cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
4. Saeima
4. Saeimas darbība
1933. gada 21. novembra Saeimas sēdē izskatīja legālās Strādnieku un zemnieku frakcijas darbību nelegālās Komunistiskās partijas vadībā. Sēdē uzstājās Saeimas deputātu lietu izmeklēšanas komisijas priekšsēdētājs Jēkabs Mežaraups (Zemnieku savienība). Pirms tam minētā komisija bija saņēmusi no iekšlietu ministra Gotfrīda Mīlberga (Jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partija) Politiskās policijas iegūtos materiālus (3 sējumi), kas esot pierādījuši Strādnieku un zemnieku frakcijas (SZF) pretvalstisko darbību. Pēc Politiskās policijas materiālu atstāstīšanas Mežaraups ierosināja Saeimai balsot par SZF deputātu — Friča Berga, Oskara Gulbja, Leonīda Jeršova, Rūdolfa Lapiņa, Pētera Rūtiņa, Augusta Matisona, Miķeļa Bites — mandātu anulēšanu un viņu tiesiskas vajāšanas uzsākšanu (drošības līdzeklis — apcietināšana). Par balsoja 58 deputāti, pret — 27.
== Saeimas deputātu saraksts ==
Jaunsvirlaukas pagasts
Jaunsvirlaukas pagasts ir viena no Jelgavas novada administratīvajām teritorijām, Lielupes kreisajā krastā. Robežojas ar sava novada Vircavas un Platones pagastiem, kā arī, pa Lielupi ar Cenu un Sidrabenes pagastiem, Bauskas novada Viesturu pagastu, kā arī Jelgavas pilsētu.
Hidrogrāfija
Upes: Īslīce, Lielupe, Liepars, Rēda, Sesava, Svitene, Vircava.
Vēsture
Mūsdienu Jaunsvirlaukas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Biles muiža (Billenhof), Ciemaldu muiža (Zeemalden), Dandāles muiža (Dannental), Jaunāmuiža (Peterweide), Jaunsvirlaukas muiža (Neu-Bergfried, Jaunsvirlauka), Prankas muiža (Frank-Sessau), Salgales muiža (Sallgalen), Staļģenes muiža (Stalgen, Staļģene), Supardantu muiža (Superintendentenhof), Vecsvirlaukas muiža (Alt-Bergfried, Bajāri).
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Staļģene (pagasta centrs), Mežciems, Dzirnieki, Vecsvirlauka, Bajāri, Bitēni, Blukas, Īslīcas, Jaunsvirlauka, Kārniņi, Pakuļi, Smedēni, Šalkas.
Naftalskābe
Naftalskābe (1,8-naftalīndikarbonskābe, peri-naftalīndikarbonskābe, C10H6(COOH)2) pieder pie aromātiskajām dikarbonskābēm — naftalīna atvasinājumiem. Naftalskābe ir balta, kristāliska viela (adatveida kristāli no etanola), kas grūti šķīst ūdenī.
Iegūšana
Iegūst, oksidējot acenaftēnu.
Īpašības
Naftalskābes īpašības ir visai līdzīgas ftalskābes īpašībām, piemēram, tā viegli veido iekšējo anhidrīdu (tas kūst 274 °C temperatūrā). Šeit labi novērojama līdzība starp orto-atvasinājumiem benzola gredzenā un peri-atvasinājumiem naftalīna molekulā.
Natula
Natula ir kalnu pāreja uz Indijas-Ķīnas robežas Himalajos. Indijas pusē atrodas Sikimas štats, bet Ķīnas — Tibetas autonomais rajons. Šī kalnu pāreja atrodas 4310 m virs jūras līmeņa un pa šo kalnu pāreju savā laikā gāja cauri Zīda ceļš. Vēl šīs vietas nosaukums dažādos citos avotos ir Ntula, Natu La, Natu-La.
1962. gadā Ķīnas un Indijas kara laikā Natulas pārejā notika vairākas sadursmes starp indiešiem un ķīniešiem, pēc kuras pāreja tika slēgta. Tā atkal tika atvērta.
Sūkļi
Sūkļi (Porifera) ir bezmugurkaulnieku dzīvnieku tips. Tie ir nekustīgi, pie substrāta pieaugoši, vienpatņi vai koloniāli dzīvnieki, kas dzīvo jūrās vai saldūdens baseinos. Tie ir sastopami visos pasaules jūras ūdeņos, sākot ar polārajiem un beidzot ar tropu ūdeņiem. Lielākā daļa mīt mierīgos, tīros ūdeņos, jo netīri ūdeņi aizsprosto sūkļu poras. Tādā veidā sūklim ir traucēta barošanās un elpošana. Parasti sūkļi ir atrodami uz cietām virsmām kā akmeņi, klintis, bet dažas sugas spēj piestiprināties pie mīkstām virsmām kā augu saknēm.
Vēsajos ūdeņos sūkļi aug bagātīgi, bet to sugu dažādība ir ierobežota. Tropu ūdeņos sūkļu sugas ir ļoti dažādas, toties to augšana ir traucēta, tā kā tropu ūdeņos ir dzīvnieki, kas barojas ar sūkļiem. Polārajos ūdeņos visbiežāk redzamie sūkļi ir stikla sūkļi, jo to vienkāršajai konstrukcijai pietiek ar nabadzīgajiem barības resursiem. Toties tropu ūdeņos bagātīgi aug spongīnsūkļi un kaļķsūkļi.
Dažreiz pie sūkļiem pieskaita arī izmirušu jūras bezmugurkaulnieku senkausaiņu tipu (Archaeocyatha), dzīvnieki bija plaši izplatīti kembrija perioda laikā. Kā fosilijas atrod to kaļķa, parasti koniskas vai cilindriskas formas skeletus, kas sastāv no dubulti griezta konusa, kas veidots ap centrālo dobumu, iekšējo un ārējo konusu satur kopā šķērssienas. Visas skeleta sieniņas ir sietveidīgi perforētas. Ir sastopami gan vientuļi kausi, gan kausu kolonijas.
Sūkļa uzbūve
Sūkļi ir vieni no primitīvākiem daudzšūnu organismiem. Sūkļiem nav nervu šūnu un gremošanas sistēmas. Tie barojas, filtrējot ūdeni, un ir specializējušies sēdošam dzīvesveidam. Lielākai daļai daudzšūnu organismu bāzes šūna spēj transformēties par speciālu šūnu, toties sūkļi ir unikāli ar spēju specializētu šūnu transformēt cita veida specializētā šūnā. Sūkļiem ir divi šūnu slāņi - ārējais (pinakocīti un porocīti) un iekšējais (hoanocīti), kas izklāj sūkļa kanālus un kameras, un caurauž želejveidīgo mezogleju. Mezoglejā atrodas dažādi šūnu elementi - balsta (kollencīti), skeleta (sklerocīti), kustīgie (amebocīti), nediferencētie (arheocīti) un dzimumšūnas. Sūkļiem ir neorganisks (kaļķa vai krama), organisks (spongija) vai jaukts (krama - ragvielas) skelets. Attīstība notiek ar dīgļlapu inversiju.
Sūkļi pārstāv senāko dzīvnieku "ciltskoka" atzaru. Kaut arī to šūnas ir specializējušās konkrētu uzdevumu veikšanai, piemēram, barības satveršanai no ūdens vai vairošanās procesam, tomēr tās nav organizētas audos. Skelets sastāv no orgniskām šķiedrām un minerāliem - kaļķa vai krama. Minerāli veido adatveida vai zvaigžņveida struktūras, kuras sauc par spikulām: parasti tās saglabājas fosilā veidā. Senākie sūkļi ir zināmi no kembrija nogulumiem.
