cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Sviestiņš
Biogrāfija
1920. gadā tika atvērta pilsētas bibliotēka, kurā Sviestiņš sāka strādāt par bibliotēkas pārzini.1926. gadā, kad uzcēla Ventspils 1. pamatskolu, līdz 1945. gada maijam, bija tās vadītājs. Ventspilī šī skola tika dēvēta par "Sviestiņa skolu".
Darbojies Ventspils pilsētas izglītības komisijā. Bijis Sarkanā Krusta darbības veicinātājs, Ventspils Pretalkohola biedrības dibinātājs un vadītājs, Ventspils muzeja veidotājs.
1945. gada 8. maijā kopā ar ģimeni devās uz Zviedriju.
Publicējis rakstus par Ventspils pilsētas bibliotēku laikrakstā "Ventas Balss" un žurnālā "Izglītības Ministrijas Mēnešraksts". Rakstījis arī par izglītību, kultūru, atturības un tūrisma jautājumiem. Bijis "Londonas Avīzes" līdzstrādnieks.
Guvis vairākus apbalvojumus – par tūrisma veicināšanu un pedagoģisko darbu. Piešķirts Trīs zvaigžņu ordenis.
Konors Helebaks
Konors Helebaks (en, dzimis ) ir ASV hokejists, vārtsargs. Spēlē vārtsarga pozīcjiā. Pašlaik (2021) Helebaks pārstāv NHL komandu Vinipegas "Jets".
Jānis Sviestiņš
Grāmatas
Izdevis un sastādījis vairākas grāmatas
Konors Helebaks
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Helebaks uzsāka 2014. gadā, kad debitēja Amerikas hokeja līgas vienībā Sentdžonsas "IceCaps". Jau nākamajā sezonā vārtsargs debitēja NHL, aizvadot 26 spēles Vinipegas "Jets" sastāvā. 2015.—16. gada sezonā Helebaks jau bija nostiprinājies kā komandas pamatvārtsargs un pirmo reizi piedalījās arī līgas Zvaigžņu spēlē. Turpmākajos gados Helebaks nostiprinājās kā viens no vadošajiem līgas vārtsargiem, 2020. gadā kā līgas labākais vārtsargs iegūstot Vezinas balvu.
ASV hokeja izlases sastāvā ir piedalījies trijos Pasaules čempionātos.
Francijas Pirmā impērija
Francijas Pirmā impērija (fr) ir Francijas valsts Napoleona vadībā no 1804. gada 8. maija līdz 1814. gada 11. aprīlim, kā arī t..s. Simts dienu laikā 1815. gadā. Tā bija dominējošā valsts Eiropā 19. gadsimta sākumā. Radās 1804. gada 18. maijā, kad Francijas senāts piešķīra Napoleonam imperatora titulu, tā izbeidzot Francijas Pirmās republikas pastāvēšanu.
Francijas impērija Napoleona karos būtiski paplašināja teritoriju un ietekmi. Savas ietekmes kulminācijā 1812. gadā Francijā bija 130 departamenti, tās iedzīvotāju skaits bija 44 miljoni, tai bija vairākas satelītvalstis, bet Prūsija un Austrija bija tās nomināli sabiedrotie. Franču militārās uzvaras eksportēja uz pārējo kontinentu daudzas franču ideoloģijas iezīmes un juridiskās sistēmas — tika ieviests Napoleona kodekss. Vairāku valstu vadībā Napoleons iecēla savus radiniekus vai domubiedrus.
Sestās koalīcijas karā no 1812. līdz 1814. gadam Napoleons tika sakauts, 1814. gada 11. aprīlī viņš atteicās no troņu, un tika izsūtīts uz Elbas salu. Impērija tika atjaunota Simts dienu laikā 1815. gadā, tomēr pēc Vaterlo kaujas Francijā tika atjaunota Burbonu vara.
Butvīds
Butvīds vai Butivīds, citos avotos Pukuvers (lt, be, la, dzimis pēc 1240. gada, miris ap 1295. gadu) bija Lietuvas dižkunigaitis (ap 1290—ap 1295) bija viens no pirmajiem Ģedimina dinastijas valdniekiem, Butigeida brālis un Vīteņa, iespējams, arī Ģedimina, tēvs.
Vārda cilme
Personvārds Butvīds ir saliktenis ar saknēm but- (būti - "būt") + vyd- (iš-vydo - „redz“) — “būt un redzēt” vai “tas, kas būs redzētais”.
Izcelsme
Butvīda, tāpat kā viņa brāļa Butigeida, dzimšanas gads un izcelsme nav zināma. Tiek pieņemts, ka viņš dzimis pēc 1240. gada un piedalījies Lietuvas kunigaišu cīņās, kas sekoja ķēniņa Traidena nogalināšanai 1282. gadā.
Pēc krievu eposā “Zadonščina” (Задонщина) minētā kņaza Andreja Aļģirda dēla teiktā savam brālim Dmitrijam:
"«Брате Дмитреи, сами есмя собе два браты, с(ы)н(о)ве Олгордовы, а внуки мы Доментовы, а правнуки есми Сколомендовы...» ('brāli Dmitrij, paši esam divi brāļi, Aļģirda dēli, Daumanta (Domenta? Jedimenta?) mazdēli, bet Skalmanta (Skolomenda) mazmazdēli...')"
tādēļ daži vēsturnieki uzskata, ka Butvīda tēvs ir bijis kunigaitis Skalmants, kas pieminēts Duisburgas Pētera hronikas tekstā. Ir izteiktas arī hipotēzes, ka Butvīda tēvs bijis ķēniņš Daumants vai ķēniņš Traidens.
Dzīvesgājums
Par Butvīda dzīvi nav saglabājušies precīzi dati, viņa valdīšana sakrita ar Lietuvas militārā vājuma periodu, kad tās kaimiņzemes mēģināja atkarot ķēniņa Traidena laikā lietuviešiem pakļautās zemes. Par viņa valdīšanas sākumu nav drošu ziņu. Uzskata, ka viņš pārņēmis varu no sava priekšgājēja Butigeida 1290. gadā, kad tas krita karā ar Vācu ordeni, tomēr daži vēsturnieki domā, ka Butvīds valdījis kopā ar savu brāli Butigeidu kā Žemaitijas valdnieks pēc Traidena nāves 1282. gadā. Butvīds (Боудивидъ) un viņa brālis lietuviešu ķēniņš Butigeidis (Боуд̑и̑кидъ) pirmo reizi pieminēti Volīnijas metrikā esošajā 1289. gada maija līgumā ar Volīnijas kņazu Mstislavu Daņiloviču: "«Тогда же Литовьскии кнѧзь Боуд̑и̑кидъ и братъ его .Боудивидъ. даша кнѧзю Мьстиславоу . городъ свои . Волъковъıескь абы с ними . миръ держалъ.» ('Tajā pašā laikā kņazs Budigeids un viņa brālis Butvīds deva kņazam Mstislavam savu pilsētu Volkovijsku, lai uzturētu mieru ar mums.')"
"Pucuwerus rex Lethowie eciam hoc anno filium suum Vithenum cum magno exercitu misil versus Poloniam ad terram Bristensem et post multa damna ibidem facta in occisione et capcione hominum incendio et rapina, Casimirus et Lochoto duces Polonie anxii de salute suorum supplicaverunt fratri Menekoni magistro Prussiae prosubsidio."
No sakritības laikā tiek secināts, ka Butivīds un Pukuvers varētu būt viena un tā pati persona. Citos hronikas norakstos ir atrodamas arī citas viņa vārda formas — Putuwerus un Lutuwerus.
Pēc šī karagājiena Butvīds vairs nav pieminēts, un par Lietuvas dižkungu kļuva viņa dēls Vītenis, kas 1295. gada notikumu aprakstā minēts kā Lietuvas ķēniņš (rex Lethowie).
