cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kārlis Sūniņš
Mākslinieciskā darbība
Agrīnajā posmā, 1930. gados mākslinieks darbojies dekoratīvajā glezniecībā, radot vairākus dekoratīvus panno dažādās sabiedriskās celtnēs, to vidū Cēsu sanatorijas, Siguldas Rakstnieku pils un Valsts Zemes bankas ēkās, Valsts prezidenta rezidenci, pielietojot temperas tehniku. Darbi tika radīti dekoratīvā vispārinājumā ar zināmu teiksmainu idealizāciju, atveidojot dzimtās āres, tajās darbojošies ļaudis, kas šķietami nākuši no tautasdziesmām. Vēlākos darbos arī saglabājas un ir jūtams tautas garamantu un etnogrāfijas atbalss.
1937. gadā Latvijas bankas galvenās ēkas kāpņu telpas otrajā stāvā izveidoja Kārļa Sūniņa sienas panno, kas veido vienotu sešu gleznojumu ciklu ("Siena grābēja", "Sējējs", "Zvejnieks", "Līdumlīdējs", "Ābolu vācējas" un "Gane"). Darbs izpildīts temperas tehnikā uz audekla, kas uzlīmēts uz apmetuma. 1990. gadā šie Kārļa Sūniņa gleznojumi tika restaurēti.
1939. gadā Sūniņš ilustrēja Rabindranata Tagores "Gāju putni" un "Zelta laiva". Ilustrēto grāmatu loks ir plašs, to vidū var minēt grāmatas pasaka "Lāču Krišus" (1947), pasaku krājums "Zelta tīnīte" (1955), latviešu tautasdziesmu krājums "Upe, upe, Daugaviņa" (1957), Rabindranata Tagores "Dārznieks" (1957), "Gāju putni" (1960), Andreja Upīša "Jaunā dzērve" (1958), latviešu tautas pasakas "Divi brāļi" (1959), "Zelta ābele un sudraba avots" (1961) un daudzas citas. Mākslinieks ir bijis par sava laika vienu no veiksmīgākajiem grāmatu mākslas māksliniekiem, risinot kā latviskās, tā arī austrumnieciskās tēmas.
Ilustratora darbs un temperas tehnika dekoratīvajos uzdevumos mākslinieku pakāpeniski tuvināja akvareļglezniecībai, līdz viņš kļuva par šī žanra meistaru. Vistuvākās viņam bija ainavas un klusās dabas žanri, radot liriski apgarotu skatījumu uz dzīvi un tās parādībām, kā arī skaisto dabu. Radījis arī abstraktus ziedu gleznojumus. Mākslinieks ir gleznojis panorāmas ainavas ar dūmakainām tālēm un baltiem mākoņu kalniem dzidrajās debesīs, gan zeltainu jūras liedagu, kā arī klusus un idilliskus ezeru un upju līčus, tās ir piesātinātas ar daudzveidīgi niansētām dabas izjūtām.
Darbi
Mākslinieka darbi ir nepretenciozi, gleznoti ar dziļu iejūtību un filigrānu, bagātu apdari. Mākslinieks ir labs formas meistars un zīmētājs, viņam ir pazīstamas labākās akvareļglezniecības tradīcijas, tās viņš arī ir bagātinājis, dodot savu ieguldījumu. Darbu radīšanā izmantojis dažādus tehniskos izteiksmes līdzekļus, to starp pludinājumus. Darbi eksponēti bijušās PSRS republikās, kā arī Vācijā, Polijā, Somijā, Zviedrijā, Bulgārijā.
Izstādes
Mākslinieks izstādēs piedalījies no 1929. gada. Piedalījies Kultūras Fonda un Neatkarīgo mākslinieku vienības rīkotajās izstādēs. Piemiņas izstādes bijušas daudzās Latvijas pilsētās.
Personālizstādes
Tikušas noorganizētas Rīgā (1967, 1972, 1977), Tukumā, Koknesē, Jēkabpilī, Ventspilī, Kuldīgā, Talsos un Liepājā (1972).
Sēra heksafluorīds
Sēra heksafluorīds SF6 ir sēra un fluora binārais savienojums, kurā sēram ir augstākā oksidēšanas pakāpe +6. Sēra heksafluorīds ir bezkrāsaina, smaga (6 reizes smagāka par gaisu) gāze, kas ir ķīmiski inerta un cilvēkam praktiski nekaitīga. Sēra heksafluorīdu sauc arī par elegāzi (saīsinājums no elektriskā gāze), jo to lieto elektrotehnikā kā izolējošu vielu. SF6 ūdenī šķīst vāji, labi šķīst nitrometānā.
Vēsture
Sēra heksafluorīdu pirmais ieguva franču ķīmiķis Anrī Muasāns (Henri Moissan) savu fluora pētījumu laikā.
Molekulas uzbūve
Sēra heksafluorīda molekulā centrālais sēra atoms ir sp3d2 hibridizācijas stāvoklī un veido 6 pilnīgi vienādas hibridizētās orbitāles, tādēļ SF6 molekulai ir pilnīgi simetriska oktaedra forma.
