cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sarkandaugava
Vēsture
Apdzīvotas vietas ar laivu transportu iztikt vien nevarēja, tāpēc gar Sarkandaugavas pieteku izveidojās četru kilometru garš ceļš līdz Hanta tvaika zāģētavai Jaunmīlgrāvī (1819). 1861. gadā ceļu ierakstīja Rīgas ielu sarakstā un nosauca par Tvaika zāģētavas (Dampfsägemühlen) ielu. Šodien tā ir sadalīta divās daļās un viena daļa nosaukta par Tvaika, bet otra par Duntes ielu. Ķeizara Nikolaja I valdīšanas laikā 1827. gadā šeit nolēma ierīkot arī darba namu. Projektu izstrādāja guberņas arhitekts J. A. Špacīrs, plānu 1830. gadā precizēja Iekšlietu ministrijas speciālisti, paredzēto mūra ēku uzcēla no 1835. līdz 1836. gadam. Tagad parkā ir psihoneiroloģiskās slimnīcas celtnes. Dārzā saglabājušies sen stādīti koki un dīķis.
1828. gadā Sarkandaugavu administratīvi iekļāva Rīgas pilsētā. Sākotnēji šajā pilsētas daļā dzīvoja pārsvarā tādu profesiju pārstāvji, kuriem iztiku gādāja Daugava — loči, pārcēlāji un zvejnieki.
Jaša Heifecs
Jaša Heifecs (Jascha Heifetz; dzimis, miris ) bija Lietuvā dzimis ebreju izcelsmes vijolnieks. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem vijolniekiem pasaulē.
Sarkandaugava
Vēsture
Muižiņas Sarkandaugavā bija ne tikai atpūtas vietas turīgākiem Rīgas pilsētas iedzīvotājiem. Te atradās arī Rīgas rūpniecības uzņēmumi un dārzniecības. Sarkandaugavu var uzskatīt par vienu no pirmajiem Rīgas rūpniecības rajoniem, kurā gar Ganību dambi un Vecdaugavu 1830. gados sāka koncentrēties lieli rūpnieciskie uzņēmumi. Ārpus Rīgas atļāva celt tikai nelielas koka ēkas, lai kara laikā nenoderētu ienaidnieku atbalstam. Tādēļ pirmās fabrikas radās tālākās Rīgas nomalēs pie ūdens ceļiem — Sarkandaugavā, Bišumuižā, Iļģuciemā, Juglā. Sarkandaugavā veidojās daudz un dažādas rūpniecības iestādes, piemēram — koku kastu fabrika, katlu lietuve, gumijas fabrika "Provodņiks", apavu fabrika "Buffalo" (kas nodarbināja 2000 strādniekus), kokapstrādes firma "Vērmanis un dēls", "Rutenberga ķīmiskā fabrika" un citas. Par vecāko fabriku uzskata Rāves cukurfabriku, ko 1784. gadā uzcēla Sarkandaugavā. Tā bija pirmā cukura pārstrādāšanas manufaktūra ne tikai Rīgā, bet arī Vidzemē. Kad Rīgas namniekam un vēlāk birģermeistaram Kristiānam Konrādam Rāvem neveicās ar 18. gadsimta 1760. gados dibināto kuģu būvētavu, viņš kopā ar dēlu Johanu Georgu un citiem Rīgas tirgotājiem 1784. gadā nodibināja akciju sabiedrību ievestā jēlcukura pārstrādāšanai.
Jaša Heifecs
Bērnība
Heifecs piedzima Viļņā, ebreju ģimenē, kas tajā laikā bija Krievijas Impērijas sastāvā. Viņa tēvs Rūvens Heifecs (Reuven Heifetz) bija vietējais vijoļspēles skolotājs un, sezonu pirms slēgšanas, darbojās Viļņas Teātra orķestrī kā koncertmeistars. Jaša pirmoreiz paņēma rokā vijoli, kad viņam bija 3 gadi. 5 gadu vecumā viņš sāka mācīties vijoļspēli Iļjas Malkina uzraudzībā. Malkins bija kādreizējais Leopolda Auera (Leopold Auer) audzēknis. Jaša bija bērns – ģēnijs, jo jau 7 gadu vecumā pirmoreiz uzstājās plašākas auditorijas priekšā Kauņā. Izpildītā kompozīcija bija Fēliksa Mendelsona Violin Concerto in E minor. 1910. gadā Jaša iestājās Sanktpēterburgas konservatorijā, kur mācījās Leopolda Auera pakļautībā.
Viņš spēlēja Vācijā un Skandināvijas valstīs un iepazinās ar Frici Kreisleru (Fritz Kreisler). Fricis pavadīja divpadsmitgadīgo Heifecu, spēlējot klavieres, un pēc Mendelsona Vijoļkoncerta izpildīšanas klātesošajiem pateicis: „Mēs gandrīz vai varam salauzt vijoles uz ceļiem.” Jaunības gados Heifecs apceļoja lielu daļu Eiropas. Piemēram, 1911. g. aprīlī Sanktpēterburgā mākslinieks uzstājās 25 000 klausītāju priekšā. Pēc koncerta skatītāji bija tik sajūsmināti, ka, lai nogādātu jauno mākslinieku drošībā, nācās pieaicināt policiju. 1914. gadā Heifecs uzstājās Berlīnes Filharmoniskajā orķestrī, kura diriģents bija Artūrs Nikišs (Arthur Nikisch). Diriģents bija ļoti pārsteigts, sakot, ka nekad nav dzirdējis tik lielisku vijolnieku.
Sarkandaugava
Vietas un celtnes
Sarkandaugavas parkā uz Rīgas aplenkuma laikā uzbērtās skanstes paceļas arhitekta Johana Daniela Felsko 1878. gadā uzbūvētā Svētās Trīsvienības luterāņu baznīca, kas veido apkārtējās panorāmas dominanti un ar savu izteiksmīgumu papildina parka ainavu. Ēka un tornis ir būvēti no ķieģeļiem neogotiskā stilā. Altārgleznu darinājis Erfurtes gleznotājs E. fon Hāgers. Sarkandaugavas parks pie baznīcas ir neliels un ierīkots 1964. gadā slēgtās kapsētas vietā.
Jaša Heifecs
Karjera
1917. gadā Heifecs un viņa ģimene pameta Krieviju. Ar vilcienu viņi ceļoja uz Tālajiem Austrumiem un tad ar kuģi pārcēlās uz Savienotajām Valstīm, Sanfrancisko.
Sarkandaugava
Vietas un celtnes
Starp Latvijas kultūras muzeju "Dauderi" un Tvaika ielu plešas alus ražotāja — akciju sabiedrības "Aldaris" korpusi. Valdšleshena alus brūzis, tagadējais "Aldaris", tika uzcelts 1865. gadā un ir vienīgais no tai laikā veidotajiem uzņēmumiem Sarkandaugavā, kas nav mainījis ražošanas profilu. Aldara ēkas izkārtotas funkcionāli mērķtiecīgā plānojumā. Sadalītas kvartālos, tās veido blīvu ražošanas zonu un labiekārtotu reprezentācijas un atpūtas teritoriju, kurā tikusi iekļauta arī kādreizējā īpašnieka savrupmāja un mākslīgas pilsdrupas. Dauderu parks piederēja alus darītavas īpašniekam. Saskaņā ar vietas reljefu dārzam ir augšējā un apakšējā terase, ko savieno kāpnes un atbalsta mūris. Dārza plānojumu izstrādāja G. F. F. Kūfalts. 1898. gadā alus darītavas īpašnieks uzcēla sev vienu no skaistākajām savrupmājām Rīgā. To projektējis būvinženieris Fricis Zeiberlihs. Pirms Otrā pasaules kara savrupmāja bija Latvijas Valsts prezidenta Kārļa Ulmaņa vasaras rezidence, bet kopš 1990. gada kļuvusi par Latvijas Kultūras muzeju "Dauderi".