890. gads
890. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Puškrīvi
Puškrīvi ir ciems Ilzeskalna pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 249 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Puskundžu bedrīšakmens, Kugras ezers.
Neīstā Zībolda kļava
Neīstā Zībolda kļava ir ziepjkoku dzimtas suga.
Braiens Litls
Braiens Litls (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2022) Litls pārstāv NHL komandu Arizonas "Coyotes". Iepriekš Litls ir spēlējis Atlantas "Thrashers" un Vinipegas "Jets", kā arī AHL komandā Čikāgas "Wolves".
Malāvijas futbola izlase
Malāvijas futbola izlase (līdz 1966. gada zināma kā Njasalendas futbola izlase) ir futbola komanda, kas pārstāv Malāviju starptautiskās sacensībās. Tā ne reizi nav kvalificējusies FIFA Pasaules kausam, bet trīs reizes ir kvalificējusies Āfrikas Nāciju kausam, vienu reizi izkļuvusi no grupas. Mālāvijas izlases labākais sasniegums ir 3. vieta 1987. gada Visāfrikas spēles.
Alberts Keselrings
Alberts Keselrings (de; dzimis, miris ) bija vācu gaisa spēku ģenerālfeldmaršals Otrā pasaules kara laikā.
Dienot armijā kopš 1904. gada, karoja gan Pirmajā, gan Otrajā pasaules karā. Komandēja Vācijas gaisa spēkus iebrukumā Polijā un Francijā, kaujā par Britāniju, kā arī iebrukumā PSRS. Vēlāk komandēja vācu spēkus Vidusjūras kara teātrī, tai skaitā kampaņu Ziemeļāfrikā. Līdz 1944. gada oktobrim, kad nejauši guva savainojumu autoavārijā, komandēja vācu spēkus Itālijā. Kara beigās bija vācu karaspēka komandieris Rietumu frontē.
Pēc kara tiesāts britu tiesā Itālijā par kara noziegumiem, sodīts ar nāvi, kas nomainīts ar mūža ieslodzījumu. 1952. gadā atbrīvots veselības stāvokļa dēļ.
Jēkabnieki
Jēkabnieki, agrāk arī Āboliņi, Jēkabmuiža, Jēkaupnieki, ir ciems Jelgavas novada Svētes pagastā, pie Svētes upes, pie autoceļa V1075 (Jēkabnieki-Lejiņas). Apdzīvotā vieta veidojusies ap Jēkaba muižu (Jakobshof).
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Sarkanā kļava
Sarkanā kļava ir ziepjkoku dzimtas suga.
Esperansa
Esperansa (es) ir Argentīnas vissezonas polārstacija Antarktīdā. Stacija vai formāli tās daļa Fortina Sarhento Kabrala (Fortín Sargento Cabral) ir viena no divām civilajām apdzīvotajām vietām Antarktikā (otra ir Čīles bāze Vilja las Estreljasa Karaļa Džordža salā). Izvietota Fokas ragā Čosas līča rietumu krastā Esperansas (Hopa) līča piekrastē Triniti pussalas austrumu galā.
Vēsture
1952. gada janvārī uz Grundena klints Čosas līča austrumos Argentīnas hidroloģijas dienests ierīkota Esperansas bāku. 1952. gada 17. decembrī līča rietumu piekrastē tika izveidota Esperansas armijas bāze (Base de Ejército Esperanza), kuras nosaukums tika aizgūts no Hopa līča spāniskā nosaukuma — ‘Cerība’.
1976. gada 28. februārī Esperansas stacijā tiek atklāta Asīzes Svētā Franciska kapela, kas ir pirmā katoļu sakrālā celtne Antarktikā. 1978. gada 7. janvārī argentīniešu armijas pulkveža sievai piedzimst dēls Emilio Markoss Palma, kas kļūst par pirmo kontinentālajā Antarktīda dzimušo cilvēku. Tajā pašā gadā stacijā tiek atklāta skola Julio Argentino Roca, kas 1997. gadā iegūst pastāvīgas skolas statusu.
1990. gadā staciju pārņem Argentīnas Antarktikas institūts un tā iegūst tagadējo nosaukumu.
Struktūra
Stacija sastāv no 43 būvēm ar kopējo platību 3744 m². Polārajās ziemās stacijā uzturas 60—80 cilvēku ,bet vasarā — ap 150. Papildus staciju katru sezonu apmeklē ap 1100 tūristu. Galvenās pētniecības nozares ir meteoroloģija, glacioloģija, jūras bioloģija un seismoloģija. Pie stacijas pieder arī 18 apkaimē izbūvētās patversmes (refugio):  General Martín Miguel de Güemes, Cristo Redentor, Antonio Moro, Libertador General San Martín, San Roque, Florentino Ameghino, Sargento Cabral, General Pedernera, Abrazo de Maipú, Infantería Argentina, Independencia Argentina, Paso del Medio, Kurtzman, Islas Malvinas, Choza de los suecos.
Stacijas darbinieku un apmeklētāju rīcībā ir hospitālis, interneta un telefona sakari, satelīttelevīzija, skola, civilais reģistrs, katoļu kapela, darbojas vietējā radiostacija LRA 36 Radio Nacional.
Stacijas teritorijā atrodas 1903. gadā zviedru ekspedīcijas dalībnieku sakrautā akmens būda, kam piešķirts vēstures pieminekļa statuss.
Londonas Universitātes koledža
Londonas Universitātes koledža (en) ir publiska uz pētniecību orientēta universitāte Londonā, Apvienotajā Karalistē. To uzskata par vienu no labākajām augstākajām mācību iestādēm pasaulē.
Vēsture
Dibināta 1826. gadā kā Londonas Universitāte (1826–1836), pēc apvienošanās ar Karalisko koledžu (King's College London) bija viena no Londonas koledžām (University College, London, 1836–1907). 1907. gadā tā zaudēja savu juridisko autonomiju un tika pilnīgi integrēta Londonas Universitātē. 1976. gadā Universitātes koledžas autonomija tika atjaunota. 2018. gadā pieņemtais Londonas Universitātes akts (University of London Act) pieļauj tās sastāvā esošajām koledžām kļūt par patstāvīgām universitātēm.
Ņūtonsekunde
Ņūtonsekunde (N⋅s, arī N s) jeb ņūtons (N) reiz sekunde (s) ir atvasināta SI mērvienība, ar kuru raksturo spēka impulsu. Var izteikta arī impulsa mērvienībā kilograms reiz metrs sekundē (kg⋅m/s). Viena ņūtonsekunde atbilst vienu sekundi ilgai vienu ņūtonu liela spēka iedarbībai.
Bizantijas imperatoru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Bizantijas (Austrumromas impērijas) imperatoru uzskaitījums no 324. gada līdz 1453. gadam, kad notika Konstantinopoles krišana.
Ar 395. gada ediktu imperators Teodosijs I Lielais Romas impēriju sadalīja divās daļās – Austrumromā un Rietumromā. Pēc pēdējā Rietumromas imperatora Romula Augustula gāšanas no varas 476. gadā, Austrumromas imperatori uzskatīja sevi par vienīgajiem Senās Romas varas mantiniekiem. Tiešā valdnieku radniecība ar Romas imperatoru Flāviju dinastiju pārtrūka 711. gadā pēc Hēraklija dinastijas valdnieku gāšanas.
Šīs dinastijas laikā panīka latīņu valodas lietošana impērijas pārvaldē un par vienīgo Austrumromas pārvaldes valodu kļuva grieķu valoda. Tādēļ līdz 7. gadsimtam Austrumromas valdnieki lietoja latīņu titulus Imperator Caesar Augustus un Dominus, bet vēlāk grieķu Basileus (el) un Autokrator (el, "patvaldnieks").