Iegūšana
Sēra fluorīdu var sintezēt no vienkāršām vielām (sadedzinot sēru fluorā): Tas veidojas arī, sadaloties sarežģītākiem sēra fluorīdiem:
Ķīmiskās īpašības
SF6 ir ķīmiski ļoti stabila viela — tā nereaģē ar ūdeni, uz to neiedarbojas ne sārmi, ne skābes. Hidrolīzes reakcijai SF6 + 3H2O → SO3 + 6HF Gibsa brīvās enerģijas izmaiņa ir izteikti negatīva (–460 kJ/mol), tātad tā būtu enerģētiski izdevīga. Tomēr reakcija nenorisinās sēra heksafluorīda izteikti zemās reaģētspējas dēļ — tam ir liels jonizācijas potenciāls, turklāt sēra atoms ir pilnībā piesātināts kā koordinatīvi, tā arī vērtības ziņā.
Karsējot reaģē ar metālisku nātriju (vieglāk reakcija norisinās, ja nātrijs ir izšķīdināts amonjakā):
Spēcīgi karsējot (līdz 400 °C) reaģē ar sērūdeņradi:
Izmantošana
Tā kā sēra heksafluorīds ir ķīmiski inerts, tam ir labas dielektriķa īpašības un liela molekulas masa, to pielieto par gāzveidīgu izolējošu materiālu augstsprieguma elektroiekārtās (ģeneratoros, loka dzēšanas ierīcēs). Elegāzi lieto arī par tehnoloģisko vidi elektronikas rūpniecībā un metalurģijā. Tā kā sēra heksafluorīdam ir liela siltumietilpība, bet zema siltumvadītspēja un viskozitāte, to var izmantot aukstumiekārtās par aukstumnesēju.
Sēra heksafluorīdu lieto medicīnā ultraskaņas izmeklējumu (doplerogrāfijas un ehokardiogrāfijas) kvalitātes uzlabošanai. Ievadot asinīs, tas paaugstina asiņu ultraskaņas atstarošanas spēju un palielina iegūto attēlu izšķirtspēju.
Interesanti fakti
Ieelpojot sēra heksafluorīdu, balss tembrs jūtami pazeminās (tāpat kā, ieelpojot hēliju — paaugstinās).
Garlībs Merķelis
Garlībs Helvigs Merķelis (, 1769. — 1850.) bija vācbaltiešu rakstnieks un publicists, viens no spilgtākajiem apgaismības ideju pārstāvjiem Baltijā. Viņam ir izcila nozīme dzimtbūšanas atcelšanā Baltijā.
Dzīvesgājums
Garlībs Merķelis dzimis 1769. gada 1. novembrī Lēdurgas draudzes novada mācītāja Daniēla Merķeļa ģimenē kā sestais no septiņiem bērniem. 1770. gadā viņa tēvs mokošas nierakmeņu slimības dēļ bija spiests no sava amata atteikties un 1771. gadā Merķeļu ģimene pārcēlās uz Vecpiebalgu pie tēva drauga mācītāja Lindes. 1776. gadā mazo Garlību nosūtīja uz Rīgu mācīties Bāriņu nama lasīšanas skolā, tad rakstības skolā, kuru vēlāk pats G. Merķelis nosauca par “bērnu elli”. 1778. gadā viņa tēvam izdevās kļūt par Zādzenes muižas rentnieku (tagadējā Madlienas pagastā) un Garlībs uzsāka mācības Rīgas Domskolā.
Pēc tēva nāves 1782. gadā viņš bija spiests pamest skolu un atgriezties mājās palīdzēt mātei valdīt muižas saimniecību. Daudz laika viņš kā pusaudzis pavadīja no tēva mantotajā bibliotēkā, kur iepazinās ar Voltēra, Beila un citu apgaismības laikmeta rakstnieku darbiem. Finansiālo grūtību dēļ muiža kopā ar vērtīgo bibliotēku tika pārdota un Garlībs varēja paturēt tikai visvajadzīgākos sējumus. Par iegūto naudu ģimene devās uz Rīgu un 1785.-1786. gadā Merķelis atsāka mācības dzimtbūšanas pretinieka Snella vadītajā Domskolā, tomēr to nepabeidza, jo bija spiests sākt strādāt par rakstvedi, tad par privātskolotāju, un kādu laiku darbojās arī statista lomās Rīgas Pīlsētas teātrī. Šajā laikā ar aktiera, literāta un brīvmūrnieka Kārļa Ferdinanda Daniēla Gromana starpniecību G. Merķelis iepazina jaunu cilvēku kopu, kas sevi dēvēja par "Praviešu klubu". Tā pamatkodolu veidoja ārzemju jaunie censoņi, kuriem vēl nebija stabila materiālā pamata un bieži bija jācieš finansiālas grūtības. Taču viņu dzīve bija piesātināta ar garīgām nodarbēm, kurās ar sajūsmu iesaistījās arī Garlībs, un rezultātā tapa viņa pirmie sacerējumi.