Ieradumi
Sūkļiem ir nekustīgs dzīves veids. Lai gan ir sastopamas arī saldūdens sūkļu sugas, tomēr lielākā daļa ir sālsūdens sūkļi. Sūkļi aug, sākot ar paisuma un bēguma zonu un beidzot ar 8800 m dziļumu. Lielākā daļa sūkļu, apmēram 9000 sugu barojas ar baktērijām un citām sīkām organiskām daļiņām, kas peld ūdenī, dažas sugas uzņem fotosintēzes ceļā iegūtus mikroorganismus. Šādi sūkļi parasti saražo barību un skābekli vairāk nekā paši patērē. Ir dažas sūkļu sugas, kas dzīvo barības vielām nabadzīgos ūdeņos, un tādēļ tie ir kļuvuši plēsīgi. Šie sūkļi "medī" galvenokārt mazos vēžveidīgos dzīvniekus.
Mēness
Mēness ir Zemes vienīgais dabiskais pavadonis. Kā sugas vārds mēness apzīmē debess ķermeni, kas riņķo ap kādu zvaigzni vai planētu. Mēness attālums līdz Zemei nav konstants, vidēji tas ir 384 400 km. Mēness kustas ap Zemi pa nedaudz eliptisku orbītu. Tas apriņķo Zemi apmēram 28 dienās (precīzāk 27 dienās, 7 stundās un 43 minūtēs). Mēness ir Zemei tuvākais debess ķermenis, tas ir tikai 4 reizes mazāks par Zemi, tāpēc sistēmu Zeme-Mēness sauc arī par dubultplanētu. Mēness astronomiskais simbols ir.
Mēness ir otrs spožākais debess spīdeklis pēc Saules, bet, atšķirībā no Saules, tas pats gaismu neizstaro. Mēness atstarotā Saules gaisma ir labi redzama naksnīgajās debesīs. Zeme Mēnesi apgaismo daudzreiz vairāk nekā Mēness Zemi. Uz Mēness nav gaismas kontrastu, atmosfēras kontrastu un ēnas kontrastu. Mēness virsma no Zemes ir labi saskatāma, bet, nokļūstot uz Mēness, Zemes virsma ir saskatāma sliktāk, jo traucē atmosfēra un mākoņi. Tiesa, no Zemes var saskatīt tikai vienu Mēness pusi (librāciju dēļ ilgstošākā laika periodā var redzēt vairāk kā 50% Mēness virsmas), otra puse ir vienmēr vērsta projām no Zemes, un to var apskatīt tikai ar kosmisko aparātu starpniecību. Dažreiz Mēness neredzamo pusi dēvē par Mēness tumšo pusi — tas ir pilnīgi nepareizi, jo Saule, Mēnesim rotējot, apspīd visu tā virsmu.
Nīls Ārmstrongs un Bazs Oldrins 1969. gadā kļuva par pirmajiem cilvēkiem, kas nolaidās uz Mēness.
Mēness klimats un uzbūve
Uz Mēness nav ūdens tvaiku, gaisa, vēja, nokrišņu, kā arī Mēnesim nav atmosfēras, jo tā gravitācijas spēks ir pārāk mazs, lai noturētu gāzes molekulas. Tā kā uz Mēness nav atmosfēras, tad cilvēkiem tā ir pavisam nepiemērota vide dzīvošanai. Uz Mēness nav iedomājama dzīve bez skafandriem, jo cilvēka organisms nav piemērots dzīvošanai bez atmosfēras spiediena un ar lielām temperatūras izmaiņām. Arī pārvietošanās uz Mēness ir pavisam citāda nekā uz Zemes. Mēness cilvēka ķermeni pievelk ar 6 reizes mazāku gravitācijas spēku nekā uz Zemes, tāpēc tur visi cilvēki ir vieglāki, arī kosmonauti, kaut gan viņi valkā aptuveni 115 kg smagus skafandrus. Atmosfēras trūkuma dēļ Mēness nav pasargāts no spēcīgās Saules staru iedarbības un no kosmosā klīstošiem lieliem un maziem meteorītiem.
Mēness virsmu klāj dažus centimetrus biezs tumšu putekļu slānis. Tas nosaka gan Mēness krāsu, gan albedo. Mēness virsmas īstā krāsa ir brūnpelēka, tā atstaro tikai 7% Saules un ir ļoti tumša. Tomēr, raugoties uz Mēnesi naktīs, tas liekas spožs un sudrabains. Grunts paraugi, kas tika atvesti no Mēness uz Zemi, pierādīja, ka Mēness sastāv no tiem pašiem ķīmiskajiem elementiem, no kā sastāv Zeme. Mēness griežas diezgan lēni, jo diena uz Mēness ilgst divas nedēļas, bet nakts otras divas nedēļas. Neskatoties uz to, ka Mēness pagriež pret Sauli te vienu, te otru pusi, šajā laikā Mēness virsma pagūst gan sakarst, gan atdzist. Dienā uz Mēness ir ļoti karsts, bet naktī gluži pretēji – ļoti auksts. Temperatūra uz ekvatora svārstās vidēji no +130 °C dienā līdz -170 °C naktī. Mēness virsmai ir slikta siltumvadītspēja, tāpēc tā virsmas slānī Saules siltums neuzglabājas. Dažu centimetru dziļumā temperatūras svārstības nav tik lielas kā virspusē arī tāpēc, ka Mēness iežu ārējais slānis, ko sauc par regolītu, ir porains un tāpēc darbojas kā labs siltumizolators. Viena metra dziļumā temperatūra uz Mēness ir nemainīga, aptuveni -50 °C. Izņēmumi ir tikai daži ieži, kuru lielās īpatnējās siltumietilpības dēļ siltums saglabājas ilgāk. Viskarstākais ir Mēness ekvatoriālais rajons.
Mēness kustība un fāzes
Mēness, tāpat kā Saule, pārvietojas pa zodiaka zvaigznājiem no labās uz kreiso pusi (no rietumiem uz austrumiem), tikai ātrāk. Gravitācijas spēku iedarbībā tas riņķo apkārt Zemei un pilnu apriņķojumu veic 27,3 dienās (27 dienas un 8 stundas). Mēness, riņķodams ap Zemi, kopā ar to pārvietojas ap Sauli un gada laikā veic vienu pilnu apriņķojumu. Mēness orbīta, tāpat kā citiem Saules sistēmas ķermeņiem, ir līdzīga nedaudz saspiestam riņķim – elipsei –, tāpēc attālums līdz Mēnesim ir mainīgs. Tas griežas ap savu asi un pilnu riņķojumu izdara 27,3 dienās, tāpēc pret Zemi pavērsta viena un tā pati Mēness puse, otra nav redzama. Saule apgaismo tikai vienu Mēness pusi, bet otra paliek ēnā, tādēļ Mēness redzamais izskats ir atkarīgs no tā, no kuras puses spīd Saule, kad mēs uz to skatāmies. Mēness ir otrs spožākais spīdeklis pie debess pēc Saules, tikai atšķirība ir tāda, ka tas pats gaismu neizstaro. Tas ir redzams, jo to apspīd Saule. Nakts debesīs būtu vajadzīgi apmēram 500 000 pilnmēnešu, lai to gaisma līdzinātos Saules gaismai. No Mēness nākošā gaisma vislabāk ir saskatāma ārpus pilsētas, jo pilsētās ir pārāk spēcīgs apgaismojums.
Mēness fāzes ir: jaunmēness, pirmais ceturksnis, pilnmēness un pēdējais ceturksnis. Tā fāzes mainās, jo Saule apspīd tikai vienu tā pusi un, Mēnesim riņķojot ap Zemi, tā redzamā un neredzamā puse redzama dažādās proporcijās.
Mēness fāzes
Mēness fāzes un to apraksts:
Dubultu iela
Dubultu iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Imantā. Kopējais ielas garums ir 660 metri un tā sastāv no 2 neatdalītām braukšanas joslām ar asfalta segumu.
