cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2015. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
Trešais aplis
Trešais aplis sākās pēc pauzes, kas bija saistīta ar UEFA Eiropas līgas 2. kvalifikācijas kārtas spēlēm, kurās piedalījās visi trīs Latvijas klubi, kas piedalījās pirmajā kārtā, ar 15. kārtu, kas notika 26. un 27. jūlijā. Pirmajā spēlē FK Ventspils ar rezultātu 2—0 pārspēja FS METTA/LU, abus vārtus gūstot Ndue Mujeci, kas ļāva Ventspils komandai uz laiku iegūt līderpozīcijas Virslīgā. Nākamajā diena FK Jelgava mājās ar rezultātu 1—0 pārspēja BFC Daugavpils, bet spēle starp FK Liepāja un Skonto FC, kurai traumas bija guvuši trīs centra aizsargi — jau pieminētais Vitālijs Smirnovs, Levans Mahradze un Vjačeslavs Isajevs, beidzās ar rezultātu 2—2. Spēles 90. minūtē vārtus Skonto labā guva Oļegs Timofejevs, kuram tie bija pirmie vārti viņa Virslīgas karjerā (līdz šim brīdim viņš bija aizvadījis 171 spēli dažādos klubos), panākot neizšķirtu. Pēc šīs kārtas par Virslīgas līderi kļuva FK Ventspils, ar kuru vienāds punktu skaits bija FK Liepāja, kurai gan bija sliktāka vārtu starpība, kā arī par spēli vairāk nospēlēts, bet trešajā vietā, tāpat kā pēc iepriekšējām kārtām, bija Skonto.
16. kārta, kas bija pirmā turnīra kārta augustā, sākās ar FK Liepāja 4—1 uzvaru pār FK Spartaks Jūrmala. Dāvis Ikaunieks guva divus vārtus, nostiprinot pozīcijas labāko vārtu guvēju sarakstā ar 9 vārtiem, kamēr tuvākajam sekotājam Vladislavam Gutkovskim bija pieci. Citā spēlē FK Jelgava ar 3—2 uzvarēja Skonto FC, tādējādi saasinot situāciju turnīra tabulā un pietuvojoties labāko trijniekam. Pēdējā kārtas spēle starp komandām, kas cīnījās par 6. vietu — BFC Daugavpils un FS METTA/LU — beidzās neizšķirti 0—0. Pēc kārtas līderpozīcijas atguva FK Liepāja, bet FK Ventspils bija tikai 3 punktu mazāk un aizvadījusi par 2 spēlēm mazāk.
17. kārta norisinājās 9. un 10. augustā. Pirmajā spēlē turnīra līderi FK Liepāja nospēlēja neizšķirti 1—1 ar FK Jelgava, vārtus kompensācijas laika pēdējā minūtē gūstot Iļjam Šadčinam. Neilgi pirms spēles beigām otro dzelteno kartīti par spēles laika vilcināšanu un sekojošo sarkano kartīti nopelnīja FK Jelgava spēlētājs Rustams Sosranovs. Tajā pašā dienā spēle starp FK Ventspils un FK Spartaks Jūrmala beidzās neizšķirti 0—0. Tāpat kā iepriekšējā spēlē arī šajā viens spēlētājs par divām dzeltenajām kartītēm nopelnīja sarkano kartīti un noraidījumu no laukuma — FK Ventspils pussargs Vitālijs Rečickis. Kārtas pēdējā spēlē FS METTA/LU savā laukumā piekāpās Skonto FC ar rezultātu 1—5. Andrejs Kovaļovs šajā spēlē guva trīs vārtus, kas nozīmē, ka viņš ir otrais spēlētājs turnīrā, kas ir guvis hat-trick (ja neskaita Elvja Stugļa trīs vārtus pret FB Gulbene, kura tika izslēgta no Virslīgas un kuras rezultāti tika anulēti). Pēc šīs spēles izcēlās konflikts starp METTA/LU un Skonto pārstāvjiem, kura iemesls, visticamāk, bija dažu Skonto nepieteikto spēlētāju vēlme doties uz ģērbtuvēm pāri laukumam. Pirms spēles stadionā netika ielaists savainotais Skonto aizsargs Vitālijs Smirnovs, kā arī viens no Skonto līdzjutējiem. Latvijas Futbola federācijas Disciplinārlietu komisija konstatēja, ka klubiem nav savstarpējo pretenziju un tie ir apņēmušies veikt darbības, lai tamlīdzīgi incidenti neatkārtotos, kā arī nolēma brīdināt abu klubu oficiālās personas par neētisku uzvedību. Pēc šīs kārtas vienīgā izmaiņa bija tā, ka Skonto FC apsteidza FK Ventspils, lai gan abām komandām bija pa 25 punktiem, bet Ventspils komandai aizvadīts par spēli mazāk.
Visas 18. kārtas spēles norisinājās 15. augustā. BFC Daugavpils atņēma punktus FK Ventspils, savās mājās nospēlējot neizšķirti 1—1, lai gan BFC Daugavpils spēlētājs Dmitrijs Klimašēvičs jau spēles 2. minūtē raidīja bumbu savos vārtos. FK Liepāja uzvarēja FS METTA/LU ar rezultātu 2—0, otros vārtus gūstot Vitālijam Maksimenko, kuram tā bija pirmā spēle Virslīgā pēc pievienošanās FK Liepāja sezonas vidū, bet FK Jelgava ar rezultātu 1—0 pārspēja FK Spartaks Jūrmala.
19. augustā notika visas trīs pārceltās spēles. FS METTA/LU izbraukumā nospēlēja 2—2 ar FK Spartaks Jūrmala, otro reizi turnīra atņemot punktus kādai no labāko piecinieka komandām (5. kārtā bija 1—1 neizšķirts ar FK Jelgava). BFC Daugavpils arī spēja atņemt punktus tabulā augstāk esošai komandai — šoreiz 0—0 neizšķirts ar Skonto FC. Arī trešā no pārceltajām spēlēm beidzās ar neizšķirtu — FK Jelgava pret FK Ventspils spēle beidzās 0—0, lai gan ļoti bīstamas situācijas bija abām komandām. Pēc šīm spēlēm FK Liepāja kļuva par pārliecinošāku Virslīgas līderi, esot 4 punktu attālumā no tuvākajiem sekotājiem FK Ventspils, kuriem par spēli mazāk aizvadīts.
19. kārta notika 23. un 24. augustā. Skonto FC ar 1—3 izbraukumā pārspēja FK Ventspils, kam tas bija pirmais zaudējums šajā sezonā, tādējādi pasteidzot Ventspils komandu turnīra tabulā. FK Spartaks Jūrmala uzvarēja BFC Daugavpils ar rezultātu 2—1, uzvaras vārtus gūstot Edgaram Gauračam, kuram tā bija pirmā spēle pēc atgriešanās komandā no īres FC Aarau. Kārtas pēdējā spēlē FK Jelgava uzvarēja FS METTA/LU ar rezultātu 4—2, tādējādi pirmoreiz šosezon iekļūstot labāko trijniekā, lai gan 4. vietā esošajam FK Ventspils ir par spēli mazāk un starpība starp šīm komandām ir tikai viens punkts.
20. kārtas, kas notika 28. un 29. augustā, pirmajā spēlē BFC Daugavpils vēlreiz spēja atņemt punktus Skonto FC, kuras sastāvā nebija Artūra Karašauska, kam bija diskvalifikācija par dzelteno kartīšu limita pārsniegšanu, un nospēlēt neizšķirti 0—0. Citā spēlē, tā sauktajā Kurzemes derbijā, FK Liepāja pārspēja FK Ventspils ar rezultātu 3—2, pēc pirmā puslaika būdama vadībā ar 3—0. Vārtus guva un rezultatīvu piespēli atdeva tā brīža šīs sezonas Virslīgas rezultatīvākais spēlētājs Dāvis Ikaunieks, kuram šie bija desmitie vārti šosezon. Kārtas pēdējā spēlē savu otro uzvaru sezonā izcīnīja FS METTA/LU, kas ar rezultātu 3—2 pārspēja FK Spartaks Jūrmala. Divus vārtus guva Elī Ndekrē, bet sarkano kartīti nopelnīja Spartaka uzbrucējs Edgars Gauračs par sitienu pretiniekam pa seju.