1788. – 1792. gadā G. Merķelis strādāja par mājskolotāju pie Liepupes draudzes novada mācītāja Klēmana, kur viņš iepazinās ar Liepupes muižas īpašnieku Frīdrihu fon Meku, kurš tikko bija atgriezies mājās pēc studijām Vācijas universitātēs. Pazīšanās ar F. fon Meku veicināja G. Merķeļa nokļūšanu akadēmiskās sabiedrības apritē, kam bija būtiska nozīme viņa darbības tālākā attīstībā. Šajā laikā viņš publicēja savus pirmos dzejojumus "Vidzemes Parnass" un slavinājumu Krievijas Impērijas ķeizarienei Katrīnai II, kurā pēc uzvaras karā pret turkiem aicināja atbrīvot latviešus no dzimtbūšanas.
1793.-1796. gadā G. Merķelis strādāja par mājskolotāju Nītaures Annas muižā pie Rīgas apriņķa tiesneša A. fon Tranzē, kur sarakstīja grāmatu "Latvieši, sevišķi Vidzemē, filozofiskā gadsimteņa beigās". Savas grāmatas ievadu viņš nosūtīja mācītājam un Rīgas Domskolas rektoram K. G. Zontāgam, ar kuru viņu vienoja piederība brīvmūrniekiem. Atbildes vēstulē Zontāgs rakstīja: "Lai to saka, kas grib, Jūs taču to neņemsiet vērā, un man pašam būtu jānosarkst, ja es gribētu atturēt no drošsirdīgā mēģinājuma tādu krietnu cilvēku draugu, kas ir gatavs pat pašuzupurēties."
Pēc grāmatas manuskripta pabeigšanas Merķelis devās uz Leipcigu, kur vienojas ar izdevēju Heinrihu Grefu (Gräff) par grāmatas iespiešanu un uzsāka medicīnas studijas universitātē. Grāmatas parādīšanās Vidzemē izraisīja neapmierinātību, Merķeli apvainoja jakobīnismā, toties viņš saņēma pozitīvas atsauces no vācu, šveiciešu un dāņu literātiem.
Pazīstamā apgaismības laikmeta dzejnieka Kristofa Martina Vīlanda (Wieland) vadītajā laikrakstā Der deutsche Merkur Merķelis 1797. gadā iespieda rakstus "Par latviešu dzejas garu un dzeju" un "Vidzemes tikumi 16. gadsimta pirmajā pusē". Šajā laikā tapa tādi darbi kā "Jūma un Ruso traktāti par pirmatnējo vienošanos" (1797), īsais romāns "Atgriešanās tēvzemē" (1798) un apjomīgais divsējumu darbs "Vidzemes senatne" (1798-1799). Merķelis tikās ar daudziem vācu literātiem, arī F. Šilleru un J. V. Gēti, viņa draugu vidū bija J.G. Herders, K.M. Vīlands u.c. literāti. 1799. gada Merķelis pārcēlās uz Berlīni, kur 8. martā tika pieņemts brīvmūrnieku ložā, kas paplašināja viņa sabiedriskos sakarus Prūsijas liberāli un patriotiski noskaņotajās aprindās. 1801. gadā viņš Frankfurtes pie Oderas universitātē ieguva doktora grādu filozofijā un kļuva par pazīstamu žurnālistu un kritiķi. Kā dedzīgs vācu patriots viņš vērsās pret Napoleona iekarošanas plāniem, tādēļ pēc Napoleona karaspēka uzvaras Jēnas kaujā 1806. gadā Merķelis bija spiests atgriezties Rīgā, kur 1807. gadā sāka izdot žurnālu "Vērotājs" (Zuschauer). 1807. gadā Merķelis apprecējās ar Doroteju Dorndorfu un 1808. gadā nopirka Depkina muižiņu, kur ar īsiem pārtraukumiem pavadīja sava mūža otro daļu.
1811. gadā Merķelis bija "Literatūras un mākslas avīzes" (Zeitung für Literatur und Kunst) redaktors un viens no pretnapoleoniskās kustības vadītājiem Eiropā, tādēļ 1812. gada kara laikā, Napoleona armijai tuvojoties Rīgai, viņš bija spiests bēgt uz Tērbatu, kur publicēja uzsaukumu Ein Bewohner Moskwa's an seine Landleute ("Kāds Maskavas iedzīvotājs saviem tautiešiem", 1812). Pēc Napoleona sakāves Merķelis atgriezās Rīgā, kur turpināja aktīvi iesaistīties Eiropas politikā (Europas Lage und Aussichten im August 1813), iestājoties par Reinas savienības atbrīvošanu no franču ietekmes un Vācijas atjaunošanu.
1814. gadā viņš Pēterburgas brīvās ekonomiskās sabiedrības izsludinātajam konkursam iesniedza ekonomisku apcerējumu par brīvo zemnieku nodarbināšanas izdevīgumam iepretī dzimtcilvēku darbam, kas pamatoja dzimtbūšanas atcelšanu Baltijas guberņās. Viņš sacerēja arī "Latviešu" otro sējumu, tomēr to iznīcināja pēc dzimtbūšanas atcelšanas Baltijas guberņās.