Kristofers Nkunku
Kristofers Nkunku (fr, dzimis ) ir franču futbolists, spēlē pussarga pozīcijā. Kopš 2023. gada Nkunku pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Chelsea. Iepriekš Nkunku ir spēlējis Ligue 1 klubā Parīzes "Saint-Germain" un Vācijas Bundeslīgas klubā RB Leipzig.
Sasniegumi
Paris Saint-Germain
Jana Novotna
Jana Novotna (cs; dzimusi, mirusi ) bija čehu tenisiste.
Viņa ieguva sieviešu vienspēļu titulu 1998. gadā Vimbldonā, bet pirms tam trīs reizes spēlēja Grand Slam vienspēļu turnīru finālos. Novotna ieguva arī 12 Grand Slam sieviešu dubultspēļu titulus (divreiz pabeidzot karjeras Grand Slam), četrus Grand Slam jaukto dubultspēļu titulus un trīs olimpiskās medaļas. 1997. gadā viņa sasniedza savas karjeras augstāko — 2. vietu pasaules ranga vienspēlēs un 67 nedēļas pēc kārtas noturēja 1. vietu dubultspēlēs.
Roņsalas iela
Roņsalas iela ir neliela iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Ķīpsalā. Tā sākas krustojumā ar Matrožu ielu, virzās Ķīpsalas rietumu virzienā, iela beidzas kā strupceļš blakus ēkai ar numuru Roņsalas iela 1. Braucot tālāk pa zemes ceļu, ir iespējams nokļūt līdz Ģipša un Enkura ielai. Kopējais ielas garums - 110 metri, visā garumā tā ir ļoti šaura un klāta ar grants segumu. Eksistē tikai divas adreses - Roņsalas iela 1 un Roņsalas iela 1a. Iela nosaukta Roņu salas — Rīgas līcī esošas Igaunijai piederošas salas — vārdā.
Putāni (Naujenes pagasts)
Putāni ir ciems Naujenes pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 248 km attālumā no Rīgas.
Roņsalas iela
Ielas raksturojums
Roņsalas iela ir 110 metrus gara ieliņa Ķīpsalas apkaimes ziemeļu daļā. Tā sākas krustojumā ar Matrožu ielu un virzās rietumu virzienā kā šaurs grantēts ceļš, kas pieved pie vairākām privātmājām. Roņsalas iela beidzas kā strupceļš blakus ēkai Roņsalas ielā 1. Braucot tālāk pa zemes ceļu, ir iespējams nokļūt līdz Ģipša un Enkura ielai.
Putāni (Naujenes pagasts)
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa A6, Putānu upītes krastos.
Roņsalas iela
Vēsture
1902. gadā šķērsielai bez nosaukuma, kas no Matrožu ielas ved Zunda virzienā, piešķīra nosaukumu Rūniešu iela (Runöer Strasse; nosaukums atvasināts no Roņu salas senā nosaukuma zviedru valodā Runö), 1923. gadā pārdēvēta par Roņsalas ielu. Vācu okupācijas laikā ielas nosaukums bija Runöer Strasse (Roņusalas iela).
20. gadsimta 20. un 30. gados vienīgais apbūvētais gruntsgabals šajā ielā (nr. 1) piederēja kuģu būves darbnīcas īpašniekam Jānim Krumoldam /Krumuldam/. 30. gadu beigās šajā gruntsgabalā darbojās T. Šulta ūdens transporta uzņēmums, kas piedāvāja kravas transporta pakalpojumus ar velkoņiem un liellaivām.
Ielu savienojumi
Roņsalas iela ir savienota ar šādām ielām:
Ziemeļblāzma (stacija)
Netālu no Ziemeļblāzmas stacijas kursē 11. un 29. autobuss (pieturas "Ziemeļblāzma", "Āliņģu iela"), 2. un 24. autobuss (pietura "Emmas iela" / "Gāles iela"). Stacijā darbojas biļešu kase.
Vēsture
2013. gada nogalē stacijā veikta peronu rekonstrukcija. Otrais perons demontēts, abu virzienu elektrovilcieni piestāj pie trešā perona.
Alehandro Amenabars
Alehandro Fernando Amenabars Kantoss (es, dzimis ) ir Čīlē dzimis spāņu kinorežisors, scenārists un komponists.
Savas karjeras laikā saņēmis deviņas Goya balvas, tai skaitā divas labākā režisora balvas par filmām "Citi" (2004) un "Iekšējā jūra" (Mar adentro). Par filmu "Iekšējā jūra" saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu par labāko starptautisko spēlfilmu.
Režisējis arī filmas "Diplomdarbs" (Tesis, 1996), Abre los ojos (1997), "Agora" (2009), Regression (2015) un Mientras dure la guerra (2019).
Getliņu purvs
Getliņu purvs ir purvs Salaspils novadā. Atrodas novada rietumos, pie robežas ar Ropažu novada Stopiņu pagastu un Rumbulu. Lielākajā purva daļā notiek kūdras ieguve. Purvā vidējā gaisa temperatūra gadā ir 3 °C.
Marksisms-ļeņinisms
Marksisms-ļeņinisms ir politiska filozofija, kas radusies, sajaucoties marksisma un ļeņinisma idejām, ar mērķi radīt un attīstīt sociālistiskas valstis. Marksisti-ļeņinisti pauž plašu viedokļu loku, atkarībā no savām marksisma un ļeņinisma interpretācijām, tomēr parasti aizstāv vienpartijas sistēmu, valsts kontroli par ekonomiku, plānveida ekonomiku, internacionālismu un pretestību kapitālismam. Marksisms-ļeņinisms ir oficiālā ideoloģija Kubas, Vjetnamas un Ķīnas Komunistiskajai partijai, kā arī Laosas Tautas revolucionārajai partijai. Tā bija arī Padomju Savienības komunistiskās partijas un citu Austrumu bloka valstu partiju filozofija.
Viesturs Meikšāns
Viesturs Meikšāns (dzimis Rīgā) ir latviešu režisors. 2007. gadā absolvējis Latvijas Kultūras akadēmijas Teātra režijas fakultāti pie kursa vadītājiem Pētera Krilova un Annas Eižvertiņas
Viesturs Meikšāns ir profesionāls teātra un operas režisors ar vairāk nekā 30 iestudējumiem Latvijā un Krievijā. Strādā ar vadošajiem Latvijas teātra un operas māksliniekiem jau 15 gadus. Vairākkārtējs Spēlmaņu nakts, Lielās Mūzikas Balvas un Dienas Kultūras balvas laureāts. Pēc Oļega Tabakova uzaicinājuma ir iestudējis izrādes leģendārajā Maskavas Dailes teātrī. Viesturam ir ne tikai maģistrs teātra mākslā, bet arī maģistrs starptautiskajā mārketingā un darba pieredze vienā no pasaules TOP5 auditorkompānijām.
2008. gadā Viesturs Meikšāns nodibināja Runas Skolu, kur tiek lasītas lekcijas un vadītas praktiskās nodarbības par publisko runu. Viesturs lasa lekcijas par sekojošām tēmām: "Kā noturēt publikas uzmanību, "Kā izveidot spēcīgu runas struktūru", "Kā kontrolēt uztraukumu publiskās runas laikā".
Sulehova
Sulehova, vēsturiski arī Cillihava ir pilsēta Polijas rietumos, Lubušas vojevodistē. Līdz 1945. gadam atradās Vācijā, bet, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet vācu iedzīvotāji padzīti.