21. kārta notika 11. un 13. septembrī un tā bija pēdējā 3. apļa kārta. Pirmajā spēlē FK Jelgava izbraukumā ar 1—2 pārspēja FK Ventspils, kam tas bija trešais zaudējums pēc kārtas, kas visi ir arī vienīgie zaudējumi šajā sezonā, kas nozīmēja, ka Jelgavai turnīra tabulā pēc šīs kārtas ir par 4 punktiem vairāk nekā FK Ventspils. Abus Jelgavas komandas vārtus guva Boriss Bogdaškins. Citā spēlē izbraukumā turnīra līderi FK Liepāja sagrāva BFC Daugavpils ar rezultātu 0—4, Dāvim Ikauniekam gūstot 11. vārtus šosezon. Pēdējā spēlē tika fiksēta vēl viena izbraukuma uzvara — FK Spartaks Jūrmala piekāpās Skonto FC ar rezultātu 1—3. Savā pirmajā spēlē šajā sezonā vārtus guva Skonto spēlētājs Ofosu Apija. Rezultātā pēc 3. apļa līderpozīcijās ar 37 punktiem bija FK Liepāja, no tās par 4 punktiem atpalika Skonto FC, vēl par diviem punktiem mazāk bija FK Liepāja, bet ceturtajā vietā ar 30 punktiem bija FK Ventspils. Piektajā vietā atradās FK Spartaks Jūrmala ar 18 punktiem, sestajā BFC Daugavpils ar 11, bet par diviem mazāk bija FS METTA/LU.
Pēc zaudējuma FK Jelgava, FK Ventspils galvenais treneris Jurģis Pučinskis atkāpās no amata, bet jau nākamajā dienā tika paziņots, ka par FK Ventspils jauno galveno treneri ir kļuvis anglis Pols Ešvorts, kas iepriekš jau bija trenējis gan FK Ventspils, gan citu Latvijas klubu Skonto FC. Tā kļuva par trešo treneru maiņu šosezon (iepriekš treneru maiņa notika BFC Daugavpils un FK Spartaks Jūrmala).
Par Virslīgas augusta labāko spēlētāju tika atzīts FK Liepāja pussargs Vladimirs Kamešs, bet par treneri — šī paša kluba treneris Viktors Dobrecovs, kurš mēneša labākā trenera balvu iegūst jau otro reizi.
Par apļa labāko jauno spēlētāju trešo reizi pēc kārtas tika atzīts FK Liepāja spēlētājs Dāvis Ikaunieks.
Ceturtais aplis
Ceturtais un pēdējais aplis sākās ar 22. kārtu, kas notika 18. un 19. septembrī. Divas galvenajām no titula pretendentēm Skonto FC un FK Liepāja tikās pirmajā šīs kārtas spēlē, kas beidzās ar rezultātu 1—2 FK Liepāja labā, kas ļoti pietuvināja viņus titulam. Divus vārtus guva Valērijs Afanasjevs. Pola Ešvorta atgriešanās spēlē kā FK Ventspils galvenajam trenerim, viņa vadītā komanda ar 3—0 pārspēja FK METTA/LU, trīs vārtus gūstot Ndue Mujeci, kas ir trešais hat-trick Virslīgā šajā sezonā (ja neskaidta Elvja Stugļa trīs vārtus pret FB Gulbene). FK Jelgava, ar 0—2 pārspējot BFC Daugavpils, pakāpās uz otro vietu Virslīgas tabulā Skonto zaudējuma dēļ.
LFF Disciplinārlietu komitejas 21. septembra sēdē tika nolemts Skonto FC par dažādiem pārkāpumiem spēlē pret Liepāju piešķirt 630 eiro naudas sodu, kā arī ka diviem Skonto spēlētājiem (Igoram Kozlovam un Ofosu Apijam), kā arī Liepājas spēlētājam Endijam Šlampem piešķirta vienas spēles diskvalifikācija (Apijam par divām dzeltenajām kartītēm pret Liepāju, pārējiem par dzelteno kartīšu limita pārsniegšanu), bet Skonto uzbrucējs Artūrs Karašausks nopelnīja 1 mēneša diskvalifikāciju.
23. kārta notika no 25. līdz 27. septembrim un sākās ar svarīgu cīņu par palikšanu Virslīgā, kas beidzās ar BFC Daugavpila 0—2 uzvaru pār FS METTA/LU, kas krietni samazināja METTA/LU izredzes palikt Virslīgā bez pārspēlēm. Citā spēlē Skonto FC ar tieši tādu pašu rezultātu pārspēja FK Jelgava, atgriežoties 2. vietā Virslīgas tabulā. Jelgavas spēlētājs Boriss Bogdaškins nerealizēja 11 metru soda sitienu, bet Valērijs Redjko ieraidīja bumbu savos vārtos, bet vēlāk FK Jelgava šajā spēlē tika piešķirts tehniskais zaudējums 0—3 par leģionāru skaita limita pārsniegšanu. Citā spēlē turnīra līderi FK Liepāja uzvarēja FK Spartaks Jūrmala ar rezultātu 2—0, tādējādi vēl vairāk attālinoties no otrās vietas.
2. un 3. oktobrī notiekošajā 24. kārtā pirmajā spēlē Skonto FC ar 3—1 pārspēja FS METTA/LU. Zaudētāju spēlētājs Rūdolfs Puķītis nopelnīja sarkano kartīti spēles 80. minūtē. Citā spēlē FK Liepāja vēl vairāk pietuvojās titulam, pārspējot FK Jelgava ar rezultātu 1—0. Vienīgos vārtus guva Dāvis Ikaunieks, kam tie bija jau trīspadsmitie vārti sezonā. Kārtas pēdējā spēlē, divus vārtus gūstot Ģirtam Karlsonam, FK Ventspils uzvarēja FK Spartaks Jūrmala ar rezultātu 3—1.
Par septembra labāko spēlētāju un treneri Virslīgā tika atzīti FK Liepāja pārstāvji — attiecīgi Dāvis Ikaunieks un Viktors Dobrecovs, kurš šo balvu ieguva jau trešo reizi šosezon.
25. kārta sākās ar FK Ventspils 4—0 sagrāvi pār BFC Daugavpils, vēl divus vārtus gūstot Ģirtam Karlsonam. Turpinājumā FK Jelgava ar rezultātu 0—1 pārspēja FK Spartaks Jūrmala, vienīgos vārtus jau kompensācijas laikā gūstot Mārcim Ošam. Jelgavas komanda otro reizi dažu spēļu laikā nerealizēja 11 metru soda sitienu. Pēdējā kārtas spēlē FK Liepājā nodrošināja 2015. gada Latvijas futbola Virslīgas čempionu titulu, ar 0—4 izbraukumā pārspējot FS METTA/LU. FK Liepāja tas bija pirmais čempionu tituls, bet 19. Latvijas čempionu tituls komandai no Liepājas.