Pēc zemnieku brīvlaišanas Merķelis 1820. gadā publicēja Krievijas Impērijas ķeizaram Aleksandram I veltītu sacerējumu "Brīvie latvieši un igauņi". Par šo, kā arī citiem zemnieku brīvlaišanai veltītiem darbiem monarhs piešķīra autoram 300 sudraba rubļu lielu mūža pensiju. No 1818. līdz 1838. gadam Merķelis izdeva žurnālu Livländischer Merkur, Baltijas provinču laikrakstu Ostseeprovinzenblatt, ko vēlāk pārdēvēja par Provinzialblatt für Kur-, Liv- und Estland.
Dzīves nogali Merķelis pavadīja savā nelielajā Depkina muižiņā Katlakalna draudzes novadā pie Rīgas, nodarbojoties ar žurnālistiku, lauksaimniecību un memuāru rakstīšanu, kas tika izdoti divos sējumos 1839.-1840. gadā (Darstellungen und Charakteristiken aus meinem Leben). Garlībs Merķelis nomira 1850. gada 9. maijā, apglabāts Katlakalna kapsētā, kur, svinot viņa 100. dzimšanas dienu, Rīgas Latviešu biedrība 1869. gadā viņam atklāja pieminekli. Piemiņas akmens vēlāk izveidots arī Merķeļa dzimtenē Lēdurgā.
Bibliogrāfija
Visi darbi sākotnēji uzrakstīti un izdoti vācu valodā; latviešu valodā tie tika pārtulkoti tikai 20. gadsimta sākumā. Tomēr Garlība Merķeļa darbi stipri iespaidoja topošās latviešu inteliģences pasaules skatījuma veidošanos.
Dalība sabiedriskās organizācijās
1799. gada 8. martā viņš tika uzņemts Prūsijas lielložas "Royal York zur Freundschaft" brīvmūrnieku ložā "Frédéric Guillaume a la justice couronnée" (de) Berlīnē, par ko liecina oriģinālais G. H. Merķeļa ložas patents, kas tika eksponēts 2004. gada izstādē Rīgas vēstures un kuģniecības muzejā.
Izvilkumi no darba "Latvieši"
[..] "Nebūdams ne muižnieks, ne latvietis, es astoņus gadus diendienā grozījos tikai muižnieku sabiedrībā, pie kam tāpat diendienā man bija izdevība latvietī nožēlot sakropļoto cilvēci."
[..] "Visa senāk tik kareivīgā latviešu tauta tagad mierīgi nes savas važas važas, tā ir trula kā lauva, kas jau gadiem ilgi krātiņā vadāts apkārt dīkdienīgiem zēniem par izpriecu un kas tikai šad tad, klusi un drūmi rūkdams, izrāda savu nepatiku, vai, pareizāk, tā ir mierīga kā mirējs, kas, iekšēju krampju mocīts, vairs nespēj vaimanāt par savām ciešanām; tikai viņa mirēja izskats, pārgrieztās acis un briesmīgās, lai gan retās krampju lēkmes izteic klātesošajiem, ko viņš jūt."
“Vācisks” viņu sarunā pašu starpā apzīmē visu, kas ir augstprātīgs, skops, ļauns, vārdu sakot, visu, kas nīstams.” [..] "Ak tu vāciete!" – tā kāda sieva, zemē gulēdama, lamāja badīgu govi, kas viņu bija nogāzusi. "Vācieši nāk!" – ir bubulis, ar ko apklusina raudošus bērnus.”
“Vispār Vidzemes zemnieka visspilgtākās rakstura īpašības ir verdziskas bailes un neuzticība. Trīsdesmit soļu attālumā no sava kunga, pat tikai ejot garām tā namam, viņš noņem cepuri un saraujas čokurā, – par palocīšanos to nevar saukt, – kad vien viņam uzmet acis. Tad viņš ar nodurtu galvu velkas klāt, lai skūpstītu kungam vai nu svārkus, vai kāju.”
[..] "Viņš [latvietis] ir gudrs, attapīgs, asprātīgs, ja vien tam ir brīvs laiks un iespēja tādam būt. Gandrīz arvien viņš runā līdzībās un gleznās kā austrumnieki, un viņa spriedumi parasti ir ļoti pareizi, bieži dzēlīgi asprātīgi. Arī viņa tieksme uz amatniecību ir apbrīnojama. Nerunājot par to, ka latvietis pats izgatavo visādus mājsaimniecības un zemkopības rīkus, izņemot dzelzs izstrādājumus, viņu vidū ir daudz visāda veida amatnieku, kas gandrīz visi bez apmācības kļuvuši par tādiem un ko bieži pamatoti vērtē augstāk par vāciešiem. Dažkārt viens un tas pats cilvēks prot pat vairākus amatus.
[..] Viņš ir pārāk pieradis neatrast līdzcietību pret sevi, lai varētu to kādreiz just pret citiem, un asinsradniecības saites pret dzelžainā trūkuma spiedienu ir tikai zirnekļa tīkls. Var novērot bezjūtības izpaudumus, kas katrā svešiniekā izraisa ārkārtīgu sašutumu.
Levulīnskābe
Levulīnskābe (4-oksopentānskābe, acetopropionskābe, γ-ketobaldriānskābe, CH3−CO−CH2CH2−СООН) ir vienkāršākā γ-ketokarbonskābe. Levulīnskābe ir bezkrāsaina kristāliska viela (plāksnīšveida kristāli). Viegli šķīst ūdenī. Levulīnskābes esterus sauc par levulinātiem.