Mēness
Paisums un bēgums
Mēness gravitācijas spēks izraisa Zemes okeānos bēgumus un paisumus. Zemes ūdens apvalks izstiepjas Mēness virzienā. Uz līnijas, kas iet caur Zemes centru un Mēnesi, ir paisums – okeānos un jūrās ceļas ūdens līmenis. Perpendikulāri šim virzienam ūdens līmenis pazeminās, jo no turienes Mēness pievilkšanās spēks aizvelk ūdeni prom. Dažās vietās uz Zemes ūdens līmenis paceļas līdz pat 18 metriem. Tad paisuma vilnis iet atpakaļ un nāk bēgums. Paisumu un bēgumu parādības ietekmē kontinentu izraisītā berze, sarežģītā krastu līnija, okeānu dibenu profils. Iekšējās jūrās, piemēram, Baltijas jūrā, paisums ir tik niecīgs, ka to nemaz neievēro. Ir ostas, kurās kuģu ieiešana un iziešana stingri pakļaujas paisumam un bēgumam. Zeme, rotējot ap savu asi, tiecas pagriezt sev līdzi arī paisuma vilni. Zeme ap savu asi rotē ātrāk nekā Mēness ap Zemi. Rodas paisuma berze, kas bremzē Zemes diennakts rotāciju un pagarina Zemes diennakti. Zemes diennakts pagarināšanās notiek ļoti lēni, simts gados diennakts kļūst garāka tikai par 0,001 sekundi. Paisuma spēki izraisa arī pārmaiņas Mēness cietajos iežos. Paisuma viļņi spēj saārdīt gabalos pat asteroīdus un planētu pavadoņus. Tā var notikt tikai ar nelielas masas debess ķermeņiem, kam iekšējie gravitācijas spēki ir pārāk mazi.
Aptumsums
Mēness aptumsums ir samērā reta, neparasta parādība, kas visos laikos piesaistījusi pastiprinātu uzmanību. Mēness aptumsums notiek tikai tad, kad visi trīs debess ķermeņi – Zeme, Mēness un Saule – atrodas tieši vai gandrīz uz vienas līnijas. Saules aptumsums notiek tad, kad Mēness atrodas starp Zemi un Sauli un aizsedz Saules disku, tas nozīmē, ka Saules aptumsums iespējams tikai jaunmēness fāzēs. Aptumsumi nenotiek katrā jaunā Mēnesī, jo Mēness orbīta attiecībā pret Zemi ir slīpa.
Saules aptumsums var būt pilns, gredzenveida vai daļējs. Pilnais Saules aptumsums vienlaikus redzams tur, kur Mēness ēna skar Zemes virsmu, izveidojot lielu, ovālu plankumu. Zemei griežoties, Mēness ēnas plankums pārvietojas pa Zemes virsmu, izveidojot garu joslu. Ārpus pilnā aptumsuma joslas tur, kur uz Zemi krīt Mēness pusēna, novērojams tikai daļējs Saules aptumsums.
Dubultu iela
Ielas raksturojums
Dubultu iela aizsākas Imantas apkaimes dienvidu daļā, savienojumā ar Jūrmalas gatvi, starp būvmateriālu tirdzniecības centru "Krūza" un pārtikas veikalu "Maxima", un virzās ziemeļu virzienā dziļāk daudzstāvu dzīvojamā kvartālā Imanta 5. Iela krustojas ar Pīlādžu ielu un virzoties tālāk, iet garām gan daudzstāvu paneļu ēkām, gan atsevišķām privātmājām. Iela beidzas savienojumā ar Zentenes ielu, blakus Rīgas 96. vidusskolai, un aiz tās turpinās kā Auru iela.
Mēness
Aptumsums
Daļējā aptumsuma josla ir platāka par pilno joslu, bet tomēr Saules aptumsums novērojams tikai noteiktā Zemes apgabalā. Noteiktā pilnā Saules aptumsuma gaita ir šāda: Mēness, kas nav saskatāms, lēni virzās virsū Saulei no labās uz kreiso pusi, kamēr pieskaras Saules diskam un sākas daļējais aptumsums. Tad uz spožā Saules diska parādās tumša lokveida ēna, tas aug aizvien lielāka, tomēr Saules gaismas pavājināšanās kļūst jūtama tikai tad, kad Saule izskatās kā šaurs sirpis, tad seko pilnais Saules aptumsums, kura laikā kļūst tumšs un ir redzamas spožākās zvaigznes un planētas. Pamale kļūst sārta, bet ārpus Mēness ēnas joprojām spīd Saule. Saule nepazūd pilnībā. Apkārt melnajam Mēness diskam redzams rožains aplis, kas ir Saules atmosfēra. Pilnā Saules aptumsuma vidējais ilgums ir 2–3 minūtes. Pilnajai fāzei beidzoties, sāk iemirdzēties pirmie Saules stari un atkal kļūst gaišs. Mēness tad pakāpeniski noiet no Saules diska, līdz beidzot pazūd arī pēdējā lokveida ēna, tad aptumsums ir beidzies. Ja Mēness atrodas apogeja tuvumā, tad tā leņķiskais diametrs ir nepietiekams, lai pilnībā nosegtu Saules disku, tāpēc ir novērojams gredzenveida Saules aptumsums. Šī aptumsuma gaita ir tāda pati kā pilnam Saules aptumsumam, vienīgi maksimālās fāzes laikā Saule redzama kā spožs gredzens. Reizēm mēdz gadīties, ka Mēness ēna atrodas Zemes tuvumā, bet tomēr neskar tās virsmu, tad uz Zemes vērojams daļējs Saules aptumsums, kam pilnās fāzes nav.
Dubultu iela
Ielas raksturojums
Dubultu ielā ir pārsvarā daudzdzīvokļu namu un privātmāju apbūve, kā arī vairākas sabiedriskas ēkas: tirdzniecības centri, veselības centrs "Imanta" (Anniņmuižas bulvārī 70), 228. pirmsskolas izglītības iestāde "Annele" (Anniņmuižas bulvārī 78). Iela nav caurbraucama autotransportam visā garumā, posms pie Imantas veselības centra ir pieejams tikai gājējiem.
Ielu savienojumi
Dubultu iela ir savienota ar šādām ielām:
Mēness
Aptumsums
Mēness aptumsums notiek tad, kad Zeme atrodas starp Sauli un Mēnesi un Mēness ieiet Zemes ēnā. Mēness aptumsums ir iespējams pilnmēness fāzē, taču aptumsums nenotiek katrā pilnā Mēnesī. Izšķir pusēnas, daļēju un pilnu Mēness aptumsumu atkarībā no tā, kurai Zemes ēnas daļai Mēness iet cauri. Ja Mēness ieiet tikai Zemes pusēnā, tad notiek tikai pusēnas Mēness aptumsums, kura laikā Mēness spožums gandrīz nemaz nesamazinās. Ja Mēness daļēji ieiet Zemes ēnā, tad redzams daļējs Mēness aptumsums, bet, ja Mēness ieiet pilnībā Zemes ēnā, tad novērojams pilns Mēness aptumsums.
Aptumsuma veidi:
Aptumsumu kalendārs no 2004. gada līdz 2005. gadam.
Mēness rašanās teorija
Izpētot no Mēness vestos grunts paraugus, tika secināts, ka to vecums ir tāds pats kā Zemei, tādēļ var secināt, ka Mēness radies aptuveni tad pat, kad Zeme. Par Mēness izcelšanos pastāv vairākas teorijas.
Mēness izpēte
Mēness ir pats piemērotākais apskates objekts gan lielā, gan mazā teleskopā. Mēness dažādās detaļas var pat saskatīt caur binokli, bet tam ir vajadzīgs ilgs laiks. Pilnā Mēness fāzē tas ir spožāks, tāpēc uz to ir jāskatās caur speciālu, pelēku filtru.