Jaša Heifecs
Karjera
Tā paša gada 27. oktobrī Heifecs pirmoreiz uzstājās Savienotajās valstīs – Karnegī zālē, Ņujorkā, un viņa uzstāšanās kļuva par tūlītēju sensāciju. Vijolnieks Miša Elmans (Mischa Elman) publikai jautājis: „Vai Jūs domājat, ka te ir karsts?”, uz ko blakus sēdošais Leopolds Godovskis (Leopold Godowsky) mierīgi atbildējis: „Ne pianistiem.” Ņujorkas kritiķi bija sajūsmā.
Sarkandaugava
Vietas un celtnes
Par Sarkandaugavas centru pieņemts uzskatīt Sarkandaugavas un Tilta ielas krustojumu. Tilta ielā apskatāmas trīs eklektikas stila celtnes: Nr. 12 (arhitekts — O. Bārs, 1899), Nr. 20 (arhitekts — Edmunds fon Trompovskis, 1897), Nr. 32 (arhitekts — Konstantīns Pēkšēns, 1888).
Vēl divi ievērības cienīgi objekti redzami aiz dzelzceļa pārbrauktuves — 19. gadsimtā uzceltā Kristus Apskaidrošanas pareizticīgo baznīca Meža prospekta kreisajā pusē. Tā tika iesvētīta 1890. gada 15. augustā un tā celta pēc arhitekta M. Nuncka projekta, tā saucamajos Aleksandra Augstumos. Blakus baznīcai atrodas piemineklis Mežaparka koncentrācijas nometnes upuriem. Nometne atradās šajā vietā no 1943. marta līdz 1944. gada rudenim. Mazliet tālāk — labajā pusē — aiz dzelzceļa pārbrauktuves redzama Kristus karaļa Romas katoļu baznīca, kuras pamatakmens ir likts 1935. gada 27. oktobrī. Tās būvdarbu vadītājs un pirmais prāvests bija Kazimirs Vilnis. Sarkandaugavai raksturīgs liels skaits ļoti vecu namu. Daudzi celti no 1860. līdz 20. gadsimta sākumam. Pati vecākā māja, kas saglabājusies, uzcelta 1825. gadā. Vienai piektdaļai namu joprojām ir sausās tualetes. Kopumā nekustamā īpašuma tirgus prestiža ziņā Sarkandaugavā atpaliek no pieprasītā Purvciema, Teikas vai Ziepniekkalna. Tomēr Sarkandaugava līdzīgi Āgenskalnam ir daudz piemīlīgāka vieta dzīvošanai, jo šeit varam redzēt veco koka apbūvi, satikt cilvēkus, kas cits citu pazīst un sajust priekšpilsētas mieru.
Izglītība
2017. gada pētījumā "Optimālā vispārējās izglītības iestāžu tīkla modeļa izveide Latvijā" tika konstatēts, ka Daugavas labajā krastā uz ziemeļiem no centra (Sarkandaugava, Mīlgrāvis, Vecmīlgrāvis) ir izvietotas sešas vidusskolas, lai gan skolēnu skaits (443) ilgtermiņā ir pietiekams tikai vienai. Rīgas 28. vidusskola, Rīgas 29. vidusskola un Rīgas 31. vidusskola skolēnu trūkuma dēļ neatvēra 10. klases. Pētījuma autori ieteica reorganizēt tās vidusskolas, kurās obligāto centralizēto eksāmenu (OCE) indekss ir zemāks (Rīgas 46. vidusskola OCE indekss 32,4%, Puškina licejs OCE 33,5%) par pamatskolām. Viena kopīga apkaimes vidusskola varētu tikt veidota uz Rīnūžu vidusskolas (OCE 42,5%) bāzes, kurā pašlaik arī ir nepietiekams skolēnu skaits, tikai ar nosacījumu, ka skolēniem šajā vidusskolā tiek nodrošināts atbilstošs valsts valodas apguves līmenis. Pētījuma autori apzinās, ka daļai Sarkandaugavā dzīvojošo ērtāk būs doties uz Jāņa Poruka vidusskolu Čiekurkalnā vai vidusskolām centrā, līdz ar ko iespējamais vidusskolēnu skaits vienīgajā apkaimes vidusskolā pēc reorganizācijas, visticamāk, nepārsniegtu 300.
Jaša Heifecs
Tehnika un tembrs
Heifecs tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem vijolniekiem. Viņa prasme, ar satriecošu precizitāti pārvaldīt vijoļspēli, daudzu kritiķu acīs tiek uzskatīta nepārspēta. Kontrole pār instrumentu ļauj Heifecam radīt toņu kvalitāti, kas padara viņu tik ievērojamu. Tomēr, laiku pa laikam, viņa gandrīz ideālā tehnika un konservatīvā ieturētība uz skatuves kļuva par kritiķu karsto kartupeli. Izskanēja piezīmes par pārlieku mehānisku, pat aukstu vijoļspēli. Virdžils Tomsons (Virgil Thomson) izteicās, ka Heifecs spēlē „zīda apakšveļas mūzikas” stilā, ko viņš nedomāja kā komplimentu. Citi kritiķi apgalvo, ka viņš spēlē izjusti, ar godbijību pret komponistu skaņdarbiem. Jašas spēlēšanas stils bija ļoti liels iedvesmas avots, liekot pamatus mūsdienu vijoļspēles tehnikai. Vijolnieks Ichaks Perlmans (Itzhak Perlman) Heifeca vijoļspēli apraksta kā tornado. Perlmans arī atklājis, ka Heifecs labprātāk ierakstījis mūziku, atrodoties tuvu mikrofonam. Tādā gadījumā toņu kvalitāte starp uzstāšanos koncerta hallē un mūzikas ierakstu atšķīrusies.
Veidojot skaņu, Heifecs bija īpaši izvēlīgs stīgu piedāvājumā.
Sākotnējie ieraksti
Savus pirmos ierakstus Heifecs veica Krievijā, 1910. – 1911. g. Tajā laikā viņš studēja pie Leopolda Auera. Jaša Heifeca dzīves laikā šo ierakstu esamība nebija plaši pazīstama. Pēc viņa nāves, kā pielikums žurnālam The Strad, tika izlaistas pāris atskaņojamās plates (ievērojamākās - Franča Šūberta L`Abeille). Īsi pēc debijas Karnegī zālē (1917. g. 7. novembris), Heifecs veica pirmos ierakstus Victor Talking Machine Company; lielāko daļu dzīves viņš pieturējās pie šīs ierakstu kompānijas un viņa pēcteča – RCA Records. Trīsdesmitajos gados, viņš veica ierakstus galvenokārt HMV Group, kas atradās Lielbritānijā, jo Lielās depresijas laikā RCA Records apcirpa klasiskās mūzikas finansējumu. Šie ieraksti iznāca Savienotajās Valstīs, ierakstu kompānijā RCA Victor. Heifecam bieži patika uzstāties kamermūzikas sastāvā. Daudzi kritiķi gan ir nosodījuši šo soli, jo Jaša artistiskā personība tika vērtēta augstāk par viņa kolēģiem. 1941. gada ierakstos, izpildot Bēthovena, Šūberta un Brāmsa skaņdarbus, viņš sadarbojās ar čellistu Emanuelu Feiermani (Emanuel Feuermann) un pianistu Arturu Rubinšteinu (Arthur Rubinstein). Līdzīgos sastāvos arī vēlāk, spēlējot Morisa Ravēla, Čaikovska un Mendelsona skaņdarbus, tikai čellista vietā izvēloties jaunu biedru – Gregoru Pjatigorski (Gregor Piatigorsky). Abus trio dažreiz sauca par „Miljons Dolāru Trio”.
1940. gadā Heifecs kopā ar NBC Simfonisko orķestri, diriģenta Arturo Toskanini (Arturo Toscanini) vadībā, ierakstīja Bēthovena vijoļkoncertu, un vēlreiz – 1955. gadā, kopā ar Bostonas Simfonisko orķestri, diriģenta Šarla Minša (Charles Munch) vadībā. 1944. gada 9. aprīlī Heifecs kopā ar NBC Simfonisko orķestri, diriģenta Arturo Toskanini (Arturo Toscanini) vadībā, ierakstīja Mendelsona vijoļkoncertu. Jaša uzstājās un ierakstīja Eriha Volfganga Korngolda (Erich Wolfgang Korngold) vijoļkoncertu. Te atzīmējams apstāklis, ka daudzi klasiskie mūziķi tajā laikā izvairījās no Korngolda skaņdarbiem. Karngolds netika uztverts nopietni, jo bija komponējis vairākām Warner Brothers filmām.