Iegūšana
Levulīnskābe veidojas, karsējot ogļhidrātus (fruktozi, glikozi, galaktozi) kopā ar koncentrētu sālsskābi (reakciju atklājis Tollenss). Šī reakcija ir tik raksturīga heksozēm, ka var kalpot to pierādīšanai. Kā starpprodukts veidojas oksimetilfurfurols, kas hidrolizējas par levulīnskābi un skudrskābi.
Īpašības
Atšķirībā no β-ketokarbonskābēm, γ-ketokarbonskābes, tai skaitā levulīnskābe, ir stabili savienojumi, kas neatšķeļ CO2. Ilgstoši karsējot, levulīnskābe zaudē ūdens molekulu, veidojot iekšējo anhidrīdu (enollaktonu).
Jānis Klovāns
Jānis Klovāns (dzimis - miris  ) bija Latvijas šahists (starptautiskais lielmeistars) un treneris. Deviņkārtējs Latvijas čempions šahā.
Šahu sācis spēlēt tikai 14 gadu vecumā. Par meistarkandidātu kļuvis 1954. gadā, PSRS sporta meistars kopš 1959. gada, starptautiskais meistars korespondencšahā (ICCF) - 1973. gadā, starptautiskais meistars (1976). gadā. Par starptautisko lielmeistaru kļuva 1997. gadā, kad uzvarēja pasaules senioru čempionātā. Lielmeistars korespondencšahā kopš 2001. gada.
Latvijas čempions 1954., 1962., 1967., 1968., 1970., 1971., 1975. (dalīta 1.-2.vieta), 1979. un 1986. gadā. PSRS Bruņoto spēku čempions 1969., 1971. un 1973. gadā. Jānis Klovāns ir trīskārtējs pasaules senioru čempions (1997., 1999. un 2001. gadā).
2009.gada 16. novembrī par mūža ieguldījumu šaha attīstībā Latvijā un jauno šahistu audzināšanā Jānis Klovāns tika iecelts par Atzinības krusta virsnieku
Apbedīts Rīgas Meža kapos.
Igaunijas Tautas savienība
Igaunijas Tautas savienība (, RL) bija sociāli konservatīva politiska partija Igaunijā. No 2003. līdz 2007. gadam tā bija valdības koalīcijas partija. 2012. gada 24. martā Tautas savienība kopā ar Igaunijas Nacionālo kustību izveidoja Igaunijas Konservatīvo Tautas partiju.
Partija programma bija sociāli konservatīva, un partijas sociālā bāze bija Igaunijas lauku iedzīvotāji. Partija bija mēreni eiroskeptiska.
Partijas līderis līdz 2000. gadam bija bijušais Igaunijas PSR Augstākās padomes priekšsēdētājs un vēlākais (2001—2006) Igaunijas prezidents Arnolds Rītels (Arnold Rüütel).
EP
EP var būt:
7. gadsimts
7. gadsimts jeb VII gadsimts bija laika posms vēsturē no 601. līdz 700. gadam.
Galgauskas ezers
Galgauskas ezers (arī Koruļezers) ir caurteces ezers Gulbenes novada Lejasciema un Galgauskas pagastos. Ezera krasti zemi, lēzeni, dibens dūņains, smilšains. Ietek vairāki grāvji, kas novada ūdeņus no apkārtējiem (galvenokārt dienvidos esošā Voguļu purva) purviem. Iztek Koruļupīte uz Gauju. Makrofīti: niedres, meldri, ūdensrozes, lēpes, glīvenes. Dzīvo līdaka, asaris, rauda, līnis, plaudis. Zvejas tiesības pieder valstij.
Gar ezera ziemeļu krastu iet autoceļš P27. Dienvidaustrumu krastā bijušās padomju armijas bāzes paliekas.
6. gadsimts
6. gadsimts jeb VI gadsimts bija laika posms vēsturē no 501. līdz 600. gadam.
Akantodveidīgās
Akantodveidīgās (Acanthodiformes) ir izmirušu zivju kārta akantožu klasē. Dzīvoja no apakšējā devona līdz apakšējam permam.
6. gadsimts
Gadsimta celtnes
Kiel povus aspekti Hagia Sofia sen minaretoj.jpg
Akantodveidīgās
Morfoloģija
Muguras peldspura tikai viena. Starpdzelkšņu uz vēdera nav, vai arī ir tikai viens pāris. Endokrānijs ir no skrimšļa vai arī pārkaulojas. Zobu parasti nav. Plecu joslu veido lāpstiņa un reizēm korakoīds; uz tās nav ādas kaulu. Peldspuru dzelkšņi ar garenisku rievu pie priekšējās malas, iestiprināti ādā vai arī iegremdēti muskulatūrā. Karbona un perma formām ir Acanthodes tipa zvīņas (ar gludu vainaga virsmu).
Sistemātika
Incertae sedis:
(†) - izmirušu organismu grupa.