Vācu karavīra Rīdigera fon der Golca (Rüdiger Graf von der Goltz, 1865 - 1946) dzimtā pilsēta. Pēc Pirmā pasaules kara pilsētas skolā mācījās Nīderlandes karalienes vīrs Bernhards cur Lipe-Bīsterfelds (Bernhard zur Lippe-Biesterfeld, 1911 - 2004).
Jelgavas pilsētas bibliotēka
Jelgavas pilsētas bibliotēka (līdz 2016. gada 27. aprīlim — Jelgavas Zinātniskā bibliotēka) ir kultūras iestāde, kas pilda savas funkcijas saskaņā ar Latvijas Republikas bibliotēku likumu un citiem Latvijas Republikas normatīvajiem aktiem. Jelgavas pilsētas bibliotēka ir Jelgavas pilsētas pašvaldības iestāde, reģiona galvenā bibliotēka, Zemgales lielākā publiskā bibliotēka. Bibliotēkai ir trīs filiāles — Miezītes bibliotēka, Pārlielupes bibliotēka un bērnu bibliotēka "Zinītis". Bibliotēka ir konsultatīvais un metodiskais centrs 28 Jelgavas novada pašvaldības bibliotēkām un starpbibliotēku abonementa centrs Zemgales reģionā.
Bibliotēkas ēka Jelgavā, Akadēmijas ielā 26 ir vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis. Ēkas fasādi rotā čuguna lējuma mežģīnes.
Vēsture
Jelgavas Valsts zinātniskā bibliotēka lasītājiem tika atvērta 1947.gada 15. janvārī. Sākotnējā iecere par zinātniskas bibliotēkas veidošanu netika īstenota, tā saglabājusies vienīgi nosaukumā – Jelgavas Valsts zinātniskā bibliotēka.
1984. gadā Jelgavas pilsētas centrālā zinātniskā bibliotēka pārcelta uz ēku Akadēmijas ielā 26.
2016. gada 28.aprīlī tika pieņemts lēmums par Jelgavas Zinātniskās bibliotēkas nosaukuma maiņu, atjaunojot vēsturisko nosaukumu – "Jelgavas pilsētas bibliotēka". Nosaukums godina 1920. gadā atvērto Jelgavas pilsētas bibliotēku, kas bija pirmā pašvaldības dibinātā un uzturētā bibliotēka Jelgavā.
Krišjāņa Barona zāle
Bibliotēkā atrodas Krišjāņa Barona zāle, tā atklāta 1986. gadā par godu Krišjāņa Barona 150 gadu jubilejai. Zāle restaurēta 2017. gadā, zāles galvenā restauratore ir Natālija Jātniece. Zāles sienu gleznojumu autors ir Jelgavas mākslinieks Andrejs Zvejnieks. Mākslinieks zāles sienu gleznojumu kompozīcijas centrā uzgleznoja Krišjāni Baronu ar ozolu fonā. Izvēloties atbilstošas dainas, mākslinieks astoņās ainās vēsta par cilvēka mūžu no piedzimšanas līdz aiziešanai veļu valstībā. Katra aina papildināta ar dainu četrrindi, ar kādu latvju rakstu zīmi, kas iekomponēta auseklī, ko savukārt ieskauj saules aplis un ozolu vainags. Bibliotēkas zāles logu un durvju vitrāžu autore ir Rīgas māksliniece Estere Bormane, kuras darbi redzami arī Jelgavas Valsts ģimnāzijā.
Piedāvātie pakalpojumi
Visiem Jelgavas pilsētētas bibliotēkas un tās filiālbibliotēku apmeklētājiem pieejami šādi bezmaksas pamatpakalpojumi:
Bibliotēka piedāvā arī maksas pakalpojumus.
XXVII Vispārējie latviešu Dziesmu un XVII Deju svētki
XXVII Vispārējie latviešu Dziesmu un XVII Deju svētki notika Rīgā, Latvijā, no līdz.
Tie norisinājās 150 gadus pēc pirmajiem vispārīgajiem latviešu dziedāšanas svētkiem, kas notika 1873. gadā. Svētkus rīkoja Latvijas Nacionālais kultūras centrs un tajos piedalījās ap 40 000 dalībnieku no Latvijas, kā arī citām pasaules valstīm.
Virsdiriģenti un virsvadītāji
2022. gada 23. novembrī Svētku mākslinieciskā padome apstiprināja visu koprepertuāra nozaru virsdiriģentus, virsvadītājus un Goda virsdiriģentus un virsvadītājus:
Putāni (Skaistas pagasts)
Putāni ir ciems Skaistas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 287 km attālumā no Rīgas.
Pastnieks Pets (seriāls)
Pastnieks Pets (en) ir Apvienotās Karalistes animācijas seriāls, kuru radīja Džons Kunlifs. Tā pirmā sērija tika rādīta kanālā BBC One, savukārt pēdējā —. Seriāls ir par izdomātas pilsētas Grīndeilas pastnieku Petu. 2014. gadā iznāca filma ar tādu pašu nosaukumu, kura balstīta uz animācijas seriālu "Pastnieks Pets". Seriāls paredzēts bērnu auditorijai.
Davide Rebellins
Davide Rebellins (it; dzimis Sanbonifačo, Veronas provincē, miris ) bija Itālijas šosejas riteņbraucējs. Karjeras laikā viņš izcieta divu gadu diskvalifikāciju par pozitīvām dopinga analīzēm 2008. gada Olimpiskajās spēlēs (sacensībās sportists finišēja kā otrais, taču medaļa vēlāk tika atņemta). Savus lielākos panākumus viņš guva 2004. gada sezonā, kad uzvarēja trijās nozīmīgākajās Ardēnu klasikās: Amstel Gold Race, La Flèche Wallonne un Ljēža—Bastoņa—Ljēža. Viņš tika uzskatīts par vienu no labākajiem savas paaudzes klasiku speciālistiem; viņa izdevās vairāk kā piecdesmit reizes finišēt labāko desmitniekā UCI Pasaules kausa un UCI ProTour klasikās. Viņš uzvarējis arī daudzdienu sacensībās Parīze—Nica un Tirreno–Adriatico, kā arī Giro d'Italia posmā.
Karjera
2012. gadā pārstāvēja Meridiana-Kamen komandu.
Karjeru noslēdza 2022. gadā 51 gada vecumā.
Rebellins mira 2022. gada 30. novembrī, 51 gada vecumā, kad treniņa laikā viņu notrieca smagās automašīnas vadītājs.
Dopings
2009. gada aprīlī SOK paziņoja, ka sešiem sportistiem ir konstatētas pozitīvas dopinga analīzes no paraugiem, kas ņemti 2008. gada olimpiskajās spēlēs, nenosaucot vārdus vai sporta veidus. Vēlāk izplatījās baumas, ka to skaitā bija divi riteņbraucēji, viens no tiem medaļas ieguvējs. Itālijas Olimpiskā komiteja apstiprināja, ka vīriešu izlases sportistam uzrādītas pozitīvas CERA analīzes pēc grupas brauciena, nenosaucot tā vārdu. Nākamajā dienā, 29. aprīlī Itālijas Olimpiskā komiteja apstiprināja, ka iesaistītais sportists ir sudraba medaļas ieguvējs Rebellins. Sportista aģents nosūtīja pieprasījumu analizēt B paraugu, kas vēlāk arī uzrādīja pozitīvas analīzes. Itālijas Olimpiskā komiteja iesūdzēja Rebellinu tiesā, pieprasot €500 000 zaudējumu atlīdzināšanu un divpadsmit mēnešu brīvības atņemšanu, saskaņā ar 2000. gadā pieņemto likumu, kas ļauj sportistiem, kas lieto dopingu, piemērot līdz trijiem gadiem cietumsoda. Tomēr 2015. gadā tiesa Padujā lēma, ka lietai nav krimināla sastāva, bez tā arī attaisnojot Rebellinu no apsūdzībām par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.