26. kārtā pamazām sāka noskaidroties pārējās vietas turnīra tabulā. FK Spartaks Jūrmala nodrošināja sev 5. vietu, jo viņi ar 0—2 pārspējot BFC Daugavpils, divus vārtus gūstot Edgaram Gauračam. FK Jelgava 3—1 uzvara pār FS METTA/LU nozīmēja, ka METTA/LU nevarēja vairs pat teorētiski pakāpties augstāk par septīto vietu, kas nozīmēja, ka viņiem jāpiedalās pārspēlēs pret 1. līgas 2. vietas ieguvēju. Oļegs Malašenoks šajā spēlē guva trīs vārtus. Visbeidzot, svarīgā spēlē cīņā par medaļām FK Ventspils izbraukumā uzvarēja Skonto FC ar rezultātu 0—2 (abus vārtus guva Ndue Mujeci, kas nozīmēja, ka šīm komandām pēc šīs kārtas bija vienāds punktu skaits un tikai par vienu punktu priekšā bija otrajā vietā esošajā FK Jelgava, kas bija aizvadījusi par vienu spēli vairāk.
27. un priekšpēdējā kārta norisinājās 31. oktobrī, visas spēles sākās vienā laikā — 14:00. Pirmajā spēlē Skonto FC atspēlējās no rezultāta 2—1 un ar rezultātu 2—3 izbraukumā uzvarēja BFC Daugavpils, pēdējās minūtēs vārtus gūstot Artūram Karašauskam. Citā spēlē FK Ventspils savā laukumā pārspēja čempioni FK Liepāja ar rezultātu 3—1. Divus vārtus guva Eduards Tīdenbergs. Trešajā spēlē FS METTA/LU, kas jau bija garantējusi 7. vietu un dalību pārspēlēs par palikšanu Virslīgā, ar rezultātu guva trīs vārtus un ar rezultātu 0—3 pārspēja FK Spartaks Jūrmala. Pēc šīs kārtas 2. vietā atradās Skonto FC, 3. vietā ar tādu pašu punktu skaitu bija FK Ventspils sliktākas savstarpējo spēļu bilances dēļ, bet par diviem punktiem mazāk bija FK Jelgava, kam gan vēl bija jāspēlē ar FK Ventspils. Pēc šīs kārtas Skonto FC pārstāvjiem kopā tika piešķirts 950 eiro naudas sods — klubam par saistību nepildīšanu ar bijušajiem spēlētājiem, līdzjutēju pirotehnikas izmantošanu, galvenajam trenerim Tamazam Pertijam par neētisku uzvedību, bet spēlētājam Artūram Karašauskam par dzelteno kartīšu limita pārsniegšanu.
Pēdējā, 27. kārta, norisinājās 7. novembrī, tāpat kā iepriekšējā kārtā, visas spēles norisinājās vienā laikā. Skonto FC, ar 2—1 pārspējot FK Spartaks Jūrmala, nodrošināja sev 2. vietu Virslīgā šosezon. Māra Verpakovska atvadu spēlē kā spēlētājam Virslīgas čempione FK Liepāja ar rezultātu 1—0 pārspēja BFC Daugavpils, bet spēlē, kas izšķīra Virslīgas 3. vietas ieguvēju, FK Jelgava un FK Ventspils nospēlēja neizšķirti 0—0, kas nozīmēja, ka iepriekšējās sezonas čempioni FK Ventspils šosezon ieņēma 3. vietu.
Par Virslīgas rezultatīvāko spēlētāju kļuva FK Liepāja spēlētājs Dāvis Ikaunieks ar 15 vārtu guvumiem, aiz viņa seko Vladislavs Gutkovskis un Ndue Mujeci, kam katram ir 10 vārti. Ikaunieks tika atzīts arī par Virslīgas oktobra/novembra labāko spēlētāju (par labāko treneri kļuva FK Ventspils galvenais treneris Pols Ešvorts), kā arī par 4. apļa labāko jauno spēlētāju, kas nozīmēja, ka viņš šo pēdējo balvu ir ieguvis visos četros apļos.
Pārspēles
Pārspēlēs par piedalīšanos 2016. gada sezonā piedalījās Virslīgas 7. vietas ieguvēja FS METTA/LU un 1. līgas 2. vietas ieguvēja Valmiera Glass/BSS. Pirmā pārspēle notika 21. nobembrī un beidzās ar FS METTA/LU uzvaru izbraukumā ar rezultātu 1—3, bet savās mājās 25. novembrī FS Metta/LU sagrāva Valmieras komandu ar rezultātu 6—2, kas nozīmēja, ka FS Metta/LU paliek Virslīgā arī nākamajā sezonā.
Labākie vārtu guvēji
Iekavās norādīts vārtu skaits, kas gūti no 11 metru soda sitieniem
Inocents VI
Inocents VI (la, dzimis ap 1282. gadu, miris ), īstajā vārdā Etjēns Oberts (fr), bija Romas pāvests no līdz savai nāvei. Viņa priekštecis bija Klements VI. Inocents VI bija piektais no septiņiem pāvestiem pēc kārtas, kas pontifikāta laikā dzīvoja Aviņonā. Aptuveni 10 mēnešus pirms kļuva par pāvestu, viņš kļuva par Ostijas kardinālu–bīskapu. Inocents VI turpināja sadarbību ar Bohēmijas karali Kārli IV Luksemburgu. 1355. gadā Kārlis IV Luksemburgs tika kronēts par Svētās Romas impērijas imperatoru.
Barisavas rajons
Barisavas rajons ir Minskas apgabala rajons Baltkrievijā. Robežojas ar Minskas apgabala Krupku, Bjerazino, Červjeņas, Smaļaviču un Lahojskas rajoniem, kā arī Vitebskas apgabala Dokšicu, Ļepjeļas un Čašņiku rajoniem.
Jānis Rainbergs
Jānis Rainbergs (1901-1944) bija latviešu izcelsmes Sarkanās armijas virsnieks, apakšpulkvedis. Padomju Savienības Varonis (1944).
Dzīvesgājums
Dzimis 1901. gadā Rīgā ostas strādnieka Ludviga Reinberga ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā kopā ar rūpnīcu "Provodņiks" evakuējās uz Jekaterinoslavu. Krievijas pilsoņu kara 1919. gadā iestājās Sarkanajā armijā. 1921. gadā cīnījās pret Ungerna-Šternberga vadīto Āzijas jātnieku divīziju Mongolijā.
1932. gadā Rainbergs beidza virsnieku kursus "Vistrel". Lielā terora laikā 1938. gadā viņu atlaida no karadienesta, 1940. gadā viņš strādāja Harkivas aviācijas institūta kara katedrā, kas 1941. gadā evakuējās uz Kazaņu. 1942. gada novembrī viņu iesauca Sarkanajā armijā, 1943. gada novembrī iecēla par 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas mācību bataljona komandieri.
1944. gada 14. janvārī kritis kaujā Monakovas sādžā pie Nasvas, komandējot apvienoto slēpotāju vienību.
Lielā iela (Tukums)
Lielā iela ir iela Tukumā. Tā ir viena no vecākajām ielām Tukumā. Atkarībā no pastāvošās varas vairākkārt ir mainījies arī tās nosaukums.
Vēsture
Iela sākusi pastāvēt 17. gadsimta pirmajā pusē. Tās nosaukums ticis mainīts vairākas reizes. 1758. gadā ugunsgrēkā nodega 25 nami. 1775. gadā iela tika pārdēvēta par Baznīcas ielu. No 1802. gada nosaukums atkal tika mainīts uz Lielo ielu. Pirmās Latvijas neatkarības gados nosaukums bija Lielā iela, bet laikā no 1935. gada līdz 1940. gadam tā bija Z. Meierovica iela. Vācu okupācijas laikā iela tika pārdēvēta par Gēringa ielu. Padomju okupācijas laikā nosaukums bija '''1905. gada iela'''. 1991. gadā vēlreiz tika atjaunots nosaukums Lielo ielu.
Ukrainas neatkarības karš
Ukrainas neatkarības karš vai Ukrainas revolūcija (uk) bija militāru konfliktu virkne, kuros iesaistījās daudzas valstis un kas ilga no 1917. līdz 1921. gadam, un tā rezultātā tika izveidota un attīstījās mūsdienu Ukraina, kuras lielākā daļa vēlāk tika iekļauta Padomju Savienībā kā Ukrainas Padomju Sociālistiskā Republika (1922—1991).