Derocheilocarididae
Derocheilocarididae ir Mistakokarīdu (Mystacocarida) apakšklases Mystacocaridida kārtas vienīgā dzimta. Šos vēžveidīgos atklāja tikai 1943. gadā Atlantijas okeāna Amerikas piekrastē. Vēlāk tos atklāja arī Atlantijas okeāna Eiropas un Āfrikas piekrastē, kā arī Vidusjūras rietumu daļā. Visbeidzot tie tika atrasti arī Čīlē.
Morfoloģija
Par raksturīgāko mistakokarīdu īpatnību var uzskatīt labi attīstītās galvas ekstremitātes un reducētas krūšu ekstremitātes, kas nav satopams citiem vēžveidīgajiem. Tāpēc mistakokarīdu pārvietošanās ir visai īpatnēja: ja citi vēžveidīgie pārvietojas ar krūšu kāju palīdzību, tad mistakokarīdi pārvietojoties izmanto galvas ekstremitātes — aizmugurējās antenas, mutes taustekļus, apakšžokļus un žokļkājas. Turklāt priekšējās antenas ir vērstas uz priekšu, aptaustot priekšā stāvošos smilšu graudus, lai atrastu ejas starp tiem, bet krūšu kājas paliek piespiestas pie ķermeņa un nekādu līdzdalību vēzīša kustībā neveic. Bez rāpošanas mistakokarīdi var pārvietoties arī lēcieniem. Tie saliecas tik daudz, ka vēdera aizmugurējais gals ar dakšu saskaras ar galvu, un tad, strauji iztaisnojoties, izdara lēcienu.
Attīstība
Mistakokarīdi ir šķirtdzimuma dzīvnieki, bet mātītes un tēviņi ārīgi ir ļoti līdzīgi. Pārošanos un olu atlikšanu šiem vēzīšiem nav izdevies novērot. Izpētot kāpurus, tika konstatēts, ka no olām izšķiļas 0,15 mm gari metanaupliji. Kāpurs 9 reizes met apvalku, turklāt, pie katras apvalka mešanas, ķermenis palielinās par vienu segmentu, kā arī attīstās trūkstošās ekstremitātes. Tāda vienmērīga un pakāpeniska kāpura pārvēršanās par pieaugušu īpatni liecina par mistakokarīdu postembrionālās attīstības primitīvo raksturu.
Ekoloģija
Mistakokarīdi nedzīvo jebkādās pludmalēs, bet gan smalkās smiltīs ar smilšu graudiņu diametru 0,2 mm. Smiltīs ar rupjāku vai smalkāku graudu izmēru tie nav sastopami. Mazāk jūtīgi mistakokarīdi ir pret ūdens sāļumu un temperatūru. Pētījumi Vidusjūras pludmalēs liecināja, ka sāļuma svārstības no 10 līdz 320 promilēm un temperatūras svārstības 10 — 26 °C mistakokarīdi pārcieš bez problēmām. Visas zināmās atradnes gan ziemeļu, gan dienvidu puslodē atrodas zonās, kur viszemākā temperatūra nenokrītas zem +10 °C. Visi mistakokarīdi ir atrasti pludmalēs virs jūras līmeņa. Tikai atrasti 25m dziļumā. Tas liek domāt, ka intersticiālā fauna apdzīvo arī jūras dibena smiltis, ja smilšu graudu raupjuma pakāpe ir atbilstoša dzīvošanas apstākļiem.
Sistemātika
Pasaulē ir zināmas 12 sugas.
Dževahira tirdzniecības centrs
Dževahira tirdzniecības centrs (turku valodā: Cevahir Alışveriş Merkezi) ir Eiropā lielākais un pasaulē septītais lielākais tirdzniecības un atpūtas centrs Stambulas Šišli rajonā, Turcijā. Centru atklāja 2005. gada 15. oktobrī un to sauc arī par Šišli kultūras un tirdzniecības centru (turku valodā: Şişli Kültür ve Ticaret Merkezi).
Izveide
Projektu izstrādāja 1987. gadā amerikāņu arhitekti „Minoru Yamasaki & Associates” un ar vairāku mazumtirdzniecības centru un trīs debesskrāpju kompleksu bija plānots aizvietot vecos pilsētas autobusu depo. Projektā iesaistīts arī Turcijas un Lielbritānijas dubultpilsonis arhitekts Džans Javuzarslans. 1997. gadā tika likts pirmais pamatakmens, bet tikai vienas projekta daļas pabeigšanai bija nepieciešami astoņi gadi.
Celtnes apraksts
Dževahira tirdzniecības centra kopējā platība ir 620'000 kvadrātmetri sešos stāvos un tā uzcelšanai iztērēti 250 miljoni ASV dolāru (apm. 120 miljoni latu). Tirdzniecības centrā ir aptuveni 280 veikali un tieši šajā centrā ir pārstāvēti tādi starptautiski zīmoli, kas nav atrodami citur Turcijā. Papildus veikaliem, centrā ir 34 ātrās ēdināšanas restorāni un 14 augsta līmeņa restorāni. Dževahirā ir arī liela koncertzāle un 12 kino zāles, tai skaitā IMAX trīs dimensiju kino. Izklaižu zonā ir uzcelti arī nelieli amerikāņu kalniņi (angļu valodā: roller coaster). Uz kompleksa ēkas 2'500 kvadrātmetru stikla jumta izvietots pasaulē lielākais pulkstenis, kura cipari ir trīs metrus augsti.