Neons
Neons ir ķīmiskais elements — cēlgāze, kura simbols ir Ne un atomskaitlis ir 10. Neons ir ķīmiski inerts un neveido savienojumus (elektriskā izlāde var ierosināt Ne2+ tipa molekulāro jonu veidošanos). Neonu 1898. gadā atklāja skotu ķīmiķis Viljams Remzijs (William Ramsay) un angļu ķīmiķis Moriss Traverss (Morris Travers).
Mēness
Mēness izpēte
1957. gada 4. oktobrī PSRS palaida kosmosā pirmo Zemes mākslīgo pavadoni – Sputnik-1. Tas uz Zemi raidīja regulārus radiosignālus – pīkstienus. Pēc mēneša pirmajam pavadonim sekoja otrais – Sputnik-2. Ar Sputņik-2 orbītā devās pirmā dzīvā būtne – suns Laika. 1958. gadā PSRS palaida kosmosā jau trešo pavadoni, kura masa jau sasniedza 1,3 tonnas. 1958. gada 31. janvārī amerikāņi palaida savu pirmo pavadoni kosmosā, kura nosaukums bija Explorer 1, tā masa bija tikai 5 kilogrami, bet ar tā palīdzību tikai veikti nozīmīgi atklājumi. Panākumu iedvesmoti, amerikāņi 1958. gadā mēģināja palaist pirmo zondi uz Mēnesi, bet panākumus pirmā guva PSRS. 1959. gadā 2. janvārī palaida pirmo zondi - Luna-1, kas Mēnesim palidoja garām 5000 km attālumā. Tai sekoja Luna-2, kas 1959. gada septembrī beidzot sasniedza Mēness virsmu, precīzāk, ietriecās tajā. Ar šīs zondes palīdzību tika noskaidrots, ka Mēnesim nav magnētiskā lauka un radiācijas joslu. Līdz pat 1959. gadam Mēness redzamo virsmu nebija iespējams aplūkot. 1959. gada oktobrī ar starpplanētu stacijas Luna 3 palīdzību tika veikti pirmie Mēness neredzamās puses fotoattēli. No 1959. gada sākās aktīva Mēness izpēte, un 17 gadu laikā uz Mēnesi tika palaisti apmēram 50 dažādu tipu starpplanētu staciju, kurām bija dažāda nozīme, jo dažas no tām fotografēja tā virsmu un veica dažādus mērījumus uz tā, bet dažas mēģināja kļūt par tā pavadoņiem.
Neons
Ķīmiskā elementa nosaukums ir radies no grieķu vārda νέος (néos), kas nozīmē "jauns".
Mēness
Mēness izpēte
1966. gadā PSRS starpplanētu stacija Luna 9 pirmo reizi lēni nosēdās uz Mēness, taču tajā pašā gadā ASV sāka realizēt programmu Apollo, kuras galvenais mērķis bija nogādāt uz Mēness cilvēku. 1968. gada oktobrī kosmosā devās pirmais pilotējamais kuģis Apollo 7. Amerikāņi šim notikumam gatavojās ļoti ilgi un uzmanīgi, iepriekš sūtot 3 kosmosa kuģus, kuri nenolaidās uz tā.
Neons
Neona fizikālās īpašības
Neona viršanas temperatūra ir -246,048 °C, bet kušanas temperatūra ir -248,67 °C. Vēl zemākas viršanas un kušanas temperatūras ir tikai ūdeņradim un hēlijam.
Mēness
Mēness izpēte
1969. gada 21. jūlijā uz Mēness nolaidās ASV kosmosa kuģis Apollo 11. Amerikāņu astronauts Nīls Ārmstrongs bija pirmais cilvēks, kas spēris kāju uz Mēness. Viņam pievienojās arī Bazs Oldrins. Viņi kopā uzstādīja dažādas zinātniskas iekārtas, savāca Mēness iežu paraugus, fotografēja tā apkārtni un pārraidīja televīzijas reportāžu. Viņi uz Mēness pavadīja veselu diennakti un tad devās atpakaļ uz Zemi. Viņi veica nozīmīgu darbu gan zinātnei, gan tehnikai. Viņiem ar kosmosa kuģi bija jāveic sarežģīts ceļš, jo bija jāveic dažādi sarežģīti manevri un darbam uz Mēness bija nepieciešami izturīgi skafandri. Nākamajos gados vēl tika veiktas 5 veiksmīgas ekspedīcijas uz Mēnesi. Līdz 1972. gadam uz Mēness bija pabijuši jau 12 cilvēki. Katra lidojuma laikā ekspedīcijā piedalījās trīs cilvēki, bet drošības apsvērumu dēļ uz Mēness varēja izkāpt tikai divi no tiem, bet trešajam nācās palikt kosmosa kuģī Apollo, kas riņķoja apkārt Mēnesim. Pēdējo ekspedīciju uzturēšanās laiks ilga līdz pat trim diennaktīm,kuru laikā astronauti veica nozīmīgus zinātniskus pētījumus.
Vienīgā neveiksmīgā ekspedīcija uz Mēnesi bija Apollo 13 avārija. Tam ceļā uz Mēnesi sprāga skābekļa balons, kā rezultātā sabojājās orbitālā bloka elektropiegāde. Astronautiem nācās pāriet uz ekspedīcijas bloku, un viņi ar pūlēm atgriezās uz Zemes. Pēc 1976. gada izpēte uz Mēness ar kosmiskajiem aparātiem izsīka. Neraugoties uz to, ka Mēness ir sastingusi pasaule, arī uz tā pa reizei notiek kādas izmaiņas, paretam kāds no novērotājiem ziņo, ka kādam no krāteriem mainījusies krāsa vai spožums.
Neons
Atrašanās dabā
Neons ir viens no visizplatītākajiem elementiem Visumā. Vairāk ir tikai ūdeņradis, hēlijs, skābeklis, ogleklis un slāpeklis. Bet uz Zemes neons nav tik izplatīts ķīmiskais elements. Dabā neons ir sastopams gaisa sastāvā (0,0018 %), un no gaisa to arī iegūst. No hēlija šķidru neonu atdala, adsorbējot uz aktīvās ogles, ko dzesē ar šķidru slāpekli. Otra atdalīšanas metode ir neona izsaldēšana, kā dzesētāju lietojot šķidru ūdeņradi. Zemes garozā neons ir vēl retāk sastopams (0,000 000 5%).
Dabiskais neons sastāv no trim stabiliem izotopiem — neona-20 (90,48% no kopējā neona daudzuma dabā), neona-21 (0,27%) un neona-22 (9,25%). Ir zināmi vēl pieci nestabili neona izotopi.
Mēness
Nākotne
Šobrīd Mēness attālinās no Zemes vidēji par 4 cm gadā, kas nozīmē, ka šādā tempā tas varētu izbēgt no Zemes pievilkšanas spēka un kļūt par atsevišķu Saules sistēmas planētu pēc aptuveni 5 miljardiem gadu.
Neons
Izmantošana
Neonu lieto dažādām gāzizlādes spuldzēm (tas spīd oranžsarkanā krāsā). To lieto arī gāzizlādes stabilitronu un dažu citu elektronisko ierīču pildīšanai.
Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija
Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija (LSDSP) ir sociāldemokrātiska partija Latvijā, pirmā latviešu politiskā partija mūsdienu Latvijas teritorijā, izveidota 1904. gadā.