Karš izpaudās kā militāri konflikti starp dažādiem valdību, politiskajiem un militārajiem spēkiem. Karojošo pušu vidū bija ukraiņu nacionālisti, ukraiņu anarhisti, Vācijas Impērijas un Austroungārijas spēki, Baltgvardu Krievijas brīvprātīgo armija un Polijas Otrās republikas spēki. Viņi cīnījās par kontroli pār Ukrainu pēc Februāra revolūcijas Krievijas Impērijā. Iesaistījās arī Antantes spēki no Rumānijas un Francijas.
Mūsdienu Ukrainā termins "Ukraiņu—padomju karš" parasti tiek lietots 1917.—1921. gadu notikumiem, kas mūsdienās tiek uzskatīti par karu starp Ukrainas Tautas Republiku un boļševikiem (Padomju Krieviju un tās satelītvalsti Padomju Ukrainu). Karš sākās drīz pēc Oktobra revolūcijas, kad Ļeņins nosūtīja Antonova ekspedīcijas grupu uz Ukrainu un Dienvidkrieviju.
Cīņa ilga no 1917. gada februāra līdz 1921. gada novembrim, un tās rezultātā Ukraina tika sadalīta galvenokārt starp Padomju Ukrainu un Poliju. Padomju historiogrāfija boļševiku uzvaru uzskatīja par Ukrainas atbrīvošanu no Rietumeiropas un Centrāleiropas (tostarp Polijas) armiju okupācijas. Turpretī mūsdienu ukraiņu vēsturnieki to uzskata par neveiksmīgu Ukrainas Tautas Republikas neatkarības karu pret Padomju Krieviju.
Šo karu mēdz uzskatīt kā daļu no Krievijas pilsoņu kara Dienvidu frontes, kā arī Pirmā pasaules kara Austrumu frontes noslēguma posma.
Konteksts
Pirmā pasaules kara laikā mūsdienu Ukrainas teritorija atradās galveno karojošo pušu frontes līnijā: frontes austrumos — Antantes sabiedrotās Krievijas Impērija un Rumānija, bet rietumos — Centrālās lielvalstis — Vācijas Impērija un Austroungārija. Līdz 1917. gada sākumam pēc Krievijas armijas veiktā Brusilova pārrāvuma, kas bija stratēģiski veiksmīgs, bet izmaksāja dārgi, ņemot vērā armijas cilvēkresursus, daļēji ieņemot Volīniju un Galīcijas austrumu daļu.
Februāra revolūcija 1917. gadā rosināja daudzas etniskās grupas Krievijas Impērijā pieprasīt lielāku autonomiju un dažādas pašnoteikšanās pakāpes. Vēlāk Kijivā tika pasludināta Ukrainas autonomija, kas bija cieši saistīta ar Krievijas Pagaidu valdību un kuru pārvaldīja sociālistu dominētā Centrālā Rada. Vājā un neefektīvā Pagaidu valdība Petrogradā turpināja būt lojāla Antantei un arvien nepopulārākajam karam, 1917. gada vasarā uzsākot Kerenska ofensīvu. Šī ofensīva Krievijas armijai bija pilnīga katastrofa. Vācijas armijas pretuzbrukums lika Krievijai zaudēt visus 1916. gadā gūtos panākumus un sagrāva tās armijas morāli, kas izraisīja gandrīz pilnīgu bruņoto spēku un pārvaldes aparāta sabrukumu visā plašajā Krievijas Impērijā.
1917. gads
Visi iepriekšējie notikumi noveda pie Oktobra revolūcijas Petrogradā, kas ātri izplatījās visā bijušajā impērijā. Kijivas boļševiku sacelšanās 1917. gada novembrī noveda pie Krievijas Republikas Kijivas kara apgabala spēku sakāves. Drīz pēc tam varu Kijivā pārņēma Centrālā Rada, bet 1917. gada decembra beigās boļševiki izveidoja konkurējošo Ukrainas Padomju Sociālistisko Republiku austrumu pilsētā Harkivā - sākotnēji sauktu par "Ukrainas Padomju Tautas Republiku". Tūlīt sākās karadarbība pret Centrālās Radas valdību Kijivā. Šādos apstākļos 1918. gada 22. janvārī Ukrainas Centrālās Radas ceturtajā universālā tika pasludināta neatkarība, un Rada sarāva saites ar Krieviju. Līdzīgi kā Baltijas valstu gadījumā, Radas izveidotās Ukrainas Tautas Republikas neatkarību neatzina Krievijas jaunā padomju valdība.
Radas rīcībā bija ierobežoti bruņotie spēki, un uz tiem bija liels militārs spiediens no Ukrainas Komunistiskās partijas spēkiem Harkivā, kur Vladimirs Antonovs-Ovsejenko bija izveidojis štābu, lai atšķeltu Kaledina spēkus Donā no Ukrainas. Boļševiku spēki Mihaila Muravjova vadībā ātri ieņēma Poltavu, 10. janvārī - Dņipro, 23. janvārī - Žerminku un Vinnicu, 30. janvārī - Odesu un 4. februārī - Mikolajivu. Kauja pie Krutiem 30. janvārī boļševikus palēnināja, bet Kijivas arsenāla janvāra sacelšanās palīdzēja, un 9. februārī komunisti ieņēma Kijivu. Radas ministri aizbēga uz Žitomiru. Pēc tam Muravjovs iesaistījās kaujās ar Rumānijas spēkiem, kuri okupēja Besarābiju.
Ukrainā vietējie boļševiki izveidoja arī Odesas un Doneckas-Krivojrogas padomju republikas, bet dienvidos Nestors Mahno izveidoja Mahnovščinu - anarhistu teritoriju - un pēc tam apvienoja savus spēkus ar boļševikiem. Lielākā daļa atlikušo Krievijas armijas vienību vai nu apvienojās ar boļševikiem, vai pievienojās Ukrainas tautas armijai. Ievērojams izņēmums bija pulkvedis Mihails Drozdovskis, kurš ar savu Balto brīvprātīgo armijas vienību pārgāja pāri visai "Jaunkrievijai" līdz Donas upei, sakaujot Makhno spēkus.
1918. gads
Saskaroties ar nenovēršamu sakāvi, Rada vērsās pie saviem joprojām naidīgajiem pretiniekiem, Centrālajām lielvalstīm, lai panāktu pamieru un koalīciju, ko Vācija akceptēja ar pirmo Brestļitovskas līgumu (parakstīts 1918. gada 9. februārī) apmaiņā pret ārkārtīgi nepieciešamajām pārtikas piegādēm, kuras Ukrainas Tautas Republika piegādātu vāciešiem. Pēc tam Vācijas un Austroungārijas armijas izspieda boļševiku spēkus no Ukrainas, 1. martā ieņemot Kijivu. Divas dienas vēlāk boļševiki parakstīja Brestļitovskas miera līgumu, kas oficiāli izbeidza karadarbību Pirmā pasaules kara Austrumu frontē un atstāja Ukrainu Vācijas ietekmes sfērā. 1918. gada 13. martā Ukrainas karaspēks un Austroungārijas armija atbrīvoja Odesu. Ukrainas tautas armija 1918. gada aprīlī pārņēma kontroli pār Donbasu. Arī Krimu 1918. gada aprīlī Ukrainas tautas armija un Vācijas Impērijas armija atbrīvoja no boļševiku spēkiem. 1918. gada 5. aprīlī Vācijas armija pārņēma kontroli pār Dņipro un trīs dienas vēlāk arī pār Harkivu. Līdz 1918. gada aprīlim visi boļševiku teritoriālie ieguvumi Ukrainā bija zaudēti; to izraisīja vietējo iedzīvotāju apātija un Sarkanās armijas toreiz zemākās kaujas prasmes salīdzinājumā ar Austroungārijas un Vācijas karaspēku.