Celtni un visu kompleksu apkalpo 5'000 darbinieku, bet tirdzniecības centra apmeklētāju vajadzībām ir izbūvēta auto stāvvieta ar 2'500 stāvvietām. Lielais komplekss atrodas Stambulas Eiropas pusē starp Šišli un Medžidijekejas mikrorajoniem un tajā var nokļūt ar Stambulas metro, ar kura staciju ir tieši savienoti trīs tirdzniecības centra stāvi.
Īpašnieki un darbība
Tirdzniecības centrs pieder uzņēmēju konglomerātam Dževahiru grupa (turku valodā: Cevahirler). Tirdzniecības centru svinīgā ceremonijā atklāja Turcijas premjers Redžeps Tajips Erdogans un atklāšanas dienā to apmeklēja apmēram 450'000 pircēju. Pašlaik centrā katru dienu iepērkas aptuveni 190'000 cilvēku un tas ir atvērts katru dienu no pl. 10:00 līdz 22:00 (UTC+2).
Drošība un sabiedrības negatīvā attieksme
Dževahiru grupai vairākkārtēji bija jāatbild uz sabiedrības kritiku drošības jomā pēc gadījuma, kad no ceturtā stāva balkona nokrita trīs gadus veca meitene un tajā mēnesī šis jau bija otrs negadījums, jo pirmajā reizē nokrita pusaudzis. Tirdzniecības centra vadība nekavējoties uzstādīja papildus drošības barjeras vairākās bīstamākajās vietās, bet joprojām tiek vadībai pārmests tas, ka šādi drošības pasākumi netika veikti jau pēc pirmā negadījuma.
Tirdzniecības zīmes un veikali
Tirdzniecības centrā veikalus atvēruši arī šādi starptautiski populāri zīmoli: „Dorothy Perkins”, „Evans”, „Jack&Jones”, „Vero Moda”, „Peacocks”, „Topshop”, „Top Man”, „Miss Selfridge”, „River Island”, „Benetton”, „Mothercare”, „Etam-123”, „Esprit”, „Massimo Dutti”, „La Senza”, „Zara”, „BSB”, „Adidas”, „Dockers”, „Levi's”, „Kappa”, „Fornarina”, „Reebok”, „Converse”, „Best Mountain”, „Lotto”, „Guess World”, „Guiseppo”, „Nine West”, „Bata”, „Divarese”, „Starbucks”, „Gloria Jean's”, „Burger King”, „McDonalds”, „KFC” un „Pizza Hut”.
Tirdzniecības centrā ir arī daudzi vietējo uzņēmēju veikali un turku virtuves restorāni, kas pasniedz dažādus tradicionālos ēdienus, piem. piena produktu desertus un kebabus.
Mihalovces apriņķis
Mihalovces apriņķis ir Slovākijas Košices apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Košices apgabala Trebišovas un Sobrances apriņķiem, Prešovas apgabala Vranovas pie Topļas un Humennes apriņķiem, kā arī Ukrainu.
Aston Villa FC
Aston Villa F.C. ir profesionāls Anglijas futbola klubs no Vitonas, Birmingemas, kurš 2019.—2020. gada sezonā spēlēs Anglijas Premjerlīgā. Klubs dibināts 1874. gadā. Mājas spēles aizvada Villa Park stadionā, kur ir 42 682 skatītāju vietas. Kluba lielākais sasniegums Eiropas klubu turnīros ir uzvara Eiropas Čempionvienību kausā 1982. gadā. Komanda ir septiņas reizes kļuvusi par Anglijas čempioniem (pirms Premjerlīgas izveides) un septiņas reizes uzvarējusi FA kausa izcīņā.
Komandas sastāvs
.
5. gadsimts
5. gadsimts vai V gadsimts ir gadsimts, kurš pēc Jūlija kalendāra sākās mūsu ēras un beidzās.
Salpetris
Salpetris ir dažu sārmu un sārmzemju metālu nitrātu, kā arī amonija nitrāta triviālais nosaukums. Par salpetriem dēvē arī atbilstošos minerālus. Termins cēlies no vācu vārda Salpeter, kurš savukārt cēlies no — 'sāls' un  — 'klints', 'akmens'. Ja nav norādīts precīzāk, ar vārdu "salpetris" parasti saprot kālija salpetri KNO3. Vecā, pirms kara izdotā literatūrā salpetri mēdza dēvēt par "zalpēteri".
EP ieraksts
EP ieraksts, minialbums jeb mazalbums ir mūzikas ieraksta apzīmējums, kas parasti tiek izmantots skaņu platēm vai kompaktdiskiem, kas satur pārāk daudz dziesmu, lai būtu singls, bet kas ir pārāk nepilnīgs, lai iegūtu albuma nosaukumu. Atšķirībā no maksisingla EP satur atšķirīgas dziesmas (maksisinglā mēdz būt iekļautas vairākas vienas dziesmas variācijas vai remiksi). EP parasti tiek iekļauti 4 līdz 7, bet citreiz pat 9 skaņdarbi, savukārt dziesmu kopējais ilgums ir 15 līdz 25 minūtes.