Kara laiks
Heifecs šajā laikā izpildīja varākus skaņdarbus, iespējams, ievērojamākais no tiem ir Viljama Voltona (William Walton) vijoļkoncerts. Viņš aranžēja vairākus skaņdarbus, piemēram, rumāņa Grigoraša Diniku (Grigoraş Dinicu) kompozīciju Hora Staccato. Heifecs viņu nodēvēja par labāko vijolnieku, kādu viņš jebkad ir dzirdējis. Heifecs spēlēja un veidoja kompozīcijas arī klavierēm. Otrā pasaules kara laikā viņš uzstājās arī sabiedroto karavīru priekšā, ceļojot pa visu Eiropu, un, lietojot aizstājvārdu Jim Hoyl, uzrakstīja dziesmu „When You Make Love to Me (Don`t Make Believe)”, ko iedziedāja Bings Krosbijs (Bing Crosby).
Decca ieraksti
Laika posmā no 1944. līdz 1946. gadam, galvenokārt Amerikas Mūziķu federācijas izsniegtā ierakstu aizlieguma dēļ, Heifecs devās uz amerikāņu ierakstu kompāniju Decca Records. Lielākoties viņš ierakstīja īsas kompozīcijas, tostarp Džordža Geršvina (George Gershwin) un Stīvena Fostera (Stephen Foster) izpildījumu aranžējumus. Šie skaņdarbi parasti izpelnījās klausītāju sajūsmu, un mākslinieks bija spiests tos spēlēt atkārtoti. Jašam asistēja pianisti Emanuels Bejs (Emanuel Bay) vai Miltons Kejs (Milton Kaye). 1946. gada 27. jūlija sesijā Decca studijas orķestri diriģēja Viktors Jangs (Victor Young). Ieraksti tika veikti mazās studijās, līdz ar to skaņdarbi bija ārkārtīgi dzidri, skaņa bija ļoti augstā kvalitātē.
Vēlākie ieraksti
1946. gadā mākslinieks atgriezās ierakstu kompānijā RCA Victor, kur turpināja ierakstīt skaņdarbus līdz pat 1970. gadiem. Jaša ierakstīja vairākas ierakstu plates (78 apgr. min) ar solo, kamermūzikas un orķestra skaņdarbiem.
Trešā turneja uz Izraēlu
Trešajā turnejā uz Izraēlu, kas norisinājās 1953. gadā, Heifecs izpildīja arī Riharda Štrausa „Violin Sonata”. Te atzīmējams fakts, ka Štrauss tika uzskatīts par nacistu komponistu, tas pats attiecās uz Rihardu Vāgneru. Viņu izcelsmes dēļ, mākslinieku darbi Izraēlā neoficiāli bija aizliegti. Par spīti faktam par Holokaustu un paša izraēliešu izglītības ministra lūguma šo komponistu skaņdarbus neiekļaut repertuārā, Heifecs palika pie sava, piebilzdams: „''Mūzika ir virs šiem faktoriem... Es nemainīšu savu programmu. Man ir tiesības izvēlēties savu repertuāru.” Visas turnejas laikā Štrausa sonātes izpildījums no skatītāju puses tika pavadīts ar kapa'' klusumu.
Pēc solokoncerta Jeruzalemē kāds jauns vīrietis uzbruka Heifecam, sabojājot viņa vijoļu futlāri. Komponists cieta arī pats, jo ar labo roku mēģināja aizsargāt savas nenovērtējamās vijoles no nūjas sitieniem. Kad uzbrucējs muka prom, Heifecs uzsauca saviem apbruņotajiem biedriem: „Šaujiet uz viņu, viņš gribēja mani nogalināt.” Uzbrucējs aizbēga un netika atrasts. Vaininieku lomu uzņēmās teroristu grupa Kingdom of Israel. Starpgadījums tūlīt parādījās avīžu pirmajās lapās. Uz to reaģējot, Heifecs paziņoja, ka tas viņu neapturēs no Štrausa kompozīciju izpildīšanas. Draudi tomēr turpināja pieaugt, un viņš izlaida šos skaņdarbus no sava nākamā solokoncerta. Viņa pēdējais koncerts tika atcelts, jo viņa labā roka bija tiktāl uztūkusi, ka sāka sāpēt. Viņš pameta Izraēlu un neatgriezās līdz pat 1970. gadam.
Krievu pārbēdzējs
Padomju mūziķi Heifecu, tāpat arī viņa skolotāju Leopoldu Aueru uzskatīja par nodevējiem, jo viņi no Padomju Savienības emigrēja uz ASV. Īpaši tas attiecās uz Heifecu, jo viņš bija ļoti jauns. Tajā pašā laikā mūziķus, kuri palika dzimtenē, piemēram, Dāvidu Oistrahu (David Oistrakh), uzskatīja par patriotiem. Heifecs ļoti kritizēja Padomju režīmu; viņš nosodīja Starptautiskās Čaikovska sacensības, kurās atklāti diskriminēja Rietumu valstu mūziķus. Kārļa Fleša (Carl Flesch) sacensību laikā Oistrahs mēģināja pierunāt Ēriku Frīdmanu (Erick Friedman) – Heifeca slavenāko skolnieku – iesaistīties Čaikovska sacensībās, kurās Dāvids darbojās kā žūrijas loceklis. To dzirdot, Heifecs iestājās pret, sakot Frīdmanam: „Tu redzēsi, kas tur notiks.” Rezultātā sacensības saņēma starptautisku „rājienu”, jo Ēriks Frīdmans, kas izpildīja ierakstus RCA Victor, bija uzstājies kopā ar Čikāgas, Londonas un Bostonas simfoniskajiem orķestriem, ierindojās sestajā vietā starp mūziķiem, kuri tikko vien sāka kāpt pa karjeras kāpnēm. Jožefs Sigeti (Szigeti József) vēlāk Heifecam atklāja, ka saviem studentiem devis maksimālo novērtējumu.
Vēlākā dzīve
1972. gadā pēc daļēji veiksmīgās labā pleca operācijas Heifecs pārtrauca koncertēt un veikt ierakstus. Lai gan Jaša Heifeca drosmīgais mākslinieka tēls palika neskarts un viņš turpināja spēlēt privāti līdz pat mūža galam, labā roka vairs nespēja turēt vijoles lociņu tik augstu kā agrāk.
Heifecs sāka mācīt vijoļspēli, vadot meistarklases, sākumā, Kalifornijas Universitātē un tad – Dienvidkalifornijas Universitātē, kurā par mācībspēku darbojās arī slavenais čellists Grigorijs Pjatigorskis (Gregor Piatigorsky) un vijolnieks Viljams Primrouzs (William Primrose). Beverlihilzā 1980ajos gados viņš vadīja privāto studiju. Viņa mācību studiju Kolburnas skolā var redzēt arī šodien. Šobrīd tā kalpo par meistarklasi un arī par studentu iedvesmas avotu.
Heifecs nomira Losandželosā, Kalifornijas štatā 1987. gada decembrī.
Pēc Heifeca nāves, 1989. gadā viņš saņēma balvu Grammy Lifetime Achievement Award.
Ģimenes dzīve
1928. gadā Heifecs apprecējās ar filmu aktrisi Florensi Vidoru (Florence Vidor), bijušo Kinga Vidora sievu. Kinga un Florences laulībā dzimušo septiņgadīgo meitu Suzannu Heifecs adoptēja. Jašam un Florencei bija divi bērni: Jozefa (dz. 1930) un Roberts (1932-2001). 1945. gadā viņu laulība tika šķirta. 1947. gadā Heifecs paņēma atvaļinājumu un apprecējās ar Fransesu Spīlbergu (Frances Spielberg), viņiem piedzima dēls Jozefs. 1962. gadā arī otrā laulība tika šķirta.