Partijas vēsture
1899. gadā nodibināja Rīgas sociāldemokrātisko organizāciju, no 1901. līdz 1903. gadam Liepājas, Jelgavas, Ventspils un Talsu sociāldemokrātiskās organizācijas.
atsevišķās sociāldemokrātiskās organizācijas un to līderi apvienojās un izveidoja Latviešu sociāldemokrātisko strādnieku partiju (LSDSP). Partijas ideju propagandēšanai tika izveidoti partijas preses izdevumi: avīze "Cīņa" un Šveicē izdotais laikraksts "Sociāldemokrāts". Pēc 1905. gada revolūcijas 1906. gadā LSDSP paliekas iekļāvās Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (KSDSP) sastāvā kā autonoma Latvijas Sociāldemokrātija (LSD). 1907. gadā Štutgartes kongresā LSD tika uzņemta Sociālistiskajā internacionālē.
1912. gada jūnijā pagrīdes apstākļos sasauca 4. LSD kongresu, kurā centrālkomitejas un "Cīņas" redakcijas sastāvā ievēlēja tikai lieliniekus, kā rezultātā abas sociāldemokrātu pamatplūsmas — lielinieki un mazinieki sāka darboties visai autonomi viena no otras.
1918. gada maijā XVI konference, kurā piedalījās tikai lielinieki, izslēdza no savām rindām maziniekus, tādējādi partija sašķēlās divās savstarpēji nu vairs nesaistītās partijās: Latvijas Sociāldemokrātijā (lielinieki) un Latvijas sociāldemokrātiskā strādnieku partijā (mazinieki). 17. jūnijā Latvijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pirmās nelegālās konferences dalībnieki paziņoja par atdalīšanos no lielinieciskās Latvijas sociāldemokrātijas un par savu mērķi izvirzīja Latvijas neatkarību.
Biedri
2010. gada aprīlī partijai bija 986 biedri, kuri darbojas 43 kopās, 31 teritoriālajā organizācijā un piecās apgabala organizācijās.
2022. gadā partijas biedru sklaits bija 542 cilvēki.
Olimpisko spēļu boikoti
Olimpisko spēļu boikoti notiek, kad valstis, kurām ir tiesības piedalīties olimpiskajās spēlēs, atsakās to darīt politisku iemeslu dēļ, piemēram, protestējot pret rīkotājvalsts politiku. Daudzās no olimpiskajām spēlēm ir bijušas vairākas valstis, kuras ir boikotējušas šo notikumu. Atsevišķos gadījumos boikoti ir bijuši lielāki. Divi lielākie boikoti notika 1980. un 1984. gadā un tie bija saistīti ar Auksto karu.
Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija
Partijas valde
Partiju vada priekšsēdētājs un ievēlētā valde. Atjaunotās LSDSP septiņpadsmit gadu pastāvēšanas posmā partijas priekšsēdētāja postenī atrodas desmit līderi: Valdis Šteins (1989—1990), Uldis Bērziņš (1990—1992), Egīls Baldzēns (1993), Jānis Dinēvičs (1994—1995; 2006—2011), Arnis Mugurēvičs (1995—1997), Jānis Ādamsons (1997), Juris Bojārs (1999—2002; 2005—2006), Dainis Īvāns (2002), Guntars Jirgensons (p.i. 2006), Aivars Timofejevs (2011—2015), Jānis Dinēvičs (no 2015. gada).
Valdes sastāvs ir mainīgs, taču skaita ziņā parasti tas ir aptuveni 20 partijas biedri. Kopš partijas darbības atjaunošanas var novērot noteiktu partijas elitāru personu regulāru ievēlēšanu partijas valdes locekļa amatā. Gluži tāpat tas notiek arī ar priekšsēdētāja un priekšsēdētāja biedra posteņa kandidatūrām. Ja kārtējā iekšējā konflikta sakarā tiek mainīta partijas priekšsēža kandidatūra, tad sliktākajā gadījumā no posteņa atceltais bijušais priekšsēdis iegūs jaunieceltā priekšsēža biedra posteni — t.i. vērojama iekšēja līderu rotācija. Šī tendence ir vērojama visu atjaunotās LSDSP pastāvēšanas laiku un liecina par īpaši stingru partijas iekšējo hierarhiju un noteiktiem principiem partijas elites iekšienē.
Valdībā
1998. gada 5. februārī LSDSP tika iekļauta valodšajā koalīcijā un ieguva divus ministru amatus (Latvijas Republikas Zemkopības ministrs Pēteris Salkazanovs un Latvijas Republikas Mežu valsts ministrs Gints Kaktiņš) Krištopana Ministru kabinetā, valdība darbojās līdz 1999. gada 16. jūlijam.
Saeimas vēlēšanas
Partijas vēlētāji pārsvarā ir latvieši.
2017. gada pašvaldību vēlēšanas
Olaines novadā partija ieguva 10 no 17, Bauskas novadā — 3 no 17, Saldus un Iecavas novados — 1 no 17 deputātu vietām.
2021. gada pašvaldību vēlēšanas
Latvijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija pašvaldību vēlēšanās piedalījās Olaines, Jēkabpils, Bauskas, Saldus, Rēzeknes un Preiļu novados.
Olaines novadā partija ieguva 9 no 15 un Preiļu novadā — 2 no 15 deputātu vietām.
Darbība
1989. gadā mainoties iekšpolitiskajai situācijai PSRS, LTF avīzē "Atmoda" pirmo reizi parādījās doma par LSDSP darbības atjaunošanu Latvijā. LSDSP atjaunošanas posms sākas ar 1989. gada 26. jūliju, kad LSDSP Ārzemju Komiteja (ĀK) deleģēja V. Šteinu atjaunot partijas darbību vispirms nodibinot Rīgas komiteju, pēc tam reģionu pilsētās izveidojot kopas un gala rezultātā 1. septembrī nodibinot koporganizāciju (tās vadībai izveidoja LSDSP Latvijas Komiteju). Kā nākamo uzdevumu ĀK izvirzīja sasaukt atjaunotās LSDSP 20. kongresu. 1989. gada 2. un 3. decembrī Mellužos sanāca partijas 20. kongress, un šo brīdi var uzskatīt LSDSP atjaunošanu Latvijā. Par partijas priešsēdētāju tika ievēlēts V.Šteins, par goda priekšsēdētāju — Brūno Kalniņš (kurš līdz ar Ārzemju Komitejas vēlēšanām pildīja arī priekšsēdētāja pirmā biedra funkcijas), par otro biedru kļuva Jānis Dinēvičs, trešo biedru Pauls Butlers, un par Centrālkomitejas sekretāru — Normunds Beļskis. Partija savas atjaunošanas periodā bija skaitliski neliela — 500 biedru no kuriem 100 bija ĀK biedri. Taču, kaut arī Atmodas laikā partijai bija gan Ārzemju Komitejas atbalsts, gan tautā cienījami līderi, skaidrs mērķis, finanses un arī sabiedrības atbalsts, taču tā nekādus īpašus panākumus neguva un nekļuva par masu partiju.
1990.—1992.
Sākumposmā, kad no 1989. decembra līdz 1990. decembrim priekšsēdētājs bija V. Šteins, vērojama tendence pārvērst par labēju nacionāli radikālu partiju, asi vēršoties pret reformkomunistiem. Vadlīnijās tika nosprausts, ka LSDSP rindās nedrīkst uzņemt bijušos komunistiskās partijas biedrus vai ar Latvijas komunistisko partiju saistītas personas, kas nozīmēja, ka partija slēgta praktiski visām personām ar akadēmisku izglītību un organizatoriskā darba pieredzi. Šī iemesla dēļ izcēlās konflikts starp Valdi Šteinu un Jāni Dinēviču, kurš uzskata, ka partijas rindās ir jāuzņem jebkurš noderīgs kandidāts neatkarīgi no viņa pagātnes. LSDSP sašķēlās divās frakcijās, kur J. Dinēviča viedokļa piekritēji atradās Rīgas organizācijā. 1990. gada janvārī LSDSP vadība izslēdza Rīgas organizāciju. 1990. gada 1.—2. decembrī Cīrulīšos (Cēsis) notika LSDSP 21 kongress, kurā V. Šteins zaudēja partijas priekšsēža amatu un viņa vietā kā kompromisa figūra tika ievēlēts dzejnieks Uldis Bērziņš. LSDSP šajā laika periodā bija 800 biedru. 1991. gada 28.—29. decembrī pēc ĀK iniciatīvas LSDSP atkalapvienojās ar J.Dinēviča vadīto LSDP un notika apvienotās LSDSP 22. kongress. Par partijas priekšsēdētāju tika ievēlēts U.Bērziņš, par vietniekiem — E.Baldzēns, A.Mugurēvičs, J.Dinēvičs.