Salpetris
Salpetru iedalījums
Dažreiz arī magnija nitrāta kristālhidrātu Mg(NO3)2·H2O sauc par magnija salpetri, bet bārija nitrātu Ba(NO3)2 — par bārija salpetri.
Izmantošana
Salpetri (izņemot bārija salpetri, kas ir stipri indīga viela) ir labs slāpekļa minerālmēslojums. Amonija un kālija salpetrus lieto sprāgstvielu izgatavošanai. Kālija un nātrija salpetri tiek lietoti kā pārtikas piedevas (E251 un E252). Bārija salpetri izmanto pirotehnikā spilgti zaļas uguns iegūšanai.
Salpetra vārītavas Latvijā
Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā 17. gadsimtā darbojās Jelgavas, Kuldīgas, Mežotnes ("Salpetrās"), Tomes ("Sārmulos"), Pienavas ("Sārmās"), Svētes ("Zaļpēteros"), Jaunsvirlaukas ("Salputrās"), Lutriņu ("Sārmos"), Skrundas ("Sārmukalnos"), Slampes ("Sārmās"), Užavas (Sārnates muižā), Rucavas un Dignājas salpetra vārītavas. Salpetra dārzos izveidoja komposta kaudzes no zemes, būvgružiem, merģeļa, pelniem un pūstošiem dzīvnieku atkritumiem. Divu līdz trīs gadu laikā salpetra kaudzēs izveidojās kālija un kalcija salpetra maisījums, ko izskaloja ar ūdeni un apstrādāja ar potašu, ko ieguva Jelgavas, Kuldīgas, Lutriņu, Saldus, Skrundas, Tērvetes, Valgundes, Biržu, Kursīšu, Jaunauces, Zvārdes un Baldones potaša vārītavas.
Iegūto kālija salpetri, sēru un kokogli izmantoja šaujampulvera ražošanai, no 1645. līdz 1658. gadam Kurzemes hercogistē ražoja ap 25 tonnu šaujampulvera gadā. Darbojās Skrundas, Kandavas, Tomes, Baldones un Kuldīgas pulvera dzirnavas.
Varzāzāta
Varzāzāta (, Warzāzāt; saukta par Tuksneša durvīm), ir pilsēta Marokas dienvidos.
Tās nosaukums nāk no berberu frāzes ar nozīmi "bez trokšņa" vai "bez apmulsuma". Tā atrodas tuvu Atlasa kalniem un Dra upes ielejai.
Vēsture
Vēsturiski Varzāzāta ir bijusi Āfrikas tirgoņu, kuri devās uz Marokas ziemeļiem un Eiropu, ceļu krustpunkts. Franču valdīšanas periodā Varzāzāta tika paplašnāta kā garizona pilsēta, adiministratīvais centrs un muitas nodaļa. Tajā atrodas Taurīrta cietoksnis.
Filmu studija
Šobrīd pilsētā atrodas viena no lielākajām filmu studijām pasaulē, Atlas Studios. Šajā studijā ir uzņemtas vairākas vēsturiski nozīmīgas filmas — "Asteriks un Kleopatra", "Arābijas Lorencs", "Vīrs, kurš būtu kļuvis par karali", "Kleopatra", Kundun, "Gladiators" un "Aleksandrs", "Debesu valstība" un "Bābele". Šeit tika filmēta arī televīzijas seriāla "Skrējiens pēc miljona" 10. sezonas sērija.
Apskate objekti ārpus Varzāzātas
Tuvumā atrodas cietokšņa veida pilsēta Aīt Benhadū. Daudzi tūristi maršruti, kas ved caur Dra ieleju uz Sahāras tuksnesi, sākas no šīs pilsētas. To skaitā, ceļojumi uz Zagūru — orāzi, ko ieskauj palmu plantācijas. Tas ir arī tradicionāls pieturas punkts kamieļu karavānām uz Timbuktu (65 dienu attālumā).
1. Liepājas kājnieku pulks
1. Liepājas kājnieku pulks bija Latvijas Bruņoto spēku 1. Kurzemes kājnieku divīzijas vienība (1919—1940).
Izveide
Pulks saformēts 1919. gada augustā no 1. Neatkarības bataljona un Malienas bataljona un tajā bija 69 virsnieki, 3 ārsti, 4 kara ierēdņi, 1330 instruktori un kareivji. Par pulka dzimšanas dienu kļuva 1919. gada 10. augusts, kad tika izdota pirmā pavēle.
Piedalīšanās cīņās
Pulks piedalījās Ziemeļlatgales un Rēzeknes atbrīvošanā. Brīvības cīņās krita 76 karavīri, tika ievainoti 169, bez vēsts pazuda 58 pulka karavīri.
No 1920. gada septembra atradās Liepājā garnizona dienestā.
Lilaste
Lilaste var būt:
Kaaba
Kaaba (ar, kaʿbah, — ‘kubs’) ir kubveidīgas formas celtne Saūda Arābijas pilsētā Mekā, Harāma mošejā. Kaaba ir vissvētākā vieta islāmā. Musulmaņi