
Administratīvais dalījums
Valsts sadalīta 18 provincēs (muhafazās). Irākas Kurdistāna realizē patstāvīgu iekšpolitiku, tai ir sava valdība un armija.
Iedzīvotāji
Valstī ir 38,27 miljoni iedzīvotāju(2017. gada dati), kas veido trīs lielas etniski—reliģiskās grupas. Lielākā no tām ir šiītu arābi — aptuveni 55%, sunnītu arābi — aptuveni 18,5% (3 provinces), kurdi — aptuveni 21% (lielāko tiesu sunnīti, taču ir arī šiīti un jazīdi). Irāku apdzīvo arī citas etniskās un reliģiskās grupas, piemēram asīrieši — aptuveni 2,2% (Austrumu kristieši), turkmēņi — aptuveni 2% (lielāko tiesu sunnīti, taču ir arī šiīti), armēņi, adigi, šabaki un mandejieši (aptuveni 0,5%).
Kurdi apdzīvo valsts ziemeļu provinces, šiīti — dienvidu provinces, bet kristieši dzīvo izkliedēti visā valsts teritorijā.