1993.
Īsi pirms LSDSP 23. kongresa partijas vicepriekšsēdis E.Baldzēns tika ievēlēts par partijas priekšsēdētāju (biedri: U.Bērziņš, J.Dinēvičs un A.Mugurēvičs). Tautas nama telpās Rīgā 1993. gada 16.—17. janvārī notika partijas 23. kongress, kurā galvenā uzmanība tiek veltīta priekšvēlēšanu kampaņai, uzsvērta līdzšinējās valdes un CK neefektīvā darbība kā arī skaidri tiek postulēts, ka jāveido masu partiju. Jaunā partijas līdera aktivitātes galvenokārt izpaudās vēlmē mainīt partijas statūtus un neveiksmēs vainot visus iepriekšējos līderus.
1993. gada LSDSP pirmsvēlēšanu kampaņa izgāzās. Kā kļūdu jāmin vesela Zemgales deputātu saraksta anulēšana, kur kā izrādījās pēc Pilsonības un imigrācijas departamenta datiem ir personas, kuras nav LR pilsoņi. Deviņu nepilsoņu parakstu dēļ tika anulēts viss 107 deputātu saraksts. Vēlēšanu kampaņai tika izmantota partijas biedru nauda un ĀK Zviedrijā iegūtie naudas līdzekļi, kas tika negatīvi atspoguļots presē. Šajā laikā partijas neprasmīgās propagandas dēļ sociāldemokrātus jauca ar LDDP un sabiedrībā noteicošo lomu spēlēja līderu aktivitātes, kur LSDSP līderi medijos parādījās lielākotiesu savstarpējos strīdos un konkurentu kritizēšanā. LSDSP izplatīja ļoti maz politisko paziņojumu un arī žurnālistu interese par partijas aktivitātēm bija ļoti maza. 5. Saeimas vēlēšanās LSDSP nepārvarēja 4% barjeru.
Presē tika negatīvi atspoguļotas J. Dinēviča kā Augstākās Padomes deputāta aktivitātes, kas veicināja šī līdera popularitātes krišanos sabiedrībā. Pārmetumi presē tika veltīti saistībā ar Krievijas—Latvijas līgumu un Latavio lietu.
1994.—1996.
Nesekmīga finansu izlietojuma kā arī neveiksmīgo vēlēšanu rezultātā partijas centrālā komiteja un ĀK uzskatīja par nepieciešamību mainīt partijas vadītāju un par priekšsēdētāju 24. kongresā tika ievēlēts J. Dinēvičs. Jau kongresa laikā LSDSP iekšienē notika kārtējā šķelšanās, jo ar J. Dinēviča iepriekšējo darbības stilu nav apmierināti vairāki partijas biedri un Centrālās Komitejas locekļi. Neilgi pēc 24. kongresa partija atkal sašķēlās divās naidīgās frakcijās. Partijas iekšienē Ilmārs Rutks, L.Balga, L.Pērkone izveidoja labēji orientētu sociāldemokrātu frakcijas iniciatīvas grupu un aizstāvēja priekšsēdētāju uzskatot, ka viņa saimnieciskā darbība ir attaisnojama, jo partija neaizstāv tikai darba ņēmēju intereses. Savukārt kreisi orientētā partijas frakcija postulēja, ka priekšsēdētājs ir zaudējis uzticību, jo ir katastrofāli samazinājies biedru skaits un partija ir izrādījusi klaju novēršanos nostrādājošo interešu aizstāvēšanas (jo LSDSP nepiedalījās un neatbalstīja skolotāju streiku).
Partijas 25. kongresā tika nolemts, ka jāveido koalīcija ar radniecīgām partijām un organizācijām. Kā partneri partijas vadība (J.Dinēvičs, L.Balga, I.Rutks, H.Jordāns, L.Pērkone u.c.) izvirzīja J.Bojāra vadīto LDDP, panākot vairākuma atbalstu. 1995. gada 10. maijā Rīgā, Bruņinieku ielā 29/31 notika vēlēšanu koalīcijas līguma parakstīšana, kuru parakstīja trīs politiskās partijas (LSDSP, LDDP, Taisnība) un trīs organizācijas (SSO, BAS, CAB). 1995. gads izvērsās par LSDSP līderu cīņu ar Juri Bojāru par ietekmi koalīcijā. Koalīcijas partnera ultimāta dēļ, kas konfrontēja divas koalīcijā esošas partijas, kā arī negatīvās ažiotāžas dēl ko radīja prese par J. Dinēviča uzņēmējdarbības aktivitātēm, LSDSP Centrālā komiteja, lai izvairītos no tālākas partijas tēla graušanas, ieteica J. Dinēvičam atkāpties no priekšsēdētāja posteņa. 1995. gada 26. kongresā par LSDSP priekšsēdētāju tika ievēlēts LLA pasniedzējs Arnis Mugurēvičs.
1996. gada janvārī LSDSP CK ārkārtas sēdē tika konstatēts, ka partijā ir tikai 250 biedru. Partijas CK sastāv no 32 locekļiem taču pat uz ārkārtas sēdi ierodas tikai 19. Visā Latvijā bija tikai 3 reāli strādājošas LSDSP organizācijas — Madonas, Cēsu un Preiļu rajonos.
1997.—2006.
1997. gada 25, oktobrī Rīgā tika izveidota divu partiju — LSDP un LSDSP koalīcija — Latvijas Sociāldemokrātu apvienība (LSDA). 1999. gada 29. maijā Rīgā LSDSP 31. kongress pieņēma lēmumu par trīs partiju; LSDSP, LSDP un LDP apvienošanos vienā partijā. Par priekšsēdētāju tika ievēlēts Juris Bojārs, par priekšsēdētāja biedriem — Egīls Baldzēns un Valdis Lauskis.
Neskatoties uz līderu uz iekšējiem konfliktiem, kuru dēļ LSDSP nebija guvusi panākumus nevienā līdz šim veidotajā vēlēšanu kampaņā, tieši esot šajā koalīcijā 1998. gada 7. Saeimas vēlēšanās partija guva pirmos nopietnos panākumus ar 123056 vēlētāju balsīm iegūstot 14 deputātu posteņus (koalīcijai kopā) Saeimā. Koalīcijas panākumu sakarā nevar neminēt Jura Bojāra spilgtās personības lomu, un spriežot pēc publikācijām presē, šis līderis pildīja visas triju partiju lokomotīves lomu. Trīs gadus vēlāk, jau kā LSDSP līderis Juris Bojārs prata veidot partijas ārpolitisko stratēģiju un izmantoja visus iespējamos līdzekļus kā rezultātā arī 2001. gada pašvaldību vēlēšanās LSDSP ieguva 14 vietas Rīgas domē. Pēc uzvaras Rīgas domes vēlēšanas LSDSP izveidoja koalīciju ar PCTVL un TB/LNNK (drīz TB/LNNK no koalīcijas izstājās, un to aizstāja virkne mazu partiju).