Brūnkakla gārgale
Brūnkakla gārgale (Gavia stellata) ir gārgaļu dzimtas (Gaviidae) migrējošs ūdensputns, kas sastopams ziemeļu puslodes ziemeļu daļā. Tā ir visbiežāk sastopamā gārgaļu suga pasaulē. Brūnkakla gārgale ligzdo Arktikas un Subarktikas reģionos, bet ziemo jūrā, piekrastes ūdeņos.
Izplatība
Brūnkakla gārgale sastopama Holarktikā — Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Tā ligzdo pārsvarā uz ziemeļiem no 50° ziemeļu paralēles, areālam iesniedzoties dziļi Arktikā. Tā ligzdo Islandē, Skotijas ziemeļos, Īrijas ziemeļrietumos, Skandināvijas un Krievijas ziemeļos.
Tā ziemo pārsvarā gar Atlantijas un Klusā okeāna ziemeļu piekrastēm, kā arī Baltijas, Kaspijas, Melnajā jūrā un Vidusjūrā, lielos Dienvideiropas ezerus un upes ieskaitot. Eiropas populāciju var novērot ziemojam Spānijas, Marokas, Tunisijas un Gambijas krastos, bet Āzijas populācijas ziemo gar Klusā okeāna krastiem, areālam uz dienvidiem sasniedzot Ķīnu, Japānu un Taivānu. Reizumis brūnkakla gārgali novēro Mongolijā.
Gar Ziemeļamerikas kontinenta krastiem vistālākā ziemošanas vieta dienvidos ir Kalifornijas pussala un Kalifornijas līcis. Reizēm brūnkakla gārgale novērota Meksikas vidusdaļas štatā Idalgo. Ziemeļamerikā tā ziemo arī iekšzemē, Lielajos ezeros.
Latvijā
Brūnkakla gārgale Latvijā ir parasta caurceļotāja un uzturas galvenokārt jūrā. Sevišķi bieži tā novērojama pavasarī (martā, aprīlī). Tā ir arī samērā parasta ziemotāja gar Baltijas jūras rietumu piekrasti, kā arī maigākās ziemās novērojama Rīgas līcī. Iekšzemē brūnkakla gārgale ieceļo ļoti reti — reizēm rudenī, kad migrējošo putnu bari šķērso arī iekšzemes teritoriju, lai dotos uz ziemošanas vietām rietumu piekrastē. Par to liecina, piemēram, novērojums pie Babītes ezera 1999. gada rudenī. Vasarā brūnkakla gārgale Latvijā praktiski nav sastopama, ja neskaita atsevišķus neligzdojošus īpatņus, kas novērojami jūrā. Kopš 20. gadsimta vidus ligzdošana Latvijā nav konstatēta.
Izskats un īpašības
Brūnkakla gārgale ir mazākā no visām gārgalēm. Tās ķermeņa garums ir 53—69 cm, spārnu izplētums 100—120 cm, svars 1—2,7 kg. Līdzīgi kā pārējām gargalēm, arī brūnkakla gārgalei ir proporcionāli garš ķemenis, vidēji garš kakls un kājas anatomiski novietotas tālu ķermeņa aizmugurē. Abi dzimumi izskatās vienādi, lai gan tēviņi ir nedaudz lielāki un smagāki nekā mātītes.
Ārpus vairošanās sezonas pieaugušajiem putniem galvas un kakla aizmugure kļūst tumši zaļipelēka, bet pakakle balta. Arī mugura ir tumša ar sīku, baltu raibumojumu, vēders balts. Vairošanās sezonas laikā apspalvojums mainās. Galva un kakla sāni kļūst vienmērīgi brūni pelēki, izceļoties sarkanajām acīm. Kakla aizmugurē veidojas šauru, melni — baltu garenvirziena līniju raksts, bet pakaklē uz rīkles izveidojas košs, sarkanbrūns, trīsstūrveida laukums. Ķermeņa apakšdaļa saglabājas balta vai kļūst gaiši dzeltenbrūna, bet mugurpuse tumši pelēkbrūna, spārnu apakšas baltas. Knābis smalks, taisns un ass. Gārgalei ir raksturīgi turēt galvu tā, ka knābis ir viegli izsliets gaisā. Vasarā tas ir melns, bet ziemā gaiši pelēks. Knābja krāsas izmaiņas nenotiek vienlaicīgi ar apspalvojuma maiņu.
Jaunjelgavas kapsēta
1926. gadā 18. novembrī kapos atklāts piemineklis Atbrīvošanas cīņās kritušo karavīru piemiņai. Viena no Latvijas vietām, kas ir visvairāk skarta no Sahalīnas dižsūrenes invāzijas.
Brūnkakla gārgale
Adaptācija ūdens videi
Brūnkakla gārgale ir ļoti laba peldētāja un nirēja, bet neveikla uz zemes. Tās kauli ir ļoti blīvi, ķermenim raksturīgas slaidas, smailas plūdformas, kuras piemērotas niršanai. Pat smailais knābis atvieglo niršanu. Gārgales kājas novietotas tālu aizmugurē, pēdas ir platas un pleznotas, ķermenis saplacināts, atgādinot plostu, un, kuļot pēdas kā propellerus, putns veikli peld.
Balss
Brūnkakla gārgales ir skaļi putni ar attīstītu vokalizāciju. Katrai situācijai tiek lietota atšķirīga sasaukšanās. Piemēram, lidojumā, kad tiek šķērsota pazīstama ūdenstilpe, tā ir ātra, zoss gāgināšanai līdzīgu saucienu sērija, apmēram pieci gāginājumi sekundē. Ja tuvumā ir briesmas, tas ir īss, rējienu atgādinošs sauciens. Pāris savstarpēji sazinās ar zemu, māvienu atgādinošu skaņu. Šādas skaņas tiek izmantotas arī starp vecākiem un mazuļiem. Minētie piemēri nav vienīgie sazināšanās veidi, izmantotās skaņas ir ļoti daudzveidīgas un specifiskas.
Uzvedība
Tā kā kājas anatomiski atrodas izteikti ķermeņa aizmugurē, tad gārgale uz sauszemes ir ļoti neveikla un nespēj iet pa zemi kā citi putni. Tomēr tā ļoti sekmīgi sevi stumj ar pleznām uz priekšu, balstoties uz krūtīm. Brūnkakla gārgale ir vienīgā gārgaļu ģintī, kas spēj pacelties gaisā arī no sauszemes, pārējās gārgaļu sugas var pacelties spārnos tikai no ūdens virsmas. Paceļoties gaisā no ūdens, gārgales ieskrienas pa ūdens virsmu, brūnkakla gārgalei šis ieskrējiens ir izteikti īsāks. Ja brūnkakla gārgali izbiedē, tā spēj iegremdēties, no ūdens laukā atstājot tikai galvu vai pat tikai knābi.
Migrācijas lidojumus brūnkakla gārgales veic gaišajā diennakts laikā. Tās ceļo pa vienam vai veido nelielas, vaļīgas grupas, kas uzturas lielu ūdenstilpju tuvumā. Gārgales cenšas lidot gar piekrasti, izvairoties no lieliem, atklātiem ūdeņiem. Sibīrijas populācijas simtiem kilometru ceļo pāri iekšzemes teritorijām. Brūnkakla gārgale ir ļoti laba lidotāja un spēj sasniegt ātrumu 75 — 78 km/h. Brūnkakla gārgale vasaras beigās vai rudenī maina apspalvojumu un šajā periodā (3—4 nedēļas) nespēj lidot. Ziemošanai brūnkakla gārgales izvēlas seklus piekrastes ūdeņus, kuros ir bagātīga ūdens augu veģetācija.