Tomēr nemieri turpinājās visos Ukrainas austrumu reģionos, kur vietējie boļševiki, zemnieku pašaizsardzības grupas, pazīstamas kā "zaļās armijas", un anarhistiskā Ukrainas revolucionārā sacelšanās armija atteicās pakļauties Vācijai. Bijušais Krievijas Impērijas armijas ģenerālis Pavlo Skoropadskis 29. aprīlī vadīja veiksmīgu, Vācijas atbalstītu, apvērsumu pret Centrālo Radu. Skoropadskis pasludināja konservatīvu Ukrainas Valsti (pazīstamu arī kā "Otrais hetmanāts"), kurā viņš pats bija monarhs, un atcēla daudzus Ukrainas Sociālistiski Revolucionārās partijas vadītās iepriekšējās valdības progresīvās politikas virzienus. Jaunajai valdībai bija ciešas saites ar Berlīni, taču Skoropadskis nekad nepieteica karu nevienai no Antantes lielvalstīm; viņš arī izveidoja Ukrainu par drošu patvērumu daudziem no boļševistiskās Krievijas bēgošiem augstākās un vidējās šķiras cilvēkiem, kā arī labprāt pieņēma darbā daudzus bijušos Krievijas armijas karavīrus un virsniekus.
Neraugoties uz neregulāriem Mahno armijas uzbrukumiem, Ukrainas Valsts teritorijā līdz 1918. gada novembrim valdīja relatīvs miers. Kad Rietumu frontē tika sakautas Centrālās lielvalstis, Vācija pilnībā atkāpās no Ukrainas. Skoropadskis kopā ar vāciešiem pameta Kijivu, savukārt, hetmanātu gāza Ukrainas Direktorija, ko vadīja Ukrainas Sociāldemokrātiskā darba partija.
1919. gads
Gandrīz uzreiz pēc Vācijas sakāves Ļeņina valdība anulēja Brestļitovskas miera līgumu, ko Ļevs Trockis raksturoja kā "nav kara, nav miera", un iebruka Ukrainā un citās Austrumeiropas valstīs, kas bija izveidojušās Vācijas aizsardzībā. Vienlaikus Centrālo lielvaru sabrukums skāra arī bijušo Austroungārijas provinci Galīciju, kurā dzīvoja ukraiņi un poļi. Ukraiņi pasludināja Rietumukrainas Tautas Republiku Austrumgalīcijā, kas vēlējās apvienoties ar Ukrainas Tautas Republiku; savukārt Austrumgalīcijā dzīvojošie poļi, kas galvenokārt dzīvoja Ļvivā, bija uzticīgi jaunizveidotajai Polijas Otrajai republikai. Abas puses kļuva arvien naidīgākas viena pret otru. 1919. gada 22. janvārī Rietumukrainas Tautas Republika un Ukrainas Tautas Republika Kijivā parakstīja Apvienošanās aktu. Līdz 1919. gada oktobrim Rietumukrainas Galīcijas armiju Ukraiņu—poļu karā sakāva Polijas spēki, un Austrumgalīcija tika pievienota Polijai. Parīzes miera konferencē 1919. gadā Austrumgalīcija uz 25 gadiem tika piešķirta Polijai.
Vācijas sakāve sabiedrotajiem bija atvērusi arī Melno jūru, un 1918. gada decembra vidū daži jauktie spēki Francijas vadībā tika izsēdināti Odesā un Sevastopolē, bet pēc dažiem mēnešiem - Hersonā un Mikolajivā. Tomēr 2. aprīlī tika dots rīkojums 72 stundu laikā evakuēt Odesu. Tāpat 30. aprīlī franči evakuēja Sevastopoli. Pīters Kenezs (Peter Kenez) uzskata: "Franči atkāpās nevis tāpēc, lai izvairītos no sakāves, bet gan lai izvairītos no kaujas. Viņiem nebija evakuācijas plānu. Franči atstāja milzīgus militāro materiālu krājumus. Viņi uzsāka vērienīgu plānu bez skaidriem mērķiem, bez izpratnes par sekām un ar nepietiekamiem spēkiem".
1919. gada sākumā jauna, strauja boļševiku ofensīva pārņēma lielāko daļu Ukrainas austrumu un centrālo reģionu. Kijiva, kuru kontrolēja Simona Petļuras Ukrainas Direktorija, 5. februārī atkal krita Sarkanās armijas rokās, un trimdā esošā Padomju Ukrainas valdība tika atjaunota kā Ukrainas Padomju Sociālistiskā Republika. Ukrainas Tautas Republika (UTR) bija spiesta atkāpties uz Austrumgalīciju gar Polijas robežu, no Vinnicas līdz Kamjanecai-Podiļskai un visbeidzot līdz Rivnei. Saskaņā ar Viljama Čemberlina rakstīto, aprīlī bija lielākie padomju militārie panākumi Ukrainā: "Padomju režīms tagad vismaz nomināli bija nostiprinājies visā Ukrainā, izņemot Donbasa daļu, kas atradās Deņikina rokās." Tomēr maijā padomju karaspēkam bija jātiek galā ar atamana Nikifora Hrihoriva sacelšanos un Deņikina spēku virzīšanos.
1919. gada 25. jūnijā Deņikina Dienvidkrievijas bruņotie spēki ieņēma Harkivu, bet 30. jūnijā - Dņipro. Viņa spēki ieņēma Poltavu 31. jūlijā, Odesu 23. augustā un Kijivu 31. augustā.
1920. gads
Atkal saskaroties ar nenovēršamu sakāvi, UTR vērsās pie sava bijušā pretinieka, Polijas, un 1920. gada aprīlī Juzefs Pilsudskis un Simons Petļura Varšavā parakstīja militāru līgumu par cīņu pret boļševikiem. Tāpat kā iepriekšējā alianse ar Vāciju, arī šis solis daļēji upurēja Ukrainas suverenitāti: Petļura atzina Polijas veikto Galīcijas aneksiju un piekrita Ukrainas lomai Pilsudska sapnī par Polijas vadītu federāciju Centrāleiropā un Austrumeiropā.
Tūlīt pēc alianses noslēgšanas Polijas spēki pievienojās Ukrainas armijai Kijivas ofensīvā, lai no boļševiku kontroles atbrīvotu Ukrainas centrālos un dienvidu reģionus. Sākotnēji sekmīga ofensīva 1920. gada 7. maijā sasniedza Kijivu. Tomēr Polijas un Ukrainas kampaņa bija "Pirra uzvara": maija beigās Mihaila Tuhačevska vadītā Sarkanā armija veica plašu pretuzbrukumu uz dienvidiem no Žitomiras, kas gandrīz pilnībā izspieda Polijas armiju no Ukrainas, izņemot Ļvivu Galicijā. Vēl viens pavērsiens bija 1920. gada augustā, kad Sarkanā armija cieta sakāvi pie Varšavas un bija spiesta atkāpties. Baltās kustības spēki, tagad jau ģenerāļa Vrangeļa vadībā, izmantoja situāciju un uzsāka jaunu ofensīvu Ukrainas dienvidos. Apstākļu kopums - militārā sakāve Polijā, atjaunotā balto ofensīva un katastrofālie ekonomiskie apstākļi visā Krievijas PFSR - piespieda boļševikus meklēt pamieru ar Poliju.