Heifeca dēls Džejs (Jay) ir profesionāls fotografētājs. Agrāk viņš bija Losandželosas Filharmonijas un Holywood Bowl mārketinga direktors, pasaulē pazīstamas video kompānijas – Paramount Pictures – finansu speciālistu vadītājs. Viņš dzīvo un strādā Fremantlā, Rietumaustrālijā. Heifeca meita Jozefa Heifetza Birna (Josefa Heifetz Byrne) ir leksikogrāfs – raksta vārdnīcas.
Heifeca mazdēls Denijs Heifecs (Danny Heifetz) pārvalda sitamo instrumentu spēli.
Heifecs bija sarežģīta personība, dažreiz viņš tika dēvēts par mizantropisku – tādu, kurš ienīst cilvēkus viņu slikto nodomu dēļ. Jaša centās tikt vaļā no tiem, kuri varēja kļūt par viņa uzticamākajiem sabiedrotajiem. Iespējams, tas tāpēc, ka viņam bija smaga bērnība; tēvs bija ļoti bargs cilvēks – pat tad, kad Jaša kļuva par ģimenes maizes pelnītāju, tēvs mūždien kritizējis katru viņa priekšnesumu.
Kosovas kauja
Kosovas kauja (arī Amselfeldas kauja) notika Svētā Vita dienā, 1389. gada 28. jūnijā (pēc vecā stila 15. jūnijā) starp Serbijas caristes karaspēku prinča Lazara vadībā un Osmaņu impēriju, 5 kilometrus no mūsdienu Prištinas pilsētas.
Jaša Heifecs
Filmogrāfija
Heifecs atveidoja galvenā varoņa lomu filmā They Shall Have Music (1939). Tajā viņš atveidoja sevi un centās saglābt nabadzīgu bērnu mūzikas skolu no aizvēršanas. 1947. gadā viņš parādījās filmā Carnegie Hall, atveidojot saīsinātu Čaikovska vijoļkoncertu ar Frici Reineru priekšgalā. Vēlāk Heifecs kopā ar Čikāgas Simfonisko orķestri (ar diriģentu Frici Reineru) ierakstīja pilnu Čaikovska vijoļkoncertu. To veica ierakstu kompānija RCA Victor – diskos „Living Stereo”. 1951. gadā viņš parādījās filmā Of Man and Music. 1962. gadā Jaša filmējās televīzijas sērijās par vijoļspēles meistarnodarbībām, un, 1971. gadā, pārraidē Heifetz on Television, kur stundu spēlēja dažādus skaņdarbus, piemēram, Maksa Bruha „Scottish Fantasy” un Baha "Partita No. 2". Video ierakstos saglabājušies skaņdarbi, kurus Heifetcs vada kā diriģents.
Kosovas kauja
Karaspēka kustība
Osmaņu impērijas sultāns Murads I 1389. gada pavasarī pie Filipopoles sagrupēja savu karaspēku un pēc trīs dienu pārgājiena nonāca ar to Ihtimanā. No turienes viņš izplānoja savu ceļu pa Velbuždu (Kjustendila) un Kratovu (Maķedonijā). Tas bija garāks ceļš nekā cits maršruts caur Sofiju un Nišavas ieleju, tomēr noveda viņu līdz Kosovai, kas bija Balkānos stratēģiski nozīmīgs tirdzniecības centrs. No Kosovas Murads I varēja viegli uzbrukt Lazara vai Vuka Brankoviča zemēm. Pēc neilgas atpūtas Kratovā, Murads devās caur Kumanovai, Preševai un Gnjilanei uz Prištinu, kurā viņš ieradās 14. jūnijā.
Jaša Heifecs
Filmogrāfija
No jaunākajām filmām pieminama Jascha Heifetz: God`s Fiddler, kura piedzīvoja pirmizrādi 2011. gada 16. aprīlī.
Kosovas kauja
Karaspēka kustība
Par Lazara sagatavošanās darbiem nav daudz ziņu, tomēr var pieņemt, ka viņš savus spēkus pulcēja Nišā, iespējams, Južnas Moravas upes labajā krastā. Tur viņš palika, līdz uzzināja, ka Murads I pārvietojis karaspēku uz Velbuždu un pārcēlās caur Prokuplji uz Kosovu. Kosovas laukā Lazars ieradās tajā pašā laikā, kad Murads bija ieradies Prištinā. Viņš bija ieņēmis labāko novietojumu kara laukā, jo no turienes varēja pārskatīt visus virzienus, no kurienes varētu uzbrukt Murads I.
Karaspēka sastāvs
Nav skaidrs karaspēka daudzums, jo senākie avoti pārspīlē to apmērus. Murada armija varēja būt no 27 līdz 40 tūkstošus liela un, ja aprēķina, par pamatu ņemot 40 tūkstošus, tajā bija 5 tūkstoši jeničeri, 2,5 tūkstoši Murada kavalērija, 6 tūkstoši sipahi, 20 tūkstoši azapi un akindži un 8 tūkstoši viņa vasaļu karaspēku. Lazaram, iespējams, armija bija no 12 līdz 30 tūkstošiem liela, no tiem aptuveni 15 tūkstoši bija Lazara karaspēks, 5 tūkstoši Vuka karaspēks un tikpat arī Vlatko Vukoviča karaspēks. No tiem daži tūkstoši bija kavalērija un tikai daži simti bija pilnībā bruņoti.
Vienību izvietojums
Abas armijas satikās Kosovas laukā. Turku armijas centru vadīja sultāns Murads I, bet Bajezids bija labajā spārnā un Jakubs — kreisajā. Spārnu pirmajās rindās bija aptuveni viens tūkstotis strēlnieku, kuriem aizmugurē izvietojās azapi, tad akindži, bet centrā atradās jeničeri, aiz kuriem atradās Murads I ar savu kavalērijas sardzi. Armijas aizmugurē atradās apgādes dienesti ar nelieliem apsardzes pulkiem.
Serbu pusē centrā atradās Lazars, labajā spārnā Vuks un kreisajā — Vlatko. Armijas priekšgalā atradās kavalērija un kājnieki tika novietoti aizmugurē. Lai arī izvietojums nebija vienlīdzīgs, serbu centrs pārsniedza turku centru.
Murada I nāve
Balstoties uz turku avotiem, tiek uzskatīts, ka sultānu nogalināja Milošs Obiličs, kurš izlicies miris, kad sultāns gājis pa kaujas lauku pēc kaujas. Serbu avotos, savukārt, pastāv uzskats, ka tas pats Milošs Obiličs nogalinājis sultānu, iekļūstot turku nometnē, uzdodoties par dezertieri.
Turku pretuzbrukums
Pirmajā cēlienā Balkānu koalīcija guva sākotnēju uzvaru, kad tika nopietni iedragāts kreisais spārns, kuru vadīja Jakubs Čelebi. Centrā kristiešu kaujinieki spēja atspiest Osmaņu karaspēku atpakaļ, izņemot Bajezida spārnu, kas veiksmīgi atvairīja Vlatko Vukoviča karaspēka uzbrukumus.
Rezultāti
Abas armijas bija cietušas lielus zaudējumus, bet zaudējumu apmērs kristiešiem (īpaši serbiem) bija katastrofāls. Princi Lazaru Hrebeljanovicu ieslodzīja un sodīja ar nāvi.
NK.pl
NK.pl (agrāk nasza-klasa.pl) ir tiešsaistes sociālā tīkla tīmekļa vietne Polijā, kurā ir vairāk nekā 23 miljoni reģistrētu lietotāju.
Sociālo tīklu Nasza-klasa.pl attīsta Forticom Grupa, bet konsultācijas reklāmdevējiem par sociālā tīkla sniegtajām iespējām sniedz Progression — Forticom Grupas interneta mārketinga kompānija, kas uzņēmumiem Baltijā nodrošina komunikāciju ar krievvalodīgo auditoriju, izmantojot Forticom Grupas lokālos sociālos tīklus Centrāleiropā, Austrumeiropā un Krievijā — One.lv, One.lt, Videogaga.lv, Videogaga.lt, Odnoklassniki.ru, Nk.pl, kuros ir vairāk nekā 55 miljoni reģistrēto lietotāju.
Kevins Šatenkērks
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Šatenkērks uzsāka 2009.—10. gada nogalē, kad aizvadīja trīs spēles AHL kluba Lake Erie Monsters rindās. "Monsters" sastāvā Šatenkērks uzsāka arī 2010.—11. gada sezonu, taču novembrī tika izsaukts uz NHL vienību Kolorādo "Avalanche". Februārī "Avalanche" aizmainīja Šatenkērku uz Sentluisas "Blues" vienību.
Jau 2011.—12. gada sezonā, kas bija pirmā pilnā Šatenkērka sezonas "Blues" rindās, viņš noslēdza kā otrs rezultatīvākais komandas aizsargs aiz Aleksa Petrandželo. 2012.—13. gada sezonas NHL lokauta laikā Šatenkērks spēlēja SM līgas vienībā Turku TPS, taču tad atgriezās "Blues" sastāvā. Šatenkērks saglabāja stabilu rezultativitāti arī turpmākajās sezonās, katrā pārsniedzot 40 punktu robežu. 2017. gada februāra nogalē tika aizmainīts uz Vašingtonas "Capitals", taču vasarā noslēdza četru gadu līgumu ar Ņujorkas "Rangers". 2019. gada vasarā "Rangers" izpirka atlikušo līguma termiņu, un Šatenkērks vienojās par viena gada līgumu ar Tampabejas "Lightning". 2020. gadā kopā ar "Lightning" izcīnīja Stenlija kausu. Oktobrī hokejists noslēdza trīs gadu līgumu ar Anahaimas "Ducks".
ASV hokeja izlases rindās spēlējis 2014. gada Olimpisko spēļu turnīrā, kā arī 2011. gada Pasaules čempionātā.
Kusko
Kusko (es, Cuzco) ir pilsēta Peru, Kusko reģiona un Kusko provinces administratīvais centrs. Pilsēta bija Inku impērijas administratīvais, politiskais un militārais centrs. 1983. gadā Kusko tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Tas ir populārs tūrisma galamērķis, ik gadu Kusko apmeklē aptuveni divi miljoni tūristu. Peru konstitūcijā Kusko ir noteikta kā vēsturiskais valsts administratīvais centrs. 2007. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 359 tūkstoši cilvēku.
Auglenīca
Auglenīca ir ziedaugu (segsēkļu) sievišķais reproduktīvais orgāns. Tā sastāv no sēklotnes (platas apakšējās daļas, kurā vēlāk attīstās sēklas), tieva irbuļa un paplašinātas drīksnas irbuļa galā (irbulis var būt reducēts, tad drīksna atrodas tieši uz sēklotnes). No sēklotnes sieniņām attīstās sēklapvalks, tādējādi auglenīca nodrošina augļa veidošanos. Auglenīca var būt vienkārša, ja veidota no vienas augļlapas, vai salikta - ja veidota no divām vai vairākām augļlapām.
Nikolass Kjēza
Nikolass Kjēza (dzimis, Kopenhāgenā, Dānijā) ir Formula 1 ekspilots.
Pēc Džastina Vilsona došanās uz Jaguar, Kjēza bija Formula 3000 pilots. Viņa uzvara Monako ir viena no lietām, kuru visbiežāk atceras saistībā ar dāni. Pēdējā aplī Bjerns Virdheims jau māja savas komandas darbiniekiem, taču Kjēza viņu taisnē apsteidza un izcīnīja uzvaru. Nikolass savās piecās sacīkstēs Formulā 1 visas reizes finišēja, taču nevienā no tām neizcīnīja punktus, kas ir neparasti debitantam. 2005. gadā viņš testēja Jordan un lielā daļā sezonas sacīkšu bija komandas trešais pilots.
1863. gads
1863. gads bija parastais gads, kas sākās ceturtdienā.
Normandiešu dinastija
Normandiešu dinastija (angl. House of Normandy) bija normāņu aristokrātu dzimta, kas valdīja Normandijas hercogistē (911-1135) un Anglijas karalistē (1066-1135).
Dinastiju dibinājis vikings, pirmais Normandijas hercogs Rollo (Hrólf - Hrolfs Kājāmgājējs, 860.-932.), Rognvalda Eisteinsona (Rognvald Eysteinsson) dēls, kuram Rietumfrancijas karalis Šarls III Vientiesis (lat. Karolus Simplex, angl. Charles III le Simple) 911. gadā bija spiests atdot lēnī Normandiju.
Tā kā pēdējais anglosakšu Veseksas dinastijas Anglijas karalis Edvards Grēksūdzētājs (Edward the Confessor) 1066. gada 4. janvārī mira, neatstājot mantinieku, toties testamentā kā savu pēcnācēju bija norādījis savu brālēnu Normandijas hercogu Viljamu, tas nekavējoties ar karaspēku ieradās Anglijā. Normāņi kaujā pie Heistingsas sakāva ievēlēto anglosakšu karali Haroldu II Godvinsonu un 26. decembrī hercogs Viljams tika kronēts par Anglijas karali Viljamu I.
Normāņi Anglijas tronī
1154. gada 25. oktobrī karalis Stefans mira. Saskaņā ar t.s. Volingfordas miera (angl. Treaty of Wallingford) vienošanos, Anglijas troni mantoja Henrijs Plantagenets, kurš aizsāka Plantagenetu dinastiju.
Piltenes pagasts
Piltenes pagasts ir viena no Ventspils novada administratīvajām teritorijām tā centrālajā daļā, Ventas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Tārgales, Ugāles, Zlēku un pa Ventu ar Vārves un Ziru pagastiem.
Daba
Atrodas Piejūras zemienes Ventavas līdzenumā. Austrumu malā sākas Kursas zemienes Ugāles līdzenums. Augstākā vieta pagastā - iekšzemes kāpu grēdas - Pērkoņkalni un Šķībie kalni, augstums sasniedz 45 metrus vjl.
Vēsture
Mūsdienu Piltenes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Gārzdes muiža (Gut Garsden, Gārzde), Lagzdienas muiža (Gut Laxdienen, Lagzdiena), Ūdrandes muiža (Gut Udrennen, uz rietumiem no Ūdrandes).
1935. gadā Ventspils apriņķa Piltenes pagasta platība bija 126 km² un tajā dzīvoja 1038 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Piltenes un Rapatu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ventspils rajona Piltenes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Gārzdes ciemu. Piltenes ciemu likvidēja 1956. gadā, teritoriju pievienoja Piltenes pilsētai, izveidojot Piltenes lauku teritoriju. 2009. gadā Pilteni ar lauku teritoriju iekļāva Ventspils novadā. 2010. gada 28. janvārī Piltenes lauku teritoriju reorganizēja par atsevišķu administratīvo teritoriju un pārdēvēja par Piltenes pagastu.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Kopā ar Piltenes pilsētu
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Ūdrande, Landze, Gārzde, Karaļciems.
Terebovļas rajons
Terebovļas rajons ir Ukrainas Ternopiļas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Ternopiļas apgabala Ternopiļas, Pidvoločiskas, Husjatinas, Čortkivas, Bučačas, Pidhajcu un Kozovas rajoniem.
Rajona Zazdristas ciemā dzimis kardināls Josips Sļipijs (Йосип Сліпий, 1892-1984), bet Budanivas ciemā - amerikāņu režisors Lī Strasbergs (Lee Strasberg, 1901-1882).
Strauss
Līdz 20. gadsimta vidum strauss bija sastopams dienvidrietumu Āzijā, Arābijas pussalā un Āfrikā. Intensīvo medību dēļ strauss mūsdienās dzīvo tikai Āfrikas centrālo un dienvidu teritoriju savannās, pustuksnešos vai pat tuksnešos. Tie ir reti sastopami augstāk par 100 metriem virs jūras līmeņa.
Izskats un īpašības
Pateicoties garajām kājām un kaklam, strausa galva ir 1,8—2,8 m augstu virs zemes. Strausa acis, lai arī tam ir diezgan maza galva, ir vislielākās no visiem sauszemes dzīvniekiem. Acu ābola diametrs ir apmēram 5 cm, un no saules acis sargā garas, izteiksmīgas skropstas. Strausam ir ļoti laba redze, un tas ienaidnieku pamana no liela attāluma. Arī dzirde ir labi attīstīta, strausi saklausa pat ļoti klusas skaņas. Garšas maņas ir samērā vāji attīstītas. Strausa galvaskauss ir „porains” un dod vāju smadzeņu aizsardzību, smadzenes pieaugušam strausam ir mazas un sver aptuveni 30—40 g.
Strausa garās un spēcīgās kājas ir bez spalvām un klātas ar raupju ādu un zvīņām. Katrai pēdai ir tikai 2 pirksti, atšķirībā no citiem putniem, kuriem katrai kājai parasti ir 4 pirksti. Iekšējais pirksts ir liels un spēcīgs, ar to strauss skrien, kā arī tikai iekšējam lielākajam pirkstam ir garš nags (10 cm), kas atgādina zirga nagu. Ārējam pirkstam naga nav, un šis pirksts pilda balsta funkciju. Samazinātais pirkstu daudzums ļauj strausam attīstīt ievērojamu ātrumu. Strauss var skriet 72 km/h un šādu ātrumu uzturēt pusstundu. Kājas un garais nags ir strausa galvenie ieroči. Knābi tas izmanto pasaules iepazīšanai un rotaļām, tā tvēriens nav īpaši spēcīgs. Strauss var spēcīgi savainot savu uzbrucēju, spēcīgi tam iesperot.
Lai arī strauss nelido, tā spārni ir lieli un spēcīgi, izstieptā veidā viens spārns sasniedz 2 m garumu. Spārnus strauss lieto riesta dejas laikā, kā arī lai paslēptu mazuļus ēnā no karstās saules, lai aizsargātos un atvēsinātos. Lidspalvām trūkst mazo āķīšu, kas satur kopā katru spalvas stīdziņu, tādēļ lidspalvas ir izspūrušas, mīkstas un pūkainas, tādējādi veidojot aizsardzību pret karstumu. Strausam astē ir 50—60 spalvas. Tā krūšu kurvis ir plakans, jo tam nav attīstījies krūšu kaula ķīlis, kāds ir raksturīgs lidojošiem putniem. Knābis plakans un plats, ar noapaļotu galu. Kā visiem strausveidīgajiem, strausam nav guzas un žultspūšļa. Strausam ir 3 kuņģi, un atšķirībā no citiem putniem tā fekālijas izdalās atsevišķi no urīna.
Strausu tēviņi ir lielāki par mātītēm: tēviņi ir 1,8—2,8 metrus augsti, mātītes 1,7—2 metrus augstas. Pirmā dzīves gada laikā strausa cāļi katru mēnesi izaug 25 cm. Viena gada vecumā strausēns sver 45 kg. Kopumā strauss dzīvo 40—45 gadus. Kopējā ligzdā strausu mātīte spēj atšķirt savu olu no pārējām.
Uzvedība
Strausi ir sabiedriski putni, kas dzīvo ģimenēs vai grupās gandrīz visu gadu. Ziemas sezonu tie pavada pāros vai pa vienam. Tikai 16% strausu ziemā dzīvo barā, kas ir lielāks par 2 putniem. Vasaras laikā, audzējot mazuļus vai arī ja ir ļoti spēcīga lietus sezona, strausi dzīvo kopā lielākos baros, kuros var būt no 5 līdz 50 putniem. Baru vada galvenā mātīte. Bars nepārtraukti pārvietojas un bieži uzturas kopā ar lielajiem zālēdāju bariem, kā zebrām vai gnu antilopēm. Strausi ir dienas dzīvnieki, bet var būt aktīvi arī gaišās mēness naktīs. Vislielākā aktivitāte strausiem ir no rīta un vakarā.
Pateicoties savai labajai redzei un dzirdei, strausi ļoti ātri pamana lielos plēsējus. Ja strausam tomēr uzbrūk, tas bēg, sasniedzot ātrumu 70 km/st, un spēj ilgstoši skriet ar 50 km/h. Līdz ar to strauss ir ātrākais divkājainais dzīvnieks pasaulē. Kad strauss noguļas zemē, lai noslēptos no plēsējiem, tas nogulda arī kaklu un galvu uz zemes, pa gabalu šāds guļošs strauss izskatās pēc zemes uzkalniņa. Tēviņi nogulda arī spārnus un nolaiž asti, lai neizceltos baltās spalvas. Ja strausu pēkšņi izbaida, tas parasti metas bēgt, bet reizēm tas uzbrūk ar savām spēcīgajām kājām, spējot iespert ienaidniekam, to nogalināt vai nopietni savainot. Spert strauss spēj tikai uz priekšu. Tradicionālais joks, ka strauss bāž galvu smiltīs, nav patiess, šāds joks drīzāk ir radies, novērojot guļošos strausus ar kaklu uz zemes: no neliela attāluma izskatās, it kā ķermenim nebūtu galvas.
Strausam ir ļoti laba termoregulācija, tas spēj izturēt lielas temperatūras svārstības. Apkārtnes temperatūra naktī un dienā var izmainīties par 40 °C. Kad temperatūra ir zema, strauss ar spārniem apsedz kailās kājas un sānus, bet karstumā sānus un kājas cenšas turēt atklātus.
Barība
Strauss pamatā barojas ar sēklām, krūmu zariem, augļiem un ziedošiem augiem, reizēm tas ēd arī kukaiņus, kā, piemēram, siseņus. Strausiem nav zobu, tādēļ tie ēd arī nelielus olīšus, kas kuņģī kalpo kā dzirnakmeņi, lai samaltu apēsto barību. Pieaugušam strausam kuņģī ir apmēram 1 kg akmeņu. Strauss bez dzeršanas var iztikt vairākas dienas, iztiekot ar augu šķidrumu, bet, ticis pie dzeršanas, strauss dzer daudz un labprāt nopeldas.
Vairošanās
Strauss sasniedz dzimumbriedumu 2—4 gadu vecumā. Mātītes nobriest ātrāk nekā tēviņi. Riests sākas martā vai aprīlī un beidzas pirms septembra. Dažādos reģionos tēviņa tuvošanās mātītei ir atšķirīga. Teritoriālie tēviņi ar dažādām skaņām, šņākšanu ieskaitot, paziņo par savu uzvaru, tie izveido harēmu no 2—7 mātītēm. Tēviņš sapārojas ar visām mātītēm, bet tikai ar dominanto mātīti tam veidojas ilgstošas pāra attiecības.
Tēviņi aplido mātītes, demonstrējot deju, kas tiek pavadīta ar spārnu sišanu. Deja turpinās, līdz mātīte ir savaldzināta. Tad mātīte tiek aizvesta uz pārošanās teritoriju, kas tiek apsargāta no citiem tēviņiem.
Pēc pārošanās visas mātītes dēj olas kopīgā ligzdā, kuru izveido tēviņš, smiltīs izkašājot vienkāršu padziļinājumu. Bedre ir 30—60 cm dziļa un 3 metrus plata. Pirmā ligzdā olas iedēj dominantā mātīte. Kad pienācis laiks olas perēt, dominantā mātīte no ligzdas var izripināt vājākas mātītes olas, ja to kopumā to ir par daudz. Ligzdā parasti tiek atstātas apmēram 20 olas. Strausa olas ir vislielākās putnu olas, lai gan salīdzinājumā ar pieaugušo putnu augumu relatīvais strausu olu izmērs ir vismazākais. Ola ir apmēram 15 cm gara, 13 cm plata un sver 1,4 kg. Tā ir 20 reizes lielāka par vistas olu. Strausa ola ir spīdīgā krēma krāsā, tai ir bieza čaumala, uz kuras ir nelieli plankumiņi. Olas pa dienu perē mātītes, bet pa nakti tēviņš. Šāds ieradums strausiem ir tādēļ, ka mātīšu pelēkbrūnā krāsa dienas laikā ir grūti pamanāma uz smilšu fona, bet melnā tēviņa krāsa noslēpj plēsējiem ligzdu naktī. Inkubācijas periods ir 35—45 dienas. Mazuļus pamatā uzrauga tēviņš un apmāca tos meklēt barību, lai gan arī mātītes piedalās mazuļu audzināšanā. Lielākā daļa mazuļu gada vecumu nesasniedz. No vienas ligzdas perējuma visbiežāk izdzīvo tikai viens strausēns. Tos parasti nomedī hiēnas, šakāļi, dažādi lielie plēsīgie putni un maitu lijas.
Klasifikācija
Strausam ir 4 pasugas:
Strauss un cilvēks
Strausi ir iespaidojuši cilvēku dzīvi vairāk nekā 5000 gadus. Tie ir izmantoti jau Mezopotāmijā un Senajā Ēģiptē. Kalahari ļaudis joprojām mūsdienās izmanto strausu olu čaumalas kā ūdens konteinerus. Šādas strausu olas ar izurbtu caurumiņu ir atrastas vairākās akmens laikmeta cilvēku apmetnēs.
Strausu medības un to audzēšana
Senajā Romā strausi tika izmantoti arēnu spēlēs, un to gaļa tika sagatavota cilvēku galdam. Ik pa laikam modē kā aksesuāri tiek izmantotas strausu spalvas. Spalvu dēļ ir sākušās intensīvas strausu medības, un spalvu dēļ strausus sāka audzēt strausu fermās. Strausu ādu augstu vērtē un izmanto apavu pagatavošanā. Strausus 18. gadsimtā gandrīz izmedīja līdz izmiršanai, līdz 19. gadsimtā tos sāka audzēt fermās. Strausu spalvas izgāja no modes pēc Pirmā pasaules kara, bet strausu audzēšana atkal kļuva ļoti populāra, no tiem iegūst gaļu, olas un spalvas. Strausi ļoti labi piemērojas dažādiem apstākļiem, un tos var audzēt, sākot ar Dienvidāfriku un beidzot ar Aļasku.
Pastāv uzskats, ka strausu āda ir visstingrākā āda, ko iegūst pārstrādei. Strausu gaļa garšo līdzīgi liesai liellopa gaļai, tā ir diētiska, ar zemu tauku un holesterīna saturu, kā arī bagātīga ar kalciju, olbaltumvielām un dzelzi. Svaiga gaļa ir tumši sarkanā krāsā, nedaudz tumšāka par liellopa gaļu.
Strausu ātruma sacīkstes
Dažās valstīs tiek rīkotas strausu jāšanas sacīkstes. Šādas sacīkstes nav retums Āfrikā, bet retas ārpus Āfrikas, izņēmums ir ASV, kur arī daudzviet tiek rīkotas šādas sacīkstes. Ar strausiem jāj tāpat kā ar zirgiem, lietojot speciālus sedlus, pavadas un trenzi. Arī vienā no Senās Ēģiptes kapenēm ir atrasta skulptūra ar strausu un jātnieku uz tā.
Žanna Juškāne
Žanna Juškāne (dzimusi Rēzeknē) ir latviešu biatloniste. Pasaules kausā startē kopš 2007.—2008. gada sezonas.
Izglītību ieguvusi Alūksnes vidusskolā un LSPA.
Karjera
2008. gada Pasaules čempionātā Estešundā Ž. Juškāne ieņēma 93. vietu sprintā, 2010. gada Pasaules čempionāta junioriem viņa izcīnīja 16. vietu 12,5 km iedzīšanas distancē.
Savās pirmajās Olimpiskajās spēlēs 2010. gadā Vankūverā Ž. Juškāne 7,5 km sprintā ieguva 79. vietu, kā arī 84. vietu 15 km distancē un ar Latvijas komandu 19. vietu stafetē.
2012. gada 1. martā Ž. Juškāne sasniedza savu tobrīd labāko rezultātu Pasaules kausa posmā, finišējot 43. vietā sprintā un pirmo reizi karjerā kvalificējoties iedzīšanai. Sekojošajā iedzīšanas distancē sportiste gan pieļāva 10 kļūdas šautuvē un palika pēdējā no finišējušajām sportistēm.
2014. gada 13. martā Pasaules kausa posmā Kontiolahti Ž. Juškāne, šaujot bez kļūdām, ieguva 24. vietu sprinta distancē, kas ir viņas labākais sasniegums Pasaules kausa posmos.
Odnoklassniki.ru
Odnoklassniki.ru ir tiešsaistes sociālā tīkla tīmekļa vietne Krievijā, kurā ir vairāk nekā 30 miljoni reģistrētu lietotāju.
Sociālo tīklu Odnoklassniki.ru attīsta Forticom Grupa, bet konsultācijas reklāmdevējiem par sociālā tīkla sniegtajām iespējām sniedz Progression — Forticom Grupas interneta mārketinga kompānija, kas uzņēmumiem Baltijā nodrošina komunikāciju ar krievvalodīgo auditoriju, izmantojot Forticom Grupas lokālos sociālos tīklus Centrāleiropā, Austrumeiropā un Krievijā — One.lv, One.lt, Videogaga.lv, Videogaga.lt, Odnoklassniki.ru, Nasza-klasa.pl, kuros ir vairāk nekā 55 miljoni reģistrēto lietotāju.
Žuze Saramagu
Žuze di Souza Saramagu (pt,, dzimis , miris ) bija portugāļu rakstnieks. 1998. gadā viņš ieguva Nobela prēmiju literatūrā. Ievērojamākie Saramagu darbi ir O Evangelho Segundo Jesus Cristo ("Jēzus Kristus evaņģēlijs"), Ensaio sobre a Cegueira ("Eseja par aklumu") un A Caverna ("Ala"). Viņa grāmatas ir tulkotas 25 valodās.
20. gadsimta 90. gadu sākumā, kad Portugālē tobrīd valdošā valdība neļāva izvirzīt Saramagu darbu O Evangelho Segundo Jesus Cristo Eiropas literatūras balvai, viņš pārcēlās uz dzīvi Kanāriju Salās, kur nodzīvoja līdz mūža galam.
Muguras smadzenes
Muguras smadzenes (la) centrālās nervu sistēmas daļa. Tās atrodas mugurkaulā, skriemeļu kanālā. Centrālo nervu sistēmu tās veido kopā ar galvas smadzenēm. Muguras smadzenes ir auklas formā. Tās ir iedalītas 31 segmentā. Muguras smadzeņu funkcijas ir reflektorā un vadīšanas funkcija. Vīriešiem muguras smadzenes ir aptuveni 45 cm garas, savukārt sievietēm — 43 cm, sver 34—38 gramus un diametrs ir 1 cm.
Muguras smadzenes atrodas mugurkaula kanālā. Smadzeņu augšējais gals lielās galvaskausa atveres līmenī pāriet galvas smadzenēs. Smadzeņu apakšējais gals ir konusveidīgs, tas beidzas otrās jostas skriemeļa augšējās malas līmenī. No apakšējā gala uz leju stiepjas gala diegs, kas iet pa mugurkaula kanālu un beidzas astes kaula kaulplēvē. Gala diega garums ap 25 cm. Muguras smadzenes sadalītas segmentos. To kopējais skaits — 31. Segments ir muguras smadzeņu daļa, kas atbilst vienam muguras smadzeņu nervu pārim.
Pilica
Pilica - upe Polijas centrālajā daļā. Vislas kreisā krasta pieteka. Sākas Krakovas-Čenstohovas augstienē. Līdzenuma upe, tek pa Mazpolijas augstieni un Mazovijas zemieni. Izmanto Lodzas ūdensapgādei.
Putekšņi
Putekšņi ir ziedaugu sporu un vīrišķo dzimumšūnu — mikrogametofīti, kas attīstās putekšņu ligzdā, sajaukums. Putekšnīcā ir divi putekšņmaciņi, un katrā no tiem ir divas putekšņu ligzdas.
Putekšņi pēc nogatavošanās nonāk uz auglenīcas drīksnas, tur tie dīgst un veido dīgstobru, pa kuru spermiji nokļūst līdz olšūnai uz saplūst ar to.
Katrā puteksnī parasti ir divi spermiji. Viens spermijs saplūst ar olšūnu, un notiek apaugļošanās, otrs — saplūst ar dīgļsomas sekundāro kodolu un veido barības rezerves. To sauc par divkāršo apaugļošanos,— un tā ir raksturīga vienīgi segsēkļiem. Apaugļotās olšūnās (zigotas) attīstās dīglis un sēkla. No sēklas izaug jaunais augs — jaunā bezdzimumpaaudze — sporofīts. Gametofīts jeb dzimumpaaudze beidz eksistēt līdz ar olšūnas apaugļošanos.
Osmaņu impērijas kari Eiropā
Osmaņu impērijas kari Eiropā vēsturē iezīmē dienvidaustrumu Eiropas vēstures posmu, īpašu pasaules uzmanību pievēršot Balkāniem. Dažviet šie kari tiek dēvēti par Osmaņu kariem vai Turku kariem.
Osmaņu paplašināšanās Eiropā (1300—1456)
Pēc pēdējā graujošā trieciena Bizantijas impērijai 1356. gadā, tika nodrošināta bāze rīcībai Eiropā. Osmaņu impērijas pirmais galvenais pretinieks bija jaunā Serbijas impērija, kas bija novājināta vairākās kaujās — piem. Kosovas kauja (1389), kurā tika nogalināti abu armiju komandieri.
Osmaņu impērija ķērās pie Bulgārijas otrās impērijas zemju ieņemšanas: 1371. gadā ieņēma Trāķiju (sk. Martisas kauja), 1382. — Sofiju, 1393. — galvaspilsētu Tarnovgradu un 1396. — atlikušo ziemeļu daļu, izņemot Vidinu, kuru ieņēma 1422. gadā. Tad impērija paplašinājās tālāk, ieņemot 1385. gadā Albāniju, 1453. — Konstantinopoli pēc Varnas kaujas, 1460. — Grieķiju, 1459. — Serbiju, 1463. — Bosniju un 1482. — Hercegovinu.
Belgradas ieņemšana 1456. gadā bija kā atspēriens Osmaņu impērijas ekspansijai katoļticīgajā Eiropā vairāk kā 70 gadu garumā. Osmaņi paspēja pat ieņemt uz gadu itāļu ostu Otranto (1480—1481) un 1439. gadā veiksmīgi iebruka Horvātijā un Štīrijā.
Albāņu pretošanās kustība
Osmaņu impērija piedzīvoja nežēlīgu pretestību no albāņu kalniešiem, kurus pulcināja vadonis Skanderbegs un viņi spēja 30 gadus atvairīt Osmaņu uzbrukumus. Pēc Kosovas kaujas (1389) Austrumeiropā albāņu pretošanās kustība bija viena no diviem galvenajiem spēkiem, kas uzturēja cīņu pret Osmaņiem. Pastāv uzskats, ka šī pretošanās kustība bija vienīgais iemesls, kādēļ Osmaņu impērija neizpletās vēl tālāk Austrumeiropā un neieņēma Itālijas pussalu. 1481. gadā, divus gadus pēc albāņu pretošanās kustības sakāves un gadu pēc itāļu kampaņas sākuma, mira sultāns Mehmeds II.
Ungārijas okupācija
Ungārijas Karaliste, kuras teritorija agrāk stiepās no Horvātijas līdz Transilvānijai, arī tika pakļauta Osmaņu impērijai. Ungārijas novājināšanās iemesli meklējami Ārpādu dinastijas gāšanā, Angevinu un Jagelonu karaļu nākšanā pie varas. 1526. gadā Suleimana I vadītā Osmaņu armija Mohāčas kaujā iznīcināja ungāru armiju. Kaujā krita ne tikai armijas virspavēlnieks, bet bēgot no turkiem upē noslīka arī karalis Lajošs II Jagellons. Pēc šīs kaujas lielākā daļa Ungārijas teritorijas tika okupētas vai nokļuva Osmaņu sizerēnā varā. Ungārijas okupācija (tā to sauc Ungārijā) ilga 150 gadus, līdz 1600. gadiem un daļa no Ungārijas karalistes bija okupēta no 1421. līdz 1718. gadam.
Kari ar Venēciju (1423—1503)
Jau 1423. gadā ar septiņu gadu karu pret Venēcijas republiku Osmaņu impērija uzsāka jūras ceļu ieņemšanu Egejas jūrā un Adrijas jūrā. Kari ar Venēciju turpinājās arī pēc Konstantinopoles krišanas (1463—1479), kā arī pēc tam, kad Venēcija iekaroja Kipru (1499—1503).
Eiropiešu panākumi (1462—1476)
1462. gadā ilglaicīgais osmaņu pretinieks, Valahijas gospodars Vlads III Drakula, padzina turkus no Valahijas un Transilvānijas (mūsdienu Rumānija), sakaujot sultāna Mehmeda II vadīto armiju. 1475.—1476. gados Drakula veiksmīgi karoja Serbijā: jau pirmajās nedēļās viņš ieņēma Šabacas un Srebrenicas cietokšņus.
1475. gadā Vasuli kaujā Moldovā Hadana Suleimana pašā vadībā Osmaņi piedzīvoja savu briesmīgāko sakāvi. Osmaņu karaspēks bija zaudēji aptuveni 45 tūkstošus kareivju, tai skaitā četrus pašā.
Uzbrukums Habsburgu impērijai (1526—1566)
Pēc Mohakas kaujas pilnībā iekarota bija tikai Ungārijas karalistes dienvidrietumu daļa, bet Osmaņu impērija katru gadu vasarā turpināja sezonālus uzbrukumus (ziemā karaspēks atgriezās Balkānu kalnu dienvidos). 1529. gadā Osmaņi sagatavoja savu pirmo lielāko uzbrukumu Austrijas Habsburgu monarhijai (300 tūkstoši kareivju), mēģinot iekarot Vīni (Vīnes aplenkums). 1532. gadā ar Osmaņi organizēja vēl vienu uzbrukumu Vīnei, bet kad Vīne bija sapulcējusi jau 80 tūkstošus aizstāvju, Osmaņu impērijas karaspēks atkāpās.
1538. gadā Osmaņu impērija iebruka Moldāvijā un 1541. gadā iekaroja Budu un Peštu (tagad abas pilsētas apvienotas veido Ungārijas galvaspilsētu Budapeštu). Atbildē uz Austrijas pretuzbrukumu, 1543. gadā Osmaņu impērija ieņēma Ungārijas centrālās daļas rietumus, tai skaitā arī bijušo galvaspilsētu Székesfehérvár un bijušo kardināla rezidences pilsētu. Arī 35 līdz 40 tūkstošu vīru lielā armija nebija pietiekams spēks sultānam Suleimanam Lieliskajam ieņemt Vīni. Habsburgu un Osmaņu impēriju starpā 1547. gadā tika parakstīts miera līgums, bet Habsburgi drīz šo līgumu neievēroja.
1552. gadā divas Osmaņu impērijas armijas ieņēma austrumu daļu Ungārijā, kas jau bija otrā aizsardzības cietokšņu līnija, kuru ungāri bija uzbūvējuši, lai atvairītu vēl vienu mongoļu iebrukumu un tādēļ šeit robežas nemainīgas bija ilgu laiku. Šīs Osmaņu impērijas uzvaras radīja ungāriem ārkārtējus zaudējumus. Karadarbības rezultātā Osmaņu impērija ieguva pilnīgu kontroli pār Transilvāniju, bet neguva nekādus panākumus rietumu frontē.
Pret Habsburgiem tika organizēts vēl viens karagājiens no 1566. līdz 1568. gadam. 1566. gadā Szigetvaras kaujā beidzot Osmaņu impērija ieņēma fortu, bet sultāns nomira. Šāds pavērsiens nopietni apdraudēja Vīni.
Rodu sala un Svētā savienība (1522—1573)
1522. gadā Osmaņu impērija uzbruka un ieņēma Rodu salu. Rodu salas bruņinieki tika padzīti uz Maltu, kurai uzbruka 1565. gadā. Osmaņi to nespēja ieņemt, jo tika atvairīti.