Barība
Brūnkakla gārgale barojas galvenokārt ar zivīm, bet tā reizēm barojas arī ar moluskiem, vēžveidīgajiem, vardēm, ūdens bezmugurkaulniekiem, kukaiņiem, zivju ikriem un kāpuriem un pat ar augiem. Barība tiek meklēta nirstot un peldot zem ūdens, kuļot kājas kā propellerus. Stūrēšanai tiek izmantoti spārni. Niršanas dziļums ir apmēram 2—9 metri, gārgalei uzturoties zem ūdens apmēram minūti.
Pirmās dienas pēc izšķilšanās vecāki mazuļus baro ar ūdens kukaiņiem un nelieliem vēžveidīgajiem, bet jau sasniedzot 3—4 dienu vecumu vecāki tiem sāk pienest nelielas zivis, kuras tie spēj norīt. Sasniedzot 4 nedēļu vecumu, jaunie putni ēd to pašu, ko pieaugušie. Brūnkakla gārgale ir vienīgā no gārgaļu sugām, kas dodas samērā tālu prom no ligzdošanas vietas, lai atrastu un nomedītu piemērotas zivis saviem mazuļiem.
Ligzdošana
Brūnkakla gārgales veido monogāmus pārus uz daudziem gadiem. Pāris kopīgi būvē ligzdu, kurai var būt divi veidi. Visbiežāk tā ir sekli izskrāpēta iedobe zemē, retākos gadījumos tā atrodas uz no dūņām un ūdens augiem sakrautas kaudzes uz ūdens virsmas. Ligzda tiek izklāta ar augiem, sūnām un dažām spalvām. Ligzda parasti atrodas ne tālāk par pusmetru no ūdenstilpes krasta. Dējumā visbiežāk ir 2 gaiši brūnas vai olīvzaļas olas ar tumšiem raibumiņiem, lai gan dējums var būt 1—3 olu lielumā. Inkubācijas periods ilgst 24—29 dienas, perē galvenokārt mātīte. Perēšana uzsākas uzreiz pēc pirmās olas izdēšanas, līdz ar to mazuļi neizšķiļas vienlaicīgi. Ja dējums aiziet bojā pirms putnēni ir izšķīlušies, brūnkakla gārgale dēj otro dējumu, bet parasti jaunā ligzdā. Mazuļi izšķiļas segti ar dūnām, kustīgi un ar acīm vaļā. Par putnēniem rūpējas abi vecāki un mazuļus baro apmēram 38—48 dienas, arī kādu laiku pēc tam, kad tie sākuši lidot.
Ja ligzda vai putnēni tiek apdraudēti, vecāki cenšas uzbrucēju aizvilināt prom. Gārgalēm ir raksturīgi, mazuļus pārnest uz savas muguras, bet par brūnkakla gārgalēm viedoklis dalās: vieni uzskata, ka brūnkakla gārgales tāpat kā citas vizina mazuļus uz savas muguras, citi, ka šī suga to nedara. Vecākā zināmā brūnkakla gārgale savvaļā ir nodzīvojusi līdz 23 gadu vecumam.
Tbilisi traģēdija
Tbilisi traģēdija, zināma arī kā '''9. aprīļa traģēdija vai Tbilisi slaktiņš''', bija notikumi, kas norisinājās 1989. gada 9. aprīlī Tbilisi, Gruzijas PSR, kad PSRS armija apspieda pretpadomju demonstrāciju, nogalinot 21 un ievainojot simtiem civiliedzīvotāju. Mūsdienās 9. aprīlis tiek atzīmēts kā Nacionālās vienotības diena (ka; erovnuli ertianobis dghe) un Gruzijā ir oficiāla brīvdiena.
Priekšvēsture
Gruzijas PSR 1988. gadā pretpadomju kustība kļuva aktīvāka. Pretpadomju politiskās organizācijas Tbilisi organizēja vairākus streikus un mītiņus. Konflikts starp padomju valdību un gruzīnu nacionālistiem saasinājās pēc tā sauktās Lihni asamblejas 1989. gada 18. martā, kad vairāki tūkstoši abhāzu pieprasīja atdalīšanos no Gruzijas un 1921.—1931. gada Savienības republikas statusa atjaunošanu. Atbildot uz to, pretpadomju grupējumi sarīkoja virkni nesankcionētu mītiņu visā republikā, apgalvojot, ka padomju valdība izmanto abhāzu separātismu, lai pretotos neatkarības kustībai.
Protesti sasniedza maksimumu 1989. gada 4. aprīlī, kad desmitiem tūkstošu gruzīnu sapulcējās pie valdības nama Rustaveli avēnijā Tbilisi. Protestētāji, kurus vadīja Neatkarības komiteja (Merabs Kostava, Zviads Gamsahurdija, Giorgi Čanturija, Irakli Bathiašvili, Irakli Cereteli un citi), organizēja miermīlīgas demonstrācijas un bada streikus, pieprasot sodīt abhāzu separātistus un atjaunot Gruzijas neatkarību.
Vietējās padomju varas pārstāvji zaudēja kontroli pār situāciju galvaspilsētā un nespēja ierobežot protestus. Gruzijas Komunistiskās partijas pirmais sekretārs Džumbers Patiašvili lūdza PSRS vadību nosūtīt karaspēku, lai atjaunotu kārtību.
Demonstrācijas
9. aprīlī pulksten 3.45 no rīta padomju bruņutransportieri un karaspēks ģenerāļa Igora Rodionova vadībā ielenca demonstrāciju teritoriju. Vēlāk Rodionovs savā intervijā apgalvoja, ka gruzīnu kaujinieku grupas uzbrukušas neapbruņotiem karavīriem ar akmeņiem, metāla ķēdēm un stieņiem. Padomju Savienības karaspēks saņēma ģenerāļa Rodionova pavēli ar jebkādiem līdzekļiem atbrīvot avēniju no demonstrantiem.
Sadursme
Padomju kareivji, bruņoti ar militārajiem stekiem un sapieru lāpstiņām (padomju īpašo spēku iecienīts ierocis ), devās pretī demonstrantiem, kas pārvietojās pa Rustaveli avēniju. Karavīri sāka uzbrukt demonstrantiem ar lāpstām, radot dažāda smaguma ievainojumus.
Viena no uzbrukuma upuriem bija kāda 16 gadus veca meitene, kura mēģināja aizbēgt no pretimnākošajiem karavīriem, bet tika vajāta un piekauta līdz nāvei netālu no valdības ēkas kāpnēm, saņemot sitienus pa galvu un krūtīm. No notikuma vietas viņu izvilka māte, kurai arī uzbruka karavīri un viņa tika ievainota. Šis īpaši vardarbīgais uzbrukums tika ierakstīts video no kādas ēkas balkona, kas atradās otrpus avēnijai. Video pēc tam tika izmantots kā pierādījums Sobčaka parlamentārās komisijas slēdzienā par 1989. gada 9. aprīļa notikumu izmeklēšanu. Tika ziņots, ka padomju karavīru grupas vajāja atsevišķus upurus, nevis izklīdināja pūli.
Uzbrukuma rezultātā gāja bojā 19 cilvēki, no tiem 17 sievietes. Cietušo autopsijās tika secināts, ka nāves cēlonis visiem mirušajiem, izņemot vienu nopietnu galvaskausa un smadzeņu traumu, ir nosmakšana (asfiksija), ko izraisījusi gan ķermeņa saspiešana, gan ķīmisku vielu ieelpošana.
Pret demonstrantiem tika izmantota CN un CS gāze; tika ziņots par vemšanu, elpošanas sistēmas traucējumiem un pēkšņu nervu sistēmas paralīzi.