Ja Bojāra vadībā izveidotā LSDSP ārpolitiskā stratēģija bija sekmīga, tad partijas iekšējais klimats — neveselīgs: LSDSP ir kārtējo reizi bija sadalījusies divās nometnēs no kurām vienu veido J. Bojāra sekotāji un otru — bijušās partijas elites pārstāvji. Partiju pameta Egīls Baldzēns un viņa sekotāji, izveidojot jaunu partiju Latvijas Sociāldemokrātu Savienība. Pēc partijas šķelšanās LSDSP 8. Saeimas vēlēšanās nevarēja pārvarēt 4% barjeru, bet 2005. gada pašvaldību vēlēšanās Rīgas domē ieguva vairs tikai 7 vietas.
Partijas 37. kongresa laikā J. Bojāram nācās atkāpties no partijas vadītāja posteņa un kongress ievēlēja Guntaru Jirgensonu.
2007.—2010.
2009. gada oktobrī partijas LSDSP 41. kongress novērtēja, kā neapmierinošu gan LSDSP līdzšinējā priekšsēdētāja Dineviča, gan valdes darbību. Iemesls tam bija vairāk nekā pieticīgie rezultāti aizvadītajās pašvaldību un Eiropas Parlamenta (EP) vēlēšanās. No 118 pašvaldībām vēlētāji ir atbalstījuši LSDSP sarakstu tikai 19 novados, kopumā ievēlot 37 deputātus. LSDSP kongresā tika atzīts, ka "stāvoklis LSDSP, kurā patlaban ir 996 biedri nevar atzīt par apmierinošu". Vairākās teritoriālās organizācijās periodiski strādā valde, bet kopu sanāksmes netiek sasauktas, kā arī LSDSP centrālās valdes sēdes bieži vien nav notikušas kvoruma trūkuma dēļ, jo partijas aktīvisti tajās neuzskata par vajadzīgu piedalīties. LSDSP šajā gadā nebija pārstāvēta ne Saeimā, ne Rīgas domē, bet tās pārstāvis Rihards Eigims tika atbrīvots no Daugavpils mēra amata. «Latvijas faktu» 2009. gada rudens partiju reitingu tabulās LSDSP vairs netika iekļauta.
2010. gada 10. aprīlī partijas 42. kongresa delegāti ar 121 balsi par, 24 balsīm pret un vienam delegātam atturoties, nobalsoja par priekšvēlēšanu apvienības "Atbildība" izveidošanu kopīgi ar bijušā eiroparlamentārieša Guntara Krasta vadīto apvienību Libertas.lv un Latvijas Apvienotās Policistu apvienības priekšsēdētāja Agra Sūnas partiju Latvijas kustība «Solidaritāte». Savukārt LSDSP priekšsēdētāja vietnieki Atis Lejiņš un Ilmārs Gromuls, kā arī ģenerālsekretārs Ansis Dobelis, protestējot pret kongresa vairākuma balsojumu, paziņoja par atkāpšanos no amatiem. Vēlāk Atis Lejiņš nolēma kandidēt apvienības Vienotība vēlēšanu sarakstā, nepakļaujoties LSDSP kongresa lēmumam, taču no partijas viņu par to izslēdza tikai pēc vēlēšanām. Dobelis 2011. gadā izveidoja biedrību "Progresīvie", kas 2017. gadā pārtapa par partiju.
Pēc neveiksmes vēlēšanās, iegūstot 0,64% balsu, apvienība "Atbildība" pajuka (likvidācijas process uzsākts 2020. gadā). 2011. gada Saeimas vēlēšanās LSDSP ieguva 0,28% balsu. Latvijas valsts politisko partiju vēsturē LSDSP ir unikāls piemērs, kur līderu nesaskaņas un to dažādie uzskati ilgstošā laika periodā spēlē tik negatīvu lomu partijas darbībā.
Pēc 2011. gada
2014. gadā LSDSP Eiropas Parlamenta vēlēšanās ieguva 0,33% balsu, bet 12. Saeimas vēlēšanās nepiedalījās.
2017. gada pašvaldību vēlēšanās LSDSP guva panākumus reģionos, uzvarot Olaines novadā un iegūstot trešo vietu Bauskas novadā.
2018. gada Saeimas vēlēšanās LSDSP piedalījās no politisko partiju apvienības SKG, kurā apvienojās Latvijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija (LSDSP), Kristīgi demokrātiskā savienība (KDS) un Gods kalpot mūsu Latvijai (GKML). Apvienība nepārvarēja 5% barjeru, iegūstot vien 0,21% balsu, un Saeimā neiekļuva. Pēc vēlēšanām 2019. gada martā apvienību veidojušās partijas paziņoja par iekļaušanos partijas No sirds Latvijai veidotajā apvienībā Atmoda. Par partijas iekļaušanos apvienības "Atmoda LSDSP" sastāvā tika nobalsots partijas kongresā, taču daļa tās biedru atteicās to pieņemt. Aprīlī J. Dinevičs medijiem paziņoja, ka LSDSP nepievienojās apvienībai dēļ domstarpībām ar partneriem par apvienības nosaukumu.
2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās LSDSP startēja atsevišķi un ieguva 0,19% balsu. Partija nepiedalījās 2020. gada Rīgas domes ārkārtas vēlēšanās, taču piedalījās 2021. gada pašvaldību vēlēšanās, noturot vairākumu Olaines novadā. Partija startēja arī atliktajās Rēzeknes novada vēlēšanās, ierindojoties pēdējā vietā ar 2,71% un neiekļūstot domē.
2021. gada pašvaldību vēlēšanās LSDSP zaudēja pārstāvniecību Bauskas un Saldus novadu domēs, tomēr partija uzvarēja Olaines novadā un ieguva 2 deputātu vietas Preiļu novadā.
Gatavojoties 14. Saeimas vēlēšanām, 2022. gada 27. aprīlī LSDSP kopā ar partiju "Par cilvēcīgu Latviju" (bijusī KPV LV) paziņoja par apvienības "Apvienība Latvijai" izveidi. Taču 1. jūnijā tika paziņots par apvienības likvidēšanu un jaunas apvienības izveidi ar Latvijas Zemnieku savienību uz Zaļo un zemnieku savienības bāzes. Vēlēšanās apvienība ieguva 12,44% un 16 deputātu vietas (divas no tām ieguva LSDSP biedri — Andrejs Vilks un Anita Brakovska).
Nano
Nano (simbols n, no — ‘punduris’) ir Starptautiskās mērvienību sistēmas daudzkārtnis, kurš apzīmē 10-9 pakāpi jeb 0,000 000 001. To bieži izmanto elektronikā un nanotehnoloģijā, lai apzīmētu laiku un garumu, piemēram, 30 ns (nanosekundes), 100 nm (nanometri), vai arī elektrisko kapacitāti, 100 nF (nanofaradi).
Priedēkli "nano" sāka izmantot 20. gadsimta sākumā 10-9 metru apzīmēšanai (nanometrs).
Alūksnes augstiene
Alūksnes augstiene (agrāk arī Ziemeļaustrumu Vidzemes augstiene) ir dabas apgabals Latvijas ziemeļaustrumos. Alūksnes augstiene veido Gaujas un Daugavas (Pededzes) baseinu ūdenšķirtni, rietumos robežojas ar Tālavas zemieni, austrumos — ar Austrumlatvijas zemieni. Dienvidos Gulbenes paugurvalnis to savieno ar Vidzemes augstieni, bet ziemeļos šaura paugurgrēdu josla Alūksnes augstieni savieno ar Hānjas augstieni Igaunijā. Alūksnes augstiene iedalās četros galvenajos apvidos: Veclaicenes pauguraine, Vaidavas pazeminājums, Malienas pauguraine un Gulbenes paugurvalnis. Augstākais punkts ir Dēliņkalns (271 m vjl).