1921. gads
Drīz pēc Varšavas kaujas, boļševiki iesniedza miera līgumu ar poļiem. Poļi, noguruši un nemitīgi pakļauti Rietumu valdību un Tautu savienības spiedienam, kā arī poļu armijai kontrolējot lielāko daļu strīdīgo teritoriju, bija gatavi sarunām. Padomju valdība izteica divus piedāvājumus: vienu 21. septembrī un otru 28. septembrī. Polijas delegācija 2. oktobrī iesniedza pretpiedāvājumu. 5. oktobrī boļševiki piedāvāja grozījumus Polijas piedāvājumā, kurus Polija pieņēma. Pagaidu līgums par mieru un pamiera nosacījumiem starp Poliju, no vienas puses, un Padomju Ukrainu un Padomju Krieviju, no otras puses, tika parakstīts 12. oktobrī, un pamiers stājās spēkā 18. oktobrī. Ar ratifikācijām apmainījās Liepājā 1920. gada 2. novembrī. Sekoja ilgas sarunas par galīgo miera līgumu.
Tikmēr, Petļuras Ukrainas armija, kurā dienēja 23 000 karavīru un kuri kontrolēja teritorijas uz austrumiem no Polijas, plānoja ofensīvu Ukrainā 11. novembrī, taču 10. novembrī viņiem uzbruka boļševiki. Līdz 21. novembrim pēc vairākām kaujām viņi tika iedzīti Polijas kontrolētajā teritorijā.
1921. gada 18. martā Polija Rīgā parakstīja miera līgumu ar Padomju Krieviju un Padomju Ukrainu. Tas faktiski izbeidza Polijas alianses saistības ar Petļuras vadīto Ukrainas Tautas Republiku. Saskaņā ar šo līgumu boļševiki atzina Polijas kontroli pār Galīciju un Volīnijas rietumiem, Ukrainas rietumu apgabalu, savukārt Polija atzina Ukrainas teritorijas lielāko centrālo daļu, kā arī austrumu un dienvidu apgabalus par Padomju Ukrainas daļu.
Kara iznākums
Mūsdienu Čerkasu apgabala Čerkasu rajonā (tolaik Kijivas guberņā) kāds vietējais iedzīvotājs vārdā Vasiļs Čučupaks izveidoja "Holodnijara Republiku", kas centās panākt Ukrainas neatkarību. Tā pastāvēja no 1919. līdz 1922. gadam, kļūstot par pēdējo teritoriju, kuru pirms Ukrainas iekļaušanas Padomju Savienībā, ieņēma bruņoti neatkarīgas ukraiņu valsts atbalstītāji.
1922. gadā Krievijas pilsoņu karš Tālajos Austrumos tuvojās noslēgumam, un komunisti pasludināja Padomju Sociālistisko Republiku Savienību (PSRS) kā Krievijas, Ukrainas, Baltkrievijas un Aizkaukāza federāciju. Ukrainas padomju valdība bija gandrīz bez varas, saskaroties ar centralizēto monolīto Komunistiskās partijas aparātu, kas atradās Maskavā. Jaunajā valstī, ukraiņi, sākotnēji nativizācijas (Коренизация) un ukrainizācijas periodā baudīja titulētas nācijas stāvokli. Tomēr, līdz 1928. gadam, Josifs Staļins bija nostiprinājis varu Padomju Savienībā. Tādējādi sākās kultūras represiju kampaņa, kas kulmināciju sasniedza 1930. gados, kad republiku piemeklēja holodomors — masveida bads, kas prasīja vairāku miljonu cilvēku dzīvības. Poļu kontrolētajā Ukrainas daļā bija ļoti maza autonomija gan politiskā, gan kultūras ziņā, taču to neskāra bads. Pagājušā gadsimta 30. gadu beigās Ukrainas PSR iekšējās robežas tika pārzīmētas bez būtiskām izmaiņām.
Telma (filma)
"Telma" (no) ir 2017. gada Norvēģijas, Zviedrijas, Dānijas un Francijas kopražojuma trillera filma, kuras režisors ir Joahims Trīrs. Filmā galvenās lomas atveido Eili Harboa, Kaja Vilkinsa, Henriks Rafaelsens un Ellena Dorita Petersena.
Filma stāsta par reliģiozu jaunu meiteni, kura atklāj, ka viņai piemīt pārdabiskas spējas pēc tam, kad cenšas apspiest jūtas pret meiteni, kura ir viņā iemīlējusies.
Filmas "Telma" pirmizrāde notika. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes un nominācijas vairākām balvām. To izvēlējās kā Norvēģijas kandidatūru 90. Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā starptautiskā spēlfilma", tomēr to nenominēja. Tīmekļa vietnē Rotten Tomatoes filmai ir 93% vērtējums.
Sjerraleones administratīvais iedalījums
Sjerraleones administratīvo iedalījumu veido 3 provinces un 1 apgabals. Provinces iedalās 14 distriktos. Savukārt distrikti sīkāk iedalās 149 cilšu padomēs.
Kārlis Neretnieks
Kārlis Neretnieks (dzimis 1949. gadā) ir latviešu izcelsmes Zviedrijas armijas virsnieks (ģenerālmajors).
Kopš 1989. gada Neretnieks ir Zviedrijas Karaliskās militārās zinātņu akadēmijas biedrs. No 1992. līdz 1995. gadam viņš komandēja Gotlandes brigādi Visbijā, bet no 1995. līdz 1997. gadam vadīja bruņoto spēku starptautisko centru (Swedint). Neretnieks bijis arī Zviedrijas centrālā štāba operacionālais vadītājs. Zviedrijas Nacionālās aizsardzības koledžas rektors no 1998. līdz 2002. gadam. Būdams rektora amatā ieguvis ģenerālmajora pakāpi. Bijis arī Zviedrijas Aizsardzības ministrijas, valdības padomnieks. 2004. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni (III pakāpes). Neretnieks ir Latvijas ģenerāļu kluba biedrs.
2045. gads
2045. gads būs parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sāksies svētdienā.
Jānis Kuplais
Jānis Kuplais (dzimis, miris ) bija latviešu aktieris.
1963. gadā absolvējis Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultāti. 1955. gadā sāka darboties Jaunatnes teātrī, 1965. gadā kļuva par Liepājas teātra aktieri. Tēlojis arī kino: "Kļūstiet mana sievasmāte!" (1977) un "Tāpēc, ka es esmu Aivars Līdaks" (1978).
Dūnakļu ezers
Dūnakļu ezers vai Dūnakļa ezers (arī Dūnaklis, Dunākļa ezers, Dūnekļa ezers, Dunakles ezers) ir sekls ezers Augšdaugavas novada Salienas pagastā. Izvietojies pagasta dienvidaustrumu daļā Dūnakļu purvā netālu no Baltkrievijas robežas. Krasti zemi, lēzeni, grūti pieejami, dibens dūņains, dūņu slānis >3 m. Ezerā viena 1,2 ha liela sala. Ietek viens strauts, iztek Akmenīca uz Strustas ezeru Baltkrievijā. Mīt karūsa, līnis, līdaka, asaris, rauda.
Ziemeļpohjanmā
Ziemeļpohjanmā (, sv, se) ir viens no Somijas reģioniem. Tas austrumos robežojas ar Krieviju, bet rietumos to apskalo Baltijas jūras Botnijas līcis. Ziemeļos tas robežojas ar Lapzemi, dienvidaustrumos ar Kainū un Ziemeļsavo, dienvidos ar Vidussomiju, bet dienvidrietumos ar Vidusphjanmā reģionu.
Reģionā 30 pašvaldības, no kurām 11 ir pilsētas, no kurām lielākās ir Oulu (192 680), Rāhe (22 606), Ilivieska (14 307), Kūsamo (16 177) un Kalajoki (12 589).
Reģionā ir vairāki nacionālie parki, tostarp, Oulankas nacionālais parks, Sietes nacionālais parks un Rokua nacionālais parks.
Kinoakadēmijas zinātniskās un tehniskās balvas
Turklāt Džona Bonera atzinības medaļu, ko pasniedz "par izcilu darbu un apņēmību, ievērojot akadēmijas augstos standartus", un Gordona Sojera balvu (abas tiek uzskatītas par Goda balvām) parasti arī izvēlas Zinātnisko un tehnisko balvu komiteja un piešķir tās ikgadējā pusdienu ceremonijā.
Zinātniskās un tehniskās balvas
Inovācijām kino tehnoloģijās Kino mākslas un zinātnes akadēmija piešķir balvas:
Apbalvojums par nopelniem
Ar Kinoakadēmijas apbalvojumu par nopelniem apbalvoti 44 sasniegumi, to vidū ir:
Zinātnes un tehnikas balva
Zinātnes un tehnikas balva tiek piešķirta par zinātniskiem sasniegumiem, kas tieši ietekmē kinoindustrijas attīstību. Nominanti tiek izvēlēti tekošās balvas pasniegšanas laikā.
Nīcas luterāņu baznīca
Nīcas Evaņģēliski luteriskā baznīca ir Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas dievnams, kas atrodas Nīcas pagastā. Baznīca ietilpst Liepājas diecēzes Grobiņas prāvesta iecirknī. Baznīcā darbojas Nīcas Evaņģēliski luteriskā draudze.
Vēsture
Pirmās vēsturiskās liecības par draudzi Nīcā nāk no 16. gadsimta. Pirms tagadējās baznīcas, Nīcā ir bijušas četras citas, kuru precīzas atrašanās vietas nav zināmas. 17. gadsimtā Nīcas luterāņu baznīcas mācītājs bija Jānis Langijs.
Mirante do Vale
Mirante do Vale (nereti saukts arī par Edifício Mirante do Vale) ir debesskrāpis Brazīlijas lielākajā pilsētā Sanpaulu. 170 metrus augstā ēka tika atklāta 1960. gadā un ir augstākā celtne Sanpaulu. Debesskrāpis bija augstākā celtne Brazīlijā līdz 2014. gadam, kad to apsteidza debesskrāpis "Millennium Palace" Balneariu-Kamboriu, Santakatarinas pavalstī.
Krutika Nadiga
Krutika Nadiga (en; dzimusi Bombejā) ir Indijas starptautiskā lielmeistare šahā (2009).
Biogrāfija
Divas reizes uzvarējusi Indijas jauniešu šaha čempionātos meitenēm (2003, 2004). Divas reizes pārstāvējusi Indiju Pasaules junioru šaha čempionātos U20 meiteņu vecuma grupās (2004-2005), kuros labāko rezultātu sasniegusi 2004. gadā, kad ieņēmusi 4. vietu. 2008. gadā uzvarējusi Indijas sieviešu šaha čempionātā, bet 2009. gadā uzvarējusi Āzijas zonas turnīrā un ieguvusi tiesības piedalīties Pasaules šaha čempionātā sievietēm. Piedalījusies 2010. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Antakjā, kurā 1. kārtā zaudējusi Dronavalli Hārikai.
Pārstāvējusi Indiju lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2005. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 2009. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Kopš 2013. gada reti piedalās šaha turnīros. Pēc profesijas ir žurnāliste.
Sevas Tra
Sevas Tra ir amerikāņu metāla grupas Otep debijas albums, kas laists klajā sadarbībā ar ierakstu studiju Capitol. Albuma nosaukumu lasot no otras puses, izlasās vārdi "Art Saves" (kas tulkojumā no angļu valodas skanētu kā "Māklsa Glābj"). Albums debitēja 145. vietā Billboard Topā.
Topi
Album - Billboard (žurnāls) (Ziemeļamerika)
Deniss Ērvins
Savas karjeras veiksmīgākos gadus Ērvins ir pavadījis Manchester United, ar kuru viņš izcīnīja septiņus Anglijas Premjerlīgas titulus un vienreiz uzvarēja UEFA Čempionu līgā.
Īrijas futbola izlases sastāvā Ērvins ir spēlējis 1994. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Manchester United
Hāmids Karzajs
Hāmids Karzajs (ps, Ḥāmid Karzay; dzimis ) ir Afganistānas politiķis, pirmais demokrātiski ievēlētais Afganistānas prezidents.
Dzīvesgājums
Dzimis puštunu ciltī, kas piederēja pie karaliskās dinastijas, no kuras nāca ievērojami valsts darbinieki. Pēc vidusskolas pabeigšanas turpat Kabulā iestājies augstskolā, kuru 1976. gadā pabeidzis, iegūstot bakalaura grādu politoloģijā. No 1976. līdz 1982. gadam turpinājis studijas universitātē Indijā, iegūstot maģistra grādu politoloģijā. 1985. gadā apmeklējis arī Parīzi, kur studējis žurnālistiku.
Kopš 1979. gada, kad padomju karaspēks iebruka Afganistānā un sākās Afganistānas karš, Karzaja ģimene dzīvoja trimdā Pakistānā. Šeit Hāmids sāka sadarboties ar afgāņu modžahediem, kas cīnījās pret padomju karaspēku. Kustībā viņš nodarbojās ar ārpolitikas jautājumiem, kas viņam vēlāk ļāva ieņemt vadošus amatus pēckara valdības ārlietu ministrijā (1992—94). Turklāt Karzajam tika piedāvāts vēstnieka ANO amats, tomēr viņš atteicās, jo neatbalstīja tobrīd uz politiskās skatuves uznākušo Taliban kustību.
1996. gadā, kad Taliban jau kontrolēja lielāko daļu Afganistānas, Karzajs atkal devās trimdā uz Pakistānu, kur pievienojās pret Taliban noskaņotajiem spēkiem. Šajā periodā viņš vairākkārt apmeklēja ASV, kur tikās ar vadošajiem amerikāņu politiķiem.
1999. gadā tika nogalināts Karzaja tēvs. Rezultātā Hāmids kļuva par lielas puštunu cilts vadītāju un izveidoja pret talibiem vērstu kustību. 2001. gadā aktīvi piedalījies karadarbībā pret talibiem pie Kandahāras, bet tā paša gada beigās ANO konferencē Bonnā tika iecelts par Afganistānas pagaidu valdības vadītāju. Nākamā gada vasarā par valsts vadītāju Karzaju atzina arī Afganistānas vecāko padome. 2004. gada 9. oktobrī viņam izdevās uzvarēt pirmajās demokrātiskajās vēlēšanās Afganistānas vēsturē, iegūstot prezidenta krēslu ar 55,4% vēlētāju balsu. Atkārtoti šajā amatā viņu ievēlēja arī 2009. gada vēlēšanās.
Karzajs pārvalda vairākas valodas — puštu, dari, urdu, angļu un franču. Kā hobijs tiek minēta zirgu jāšana un filozofijas apgūšana. Lielāko ietekmi pēc paša Karzaja vārdiem uz viņu atstājis indiešu filozofs un politiķis Mohandāss Karamčands Gandijs. Precējies, ģimenē aug dēls.
Zemes kamene
Zemes kamene ir kameņu ģints suga, kas pieder bišu dzimtai. Šī ir izplatītākā kameņu suga rietumu Palearktikas reģionā. Šajā sugā izdala 9 pasugas, kas ir izplatītas dažādās vietās; atšķiras morfoloģiski un ar nokrāsu.
Izplatība
Zemes kamene ir izplatīta Palearktikas apgabala rietumos. Zemes kamenes sugā izšķir deviņas pasugas, kuru areāli atšķiras. Nominālā pasuga Bombus terrestris terrestris ir izplatīta kontinentālajā Eiropā; Bombus terrestris africanus — Ziemeļāfrikā; Bombus terrestris audax — Britu salās; Bombus terrestris calabricus — Dienviditālijā un Sicīlijā; Bombus terrestris canariensis — Kanāriju salās (Grankanārijā, Gomerā, Jerro, Palmā, Tenerifē); Bombus terrestris dalmatinus — Francijas dienvidaustrumos, Itālijas ziemeļos, Balkānu pussalā un Anatolijas blakus reģionos, Aizkaukāzā, Kaukāzā, Irāna ziemeļos, Urāla dienvidos, Alajā un Altajā; Bombus terrestris lusitanicus — Francijas dienvidrietumos, Pirineju pussalā, Baleāru salās, Madeirā;Bombus terrestris sassaricus — Sardīnijā; Bombus terrestris xanthopus — Korsikā, Capraia salā, Elbā. Ir iespējama divu pasugu, Bombus terrestris lusitanicus un Bombus terrestris terrestris intergradācija no Dienvidfracnijas līdz centrālai Vācijai, kur abu hibrīds ir Bombus terrestris var. ferrugineus Schmiedeknecht, 1878.
Musa Manarovs
Musa Manarovs (laku: Муса Маннаров Хираманнул арс; dzimis 1951. gada 22. martā Baku, Azerbaidžānas PSR, PSRS) bija padomju kosmonauts, Padomju Savienības Varonis (1988).
Biogrāfija
Pēc tautības ir laks. Dzimis 1951. gada 22. martā Baku, Azerbaidžānā. 1974. gadā absolvēja Maskavas Aviācijas institūtu.
No 1974. līdz 1978. gadam strādāja par inženieri, piedalījās dažādu kosmosa kuģu izmēģinājumos.
No 1978. līdz 1992. gadam bija kosmonautu korpusa loceklis. Veica divus lidojumus kosmosā. Pavadīja atklātā kosmosā 34 stundas un 23 minūtes.
Bija politiski aktīvs. No 1990. līdz 1993. gadam — KPFSR tautas deputāts. Krievijas Federācijas 5. sasaukuma Krievijas Valsts Domes deputāts (2007-2011), Vienotā Krievija.
Personīgā dzīve
Tēvs — Hiramans Manarovs, dzimis 1921. gadā. Māte — Asvata Manarova, mājsaimniece, dzimusi 1926. gadā.
Dzīvo Maskavā. Naila Manarova — sieva, pārim ir divi bērni.
Kaede Nakamura
Kaede Nakamura (ja; dzimusi ) ir japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Džezā tikai meitenes
"Džezā tikai meitenes" (en) ir 1959. gada ASV kinokomēdija, kuras režisors ir Billijs Vailders. Filma ir par diviem mūziķiem, kas pēc slepkavības pieredzēšanas pievienojas sieviešu orķestrim, pārģērbušies sieviešu drēbēs, tā aizbēgot no gangsteriem.
Aivars Priedols
Aivars Priedols (dzimis ) ir Dienvidkurzemes novada domes priekšsēdētājs, šo amatu viņš ieņem kopš.
Džezā tikai meitenes
Filmā galvenās lomas attēlo Merilina Monro, Tonijs Kērtiss, Džeks Lemons, Džordžs Rafts, Džo Brauns un Pets O'Braiens. Filma tika nominēta sešām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, tomēr saņēma tikai vienu (par kostīmiem). Amerikas Kinoinstitūts to ir atzinis par visu laiku labāko komēdiju, oriģinālajā 100 izcilāko filmu sarakstā to ierindoja 14. vietā.
Aivars Priedols
Pirms tam bijis Grobiņas novada domes priekšsēdētājs.
Džezā tikai meitenes
1989. gadā "Džezā tikai meitenes" bija starp pirmajām 25 filmām, kas iekļautas ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filmas".
Trīspusējais pakts
Trīspusējais pakts, zināms arī kā '''1940. gada Trīs spēku pakts vai 1940. gada Berlīnes pakts''' (de, it, ja) ir starptautisks līgums (pakts), kas tika noslēgts 1940. gada 27. septembrī starp Ass valstīm — Antikominternes pakta dalībniecēm: Vāciju (Joahims fon Ribentrops), Itāliju (Galeaco Čano) un Japānu (Saburo Kurusu) uz 10 gadiem.
Trīspusējais pakts paredzēja ietekmes zonu noteikšanu starp Ass valstīm, jaunas pasaules kārtības nodibināšanu un savstarpējo militāro palīdzību. Vācijai un Itālijai tika piešķirta vadošā loma Eiropā, bet Japānas impērijai — Āzijā. Tādējādi Japāna saņēma formālas tiesības anektēt franču īpašumus Āzijā, ko tā izmantoja, nekavējoties uzbrūkot Francijas Indoķīnai.
Indo-grieķu valsts
Indo-grieķu ķēniņvalsts, indiešu avotos Jāvanarādža ("Joniešu valsts") ir vēsturiski nosacīts apzīmējums valstij ar hellēnisma un budisma kultūru, kas pastāvēja tagadējās Afganistānas, Pakistānas un Ziemeļindijas teritorijā no aptuveni 180. gada p.m.ē. līdz aptuveni 10. gadam p.m.ē., kad izveidojās Kušānu valsts.
Vēsture
Ap 180. gadu p.m.ē. Grieķu Baktrijas valsts ķēniņš Demetrijs ieņēma Maurju impērijas rietumu daļu (Indas baseinu) un viņa pēcnācējs ķēniņš Menandrs (Μένανδρος) karoja ar Senās Indijas valdniekiem un nodibināja valsti, kas tiek dēvēta par Indo-grieķu ķēniņvalsti. Pirmā valsts galvaspilsēta bija Sagala (mūsdienu Pendžābas provinces ziemeļos Pakistānā). Pēdējais indo-grieķu ķēniņš bija Antialkīds (Αντιαλκίδας), kas valdīja no 115. līdz 95. gadam p.m.ē. Ap 80. gadu p.m.ē. indo-grieķu valsti pakļāva skitu ķēniņš Maues (Μαύης), par galspilsētu kļuva Takšašila (mūsdienu Taksila).
Aleksandrs Grēvens
Aleksandrs Grēvens (de, 1679–1746) bija vācbaltiešu luterāņu mācītājs, Jelgavas vācu draudzes virsmācītājs un Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendents (1717-1746).
Dzīvesgājums
Dzimis 1679. gada 13. augustā Salgalē mācītāja Kristiāna Grēvena ģimenē. Mācījās Bauskas un Jelgavas pilsētas skolās, studēja teoloģiju Kēnigsbergas universitātē (1695–1698). Strādāja par mācītāju Codes (1699–1710), Salgales (1711–1712), Sēlpils un Sunākstes draudzēs (1713–1717).
Miris 1746. gada 26. augustā Jelgavā.
Lilija Horišna
Biogrāfija
Ar cīņas sportu Lilija Horišna sāka nodarboties 2003. gadā, deviņu gadu vecumā. Starptautiskajās cīņas sacensībās piedalās kopš 2009. gada. Viņa ir Pasaules un Eiropas čempionātu godalgoto vietu ieguvēja starp junioriem.
Ukraiņu sportiste uzvarēja arī Eiropas U23 čempionātā, kas 2015. gadā notika Polijā. Divus gadus vēlāk līdzīgā čempionātā Ungārijā viņa atkārtoja savu rezultātu.
2015. gadā Horišna piedalījās 1. Eiropas spēlēs, kas notika Baku. Svara kategorijā līdz 53 kilogramiem viņa ieņēma dalīto piekto vietu.
Viņa piedalījās Riodežaneiro vasaras olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīrā, kas notika Ulanbatorā. Tur viņa ieņēma dalītu piekto vietu un netika iekļauta Brazīlijas spēlēs startējošo sportistu skaitā.
2019. gada aprīlī Rumānijas galvaspilsētā Bukarestē notikušajā kontinenta čempionātā svara kategorijā līdz 53 kg Lilija cīņā par zelta medaļu zaudēja sportistei no Krievijas Staļvirai Oršušai un izcīnīja pieaugušo Eiropas čempionāta sudraba medaļu, tā bija pirmā tik nozīmīgā balva viņas karjerā.