Neapbruņoti milicijas darbinieki mēģināja evakuēt panikas pārņemto demonstrantu grupu, tomēr video, ko slepeni uzņēma opozīcijas žurnālisti, redzams, ka karavīri neļauj ārstiem un neatliekamās palīdzības darbiniekiem palīdzēt ievainotajiem cilvēkiem; kareivji uzbruka pat ātrās palīdzības darbiniekiem. Filmā iemūžināts kāda jaunieša tēls, kurš sit pa tanku ar nūju, kļuva par gruzīnu pretpadomju kustības simbolu.
10. aprīlī padomju valdība izdeva paziņojumu, vainojot demonstrantus par to, ka tie radījuši nemierus un draudus sabiedrības drošībai. Nākamajā dienā gruzīnu TV rādīja vardarbīgi nogalināto 19 sieviešu līķus, demonstrējot padomju karavīru brutalitāti, jo mirušo sieviešu sejas bija grūti identificējamas sejas traumu un sitienu pa galvu dēļ. Padomju valdība vainoja demonstrantus 20 cilvēku nāvē, apgalvojot, ka viņi ir sabradājuši viens otru, panikā atkāpjoties no padomju kareivjiem. Tā bija daļēja patiesība, jo padomju karaspēks bija bloķējis visu teritoriju, izņemot vienu šauru eju, kas apgrūtināja bēgšanu no laukuma un izraisīja pūļa saplūšanu un, iespējams, radīja izmisīgu savstarpēju vardarbību starp iesprostotajiem demonstrantiem.
1989. gada 9. aprīlī Tbilisi notikušo notikumu izmeklēšanas parlamentāro komisiju izveidoja Padomju Savienības Tautas deputātu kongresa loceklis Anatolijs Sobčaks. Pēc pilnīgas izmeklēšanas komisija apstiprināja valdības apgalvojumu, ka nāves cēlonis bijusi sabradāšana, bet vēl viens veicinošs faktors bija pret demonstrantiem izmantotās ķīmiskās vielas. Komisija nosodīja militāristus, kas bija izraisījuši demonstrantu bojāeju, mēģinot tos izklīdināt. Komisijas ziņojums apgrūtināja turpmāku militārās varas izmantošanu pret demonstrācijām Padomju Savienībā. Sobčaka ziņojums sniedza detalizētu pārskatu par vardarbību, kas tika izmantota pret demonstrantiem, un ieteica pilnībā saukt pie atbildības militārpersonas, kas bija atbildīgas par 9. aprīļa notikumiem.
Sekas
10. aprīlī, protestējot pret represijām, Tbilisi un pārējā Gruzija uzsāka streiku un tika pasludināts 40 dienu ilgs sēru periods. Cilvēki lielā skaitā notikumu vietā nolika ziedus. Tika izsludināts ārkārtas stāvoklis, bet demonstrācijas turpinājās.
Notikuma rezultātā no amata atkāpās Gruzijas PSR valdība. Maskava apgalvoja, ka demonstranti uzbrukuši pirmie un kareivjiem nācies viņus atvairīt. Pirmajā Tautas deputātu kongresā (1989. gada maijs—jūnijs) Mihails Gorbačovs atteicās uzņemties atbildību, novirzot vainu uz armiju. Atklājumi liberālajos padomju plašsaziņas līdzekļos, kā arī “pro-Perestroikas” deputāta Anatolija Sobčaka izmeklēšanas komisijas atklājumi par Tbilisi notikumiem, par kuriem ziņoja otrajā kongresā 1989. gada decembrī, radīja apjukumu padomju politikas smagsvaros un armijas vadībā, ko apsūdzēja šo notikumu sakarā.
Mantojums
9. aprīļa traģēdija radikalizēja Gruzijas pretošanos padomju varai. Dažus mēnešus vēlāk, 1989. gada 17.—18. novembrī Gruzijas PSR Augstākās padomes sesijā, tika oficiāli nosodīta Gruzijas Demokrātiskās Republikas okupācija un aneksija 1921. gadā, ko veica Padomju Krievija.
9. aprīļa notikumi deva pamatu tā dēvētajam “Tbilisi sindromam”. Šim sindromam bija raksturīga militārpersonu un karavīru nevēlēšanās pieņemt taktiskus lēmumus vai pat pakļauties pavēlēm bez skaidras atbildības ķēdes augstākai iestādei. Tas radās sakarā ar padomju vadības atteikšanos uzņemties atbildību par pavēli atbrīvot laukumu, komisijas ziņojumu un Ševardnadzes kritiku par militāristiem kopumā. "Tbilisi sindroms" bija aktuāls arī turpmākajos gados, īpaši pēc notikumiem Baku un Viļņā, un 1991. gadā veicināja karavīru atteikšanos novērst demonstrācijas 1991. gada augusta puča laikā.
1991. gada 31. martā gruzīni referendumā pārliecinoši nobalsoja par neatkarību no Padomju Savienības. Ar 90,5% vēlētāju aktivitāti par neatkarību nobalsoja aptuveni 99% vēlētāju. 9. aprīlī, traģēdijas otrajā gadadienā, Gruzijas Republikas Augstākā Padome pasludināja Gruzijas suverenitāti un neatkarību no Padomju Savienības.
2004. gada 23. novembrī Rustaveli avēnijā tika atklāts memoriāls traģēdijas upuriem.
Novijkaliņiva
Novijkaliņiva ir rajona nozīmes pilsēta Ukrainas rietumos, Ļvivas apgabala Sambiras rajonā.
Vēsture
Pilsēta veidojusies no 20. gadsimta vidus pie kara aviācijas bāzes. Mūsdienās šeit bāzējas Ukrainas armijas 7. kara aviācijas pulks.
Krievijas 2022. gada iebrukums Ukrainā
24. februāra rītā Krievijas iebrukuma laikā ar raķetēm tika apšaudīta karaspēka vienība. Sprādzieni bija dzirdami 16 km attālumā.
1293. gads
1293. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Eduards Svirlovskis
Eduards Svirlovskis (1874—1949) bija viens no augstākās farmācijas izglītības ieviesējiem Latvijā.
Biogrāfija
Dzimis 1874. gada 10. novembrī kā vienīgais dēls Jelgavas apriņķa Ūziņu (Jēkabnieku) pagasta “Lieldimzēnu” saimnieku Jāņa un Lizbetes Svirlovsku ģimenē. Skolas gaitas uzsāka Ūziņu pamatskolā, pēc tam Zaļenieku draudzes jeb baznīcas skolā. Turpināja mācīties Jelgavas klasiskajā ģimnāzijā. Ģimnāzijas laikā labi apguva krievu, vācu, sengrieķu un latīņu valodu. Sekmīgi 1892. gadā pabeidzis ģimnāziju, E. Svirlovskis divus gadus no 1892. līdz 1894. gadam nostrādāja par mācekli Jāņa Herteļa aptiekā Jelgavā un turpmāk J. F. Lihingera aptiekā Rīgā no 1894. līdz 1985. gadam. Ieguvis vajadzīgās zināšanas, 1895. gadā viņš devās uz Tērbatas Universitāti, kur nokārtoja aptiekāra palīga eksāmenu. Pēc tam Vladikaukāzā Štebera un Batumi Vituminska aptiekā četrus gadus no 1896. līdz 1899. gadam izpildīja aptiekāra palīga pienākumus. Atgriezies dzimtenē, E. Svirlovskis 1899. gadā no “Dimzēniem” devās uz Jurjevu, kā bija pārdēvēta Tērbata, studēt farmāciju. Bija korporācijas "Lettgallia“ filistrs. 1906. gadā pabeidza Tērbatas Universitāti, mag. pharm.
No 1906. līdz 1908. gadam strādāja Pēterpils „Krēsliņa“ aptiekā par laborantu. No 1908. līdz 1918. gadam bija Pēterpils farmaceitiskās biedrības laboratorijas vadītājs un farmācijas žurnāla redaktors. No 1916. līdz 1919. gadam bija Zemkopības ministrijas vecākais speciālists. 1919. gadā uzsāka darbu Latvijas veselības departamenta dienestā par ķīmijas nodaļas vadītāju. 1920. gadā tika ievēlēts par Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātes docentu, bet 1924. gadā ievēlēts par profesoru.
1937. g. 20. maijā E. Svirlovskis aizstāvēja disertāciju par tēmu: "Hibridoloģiskas un embrioloģiski — citoloģiskas studijas par Digitālis ģinti" un ieguva Dr. pharm. grādu.
Par ieguldījumu farmācijā E. Svirlovskis 1935. gadā saņēma Triju Zvaigžņu ordeni (III šķiru).
Viņa vadībā izstrādāti 49 diplomdarbi.
Publicējis 74 zinātniskus un populārzinātniskus rakstus vācu, krievu, latviešu un angļu valodā.
Baltais purvs (Launkalnes pagasts)
Baltais purvs ir zemais un pārejas purvs Smiltenes novada Launkalnes pagastā. Izvietojies pagasta austrumdaļā starp autoceļiem P27 un V253. 65,5 ha no purva teritorijas aizņem dzērvenāji, galvenokārt lielā dzērvene. Ciņainums ap 50%, ciņu augstums 10—20 cm. Notece ziemeļos uz Lipsu.
1977. gadā purvā izveidots dzērvenāju dabas liegums 163,2 ha platībā. 1999. gadā kopā ar ziemeļos esošo Apiņu purva dzērvenāju liegumu iekļauts Mežoles dabas liegumā kā stingrā režīma (dabas rezervāta) zona. Natura 2000 teritorija.
Pēdējais Lāčplēsis
"Pēdējais Lāčplēsis" ir 2010. gadā tapusi, pretrunīgi vērtēta 23 minūšu gara groteska īsfilma, kas kariķē toreizējo politisko vidi Latvijā. Filmas režisors un producents ir Jānis Vingris.
Sižets
Pār Latviju nolaidusies drūma nakts. Pie varas nācis alkatīgais un izvirtušais doktors Šņukurs, kam rūp tikai vara un personiskās neķītrās izklaides. Daudzi latvju tautas varoņi ir sagūstīti un pakļauti sadistiskiem pazemojumiem, bet citi — izsludināti meklēšanā kā noziedznieki. Tomēr varenākais no tiem visiem — leģendārais Lāčplēsis, kurš reiz divkaujā ar Melno bruņinieku nogrima likteņupē Daugavā, iznirst no dzelmes, lai mainītu Latvijas likteni.
Kopā ar „labajiem” varoņiem — Antiņu un Maiju — Lāčplēsis no „sliktajiem” glābj princesi Zeltīti, mazo vīriņu Sprīdīti un dzejnieku Raini. Tas nokaitina vareno doktoru Šņukuru, un viņš tos visus izaicina uz boksa maču. Pieveikt Šņukuru pa vienam neizdodas. Vai kopīgi izcīnītā uzvara ir īsta?
Ažiotāža
Vēl pirms filmas pabeigšanas tā sacēla lielu ažiotāžu, toreizējiem Saeimas deputātiem un Tautas partijas politiķiem Aigaram Kalvītim un Mārim Kučinksim publiski paužot sašutumu filmas par „Latvijas tēla graušanu”. Kritizēta tika arī iespējamā politiskā cenzūra, filmai liedzot saņemt turpmāko finansējumu no Nacionālā kino centra. Šādu viedokli pauda filmas režisors, kā arī Starptautiskā preses un vārda brīvības organizācija „Žurnālisti bez robežām” (Reporters Sans Frontieres) un ASV Valsts departaments.
Dūmele
Dūmele (, agrāk arī Dūmelesciems, Dūmelciems) ir apdzīvota vieta Talsu novada Dundagas pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļdaļā Milzgrāvja krastos 25 km no pagasta centra Dundagas un 178 km no Rīgas.
Putāni (Ambeļu pagasts)
Putāni ir ciems Augšdaugavas novada Ambeļu pagastā. Atrodas 233 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Šekšineits, Raudinkas ezers, Višķu ezers, hostelis.
Krievijas Nopelniem bagātais treneris
Krievijas Nopelniem bagātais treneris (ru) ir sporta goda nosaukums. Tas tika nodibināts Krievijā 1992. gadā un pēc PSRS sabrukuma nomainīja līdz tam eksistējošo Padomju Savienības sporta goda nosaukumu "PSRS Nopelniem bagātais treneris". Nosaukumu ieguvušais treneris tiek apbalvots ar krūšu nozīmi.
Kopš 2007. gada šo titulu piešķir arī ārzemniekiem. Pirmais ārzemnieks, kas kļuva par Krievijas Nopelniem bagāto treneri, ir Krievijas vīriešu basketbola izlases treneris Deivids Blats. Starp apbalvotajiem ar šo goda nosaukumu ir arī Latvijas hokeja treneri Oļegs Znaroks un Harijs Vītoliņš.
Kaklarota
Kaklarota ir juvelierizstrādājums, kas tiek nēsāts ap kaklu. Kaklarotas, iespējams, bija viens no senākajiem cilvēku rotājumu veidiem. Tās bieži kalpo ceremoniju, reliģiskiem, maģiskiem vai apbedīšanas nolūkiem, kā arī tiek izmantotas kā bagātības un statusa simboli, jo tās parasti tika izgatavotas no dārgmetāliem un dārgakmeņiem.
Kaklarotas galvenā sastāvdaļa ir lente, ķēde vai aukla, ko aptin ap kaklu. Tie visbiežāk tiek kausēti dārgmetālos, piemēram, zeltā, sudrabā un platīnā. Kaklarotām bieži ir papildu stiprinājumi, kas tiek piekārti vai ievietoti pašā kaklarotā. Šie pielikumi parasti ietver kulonus, medaljonus, amuletus, krustus un dārgakmeņus un pusdārgakmeņus, piemēram, dimantus, pērles, rubīnus, smaragdus, granātus un safīrus. Tie ir izgatavoti no daudziem dažādiem materiāliem un tiek izmantoti daudzām lietām un dažreiz tiek klasificēti kā apģērbi.
Senās civilizācijas
Senajā Mezopotāmijā cilindru plombas bieži tika savērtas un nēsātas kā rotaslietas. Senajā Babilonā kaklarotas tika izgatavotas no karneola, lapis lazuli, ahāta un zelta, no kura tika izgatavotas arī zelta ķēdes. Senie šumeri veidoja kaklarotas un krelles no zelta, sudraba, lapis lazuli un karneola. Senajā Ēģiptē tika nēsātas dažādas kaklarotas. Augstākās klases senie ēģiptieši reliģiskiem, svinīgiem un bēru nolūkiem valkāja apkakles no organiskiem vai pusdārgakmeņiem un dārgakmeņiem. Šīs apkakles bieži bija rotātas ar pusdārgakmeņiem, stiklu, keramiku un dobām pērlītēm. Pērles, kas izgatavotas no dažādiem dārgakmeņiem un pusdārgakmeņiem, parasti tika arī savērtas kopā, lai izveidotu kaklarotas. Izplatīts bija arī zelts, kas tika veidots stilizētās augu, dzīvnieku un kukaiņu formās. Amuleti tika pārvērsti arī par kaklarotām. Senajā Krētā kaklarotas valkāja visas klases; zemnieki valkāja akmeņus uz linu diega, bet bagātie valkāja ahāta, pērļu, karneola, ametista un kalnu kristāla krelles. Papildus pastas krellēm tika nēsāti arī kuloni, kas veidoti putnu, dzīvnieku un cilvēku formā.