Ģeoloģija
Alūksnes augstiene balstās uz pamatiežu (augšdevona dolomītu, dolomītmerģeļu, mālu) virsas pacēluma 100—150 metrus virs jūras līmeņa, ko pārsedz 40—100 metrus biezu kvartāra nogulumu sega, veidojot paugurainu reljefu 120—271 metrus virs jūras līmeņa. Pauguri (relatīvais augstums 10—35 m) sastāv no ledus kušanas ūdeņu un ledāja nogulumiem — māla, smilšmāla, smilts, grants.
Klimats
Alūksnes augstienes klimatam raksturīgs liels nokrišņu daudzums — apmēram 650 mm gadā (par 50—100 mm vairāk nekā apkārtējās zemienēs). Arī nokrišņu daudzums siltajā gadalaikā (apmēram 550 mm) ir viens no lielākajiem Latvijā (tāpat kā Vidzemes augstienē un Ziemeļrietumu Vidzemes pacēlumā). Sniega ūdens krājumi Alūksnes augstienē pavasarī sasniedz 100 mm — no pārējiem Latvijas rajoniem tie ir lielāki vienīgi Vidzemes augstienē. Augstienes mitruma režīms veicina erozijas procesus pauguru nogāzēs. Gaisa temperatūra Alūksnes augstienē ziemā un vasarā ir aptuveni par 0,5° zemāka nekā tuvējās zemienēs. Aktīvo temperatūru summa, tāpat kā pārējā Ziemeļlatvijā, nesasniedz 1800°.
Hidrogrāfija
Alūksnes augstiene ir ūdensšķirtne starp Gaujas un Daugavas baseiniem. Augstienes ziemeļu un rietumdaļā ūdeņus savāc Gaujas pietekas Vaidava un Melnupe, bet austrumu nogāzē tek Pededzes pietekas. Dziļāki posmi ielejām ir vienīgi augstienes nogāzēs vai arī tajās vietās, kur upes laužas cauri sašaurinājumiem starp pauguriem, bet augstienes virsas daļā ielejas ir vāji izveidotas.
Alūksnes augstienes virsā upes vēl nav paguvušas iegrauzties līdz dziļo starppauguru ieplaku dibenam, tāpēc ieplakās saglabājušies vairāki ezeri. Lielākais augstienē ir Alūksnes ezers (15,9 km2). Mazāki ezeri aizņēmuši dziļākās ieplakas starp pauguriem uz ziemeļiem un dienvidiem no Alūksnes ezera. Skaistākais no tiem ir līčainais Indzera ezers (5 - 6 km uz dienvidiem no Alūksnes), ko iekļauj apkārtējie pauguri un grēdas. Ezerā paceļas ar mežu apaugušas salas un gara, šaura pussala. Augstienes ziemeļdaļā, Veclaicenes paugurainē, ir Kornetu ezeru virkne — viena no izcilākajām subglaciālajām ezeru virknēm Latvijas teritorijā. Tās apkārtnē izkaisīti arī vairāki sīki ieplaku ezeriņi. Alūksnes augstienē, īpaši tās malās, vietām atrodas arī aizauguši ezeri, kas pārvēršas zāļu purvos vai slapjās pļavās. Stāvajās pauguru nogāzēs intensīvi noskalojas augsne, tāpēc dažkārt attīstās nelielas vagas un gravas. Starppauguru ieplakas turpretī ir stipri pārpurvotas.
Augājs
Augājs jeb veģetācija (la, no vegetare — 'augt') vispārīgā izpratnē apzīmē augu valsti, kas klāj zemes virskārtu kādā reģionā. Augājs ir plašāks jēdziens par floru, kas apzīmē noteiktu augu kopumu.
Augājs ir svarīgākā biosfēras sastāvdaļa un ir iesaistīta dažādos biosfēras funkcionālos ciklos, piemēram, ūdens, slāpekļa, oglekļa u.c. ķīmisko elementu apritē.
ESports
ESports var būt:
Anoreksija
Ar anoreksiju visbiežāk slimo meitenes. Parasti anoreksija sākās pusaudžu vecumā, bet anoreksiju var novērot arī agrāk — bērnu vecumā, vai vēlāk — ap 30 gadiem. Ar anoreksiju slimo 1 no 150 meitenēm.
Gandrīz vienmēr anoreksija sākas ar stingras diētas ievērošanu. Pacientēm sākumā parasti patiešām ir neliels liekais svars. Bet pat tad, kad ir sasniegts ideālais svars, slimnieces turpina badoties, jo viņu priekšstati par savu svaru ir kļuvuši nepareizi un viņas joprojām uzskata, ka ir par resnu. Nereti slimnieces nodarbojas arī ar intensīvu vingrošanu, vai lieto medikamentus, kuri samazina svaru.
Pamatsimptomi
Otrā fāze iestājas, ja badošanās turpinās. Otrajā fāzē organisms ierobežo dažas enerģijas prasošās sistēmas. Izbeidzas menstruācijas, samazinās asinsriņķošana rokās un kājās, kā rezultātā rodas salšanas sajūta, krītas koncentrēšanās spējas. Ja stāvoklis neuzlabojas, pacientu parasti ievieto slimnīcā. Daļa pacientu jūt pacilātu noskaņojumu, jo izsalkuma sajūta ir zudusi. Šajā stadijā stāvoklis vēl var vērsties uz labo pusi.
Trešās fāzes laikā pacients sver ap 30 kilogramiem. Organisma vielmaiņa sāk izmantot pēdējos enerģijas resursus. Tauku krājumi ir izlietoti. Paaugstināta uzņēmība pret infekcijām. Pacienta pamatnoskaņojums ir apātija. Ja pacients atsakās ēst, ir nepieciešama intravenozā asins un barības vielu ievadīšana. Daļa pacientu izdara pašnāvību.
Anoreksijas slimnieces pilnībā kontrolē savu rīcību, bet neapzinās, kādu ļaunumu sev nodara.
Var arī parādīties bulīmijas simptomi — dažas slimnieces nespēj atteikties no ēdiena, tāpēc pēc ēšanas izvemjas vai pašrocīgi izraisa vemšanu, vai lieto caurejas līdzekļus, vienīgi viņu svars joprojām paliek zem normas. Dažreiz, ja ir novērsti anoreksijas simptomi, bet ne cēloņi, kuru dēļ ir radusies saslimšana ar anoreksiju — problēmas ģimenē, skolā, ir iespējams, ka slimniece atkārtoti saslimst ar anoreksiju vai parādās bulīmijas simptomi.
Ilgstoša badošanās var izraisīt tādas sekas kā:
Ar terminu „anoreksija” mūsdienās medicīnā apzīmē apetītes trūkumu vai nespēju ēst (piemēram — kakla sāpju dēļ ir apgrūtināta rīšana un slimnieks izvairās no ēdiena), taču Anorexia nervosa jeb nervu anoreksija — tā jau ir ēšanas traucējuma diagnoze. Vārds anoreksija nozīmē ”apetītes zudums”, taču tas ir maldinoši, jo 95% sieviešu, kas cieš no anoreksijas, ir pilnīgi normāla apetīte. Vienkārši tām ir nepamatotas, paniskas bailes kļūt resnām un nepievilcīgām, tāpēc tās atsakās no ēdiena. Turklāt lielākoties šo sieviešu svars ir normas robežās. Anoreksija tiek uzskatīta par psiholoģisku slimību, jo nav nekādu fizisku iemeslu zaudēt svaru. Visbiežāk slimo jaunas meitenes un sievietes, vecumā līdz 30 gadiem, taču pārsvarā tās ir pusaudzes līdz 18 gadu vecumam. Pēdējos gados palielinās arī ar anoreksiju slimo puišu un vīriešu skaits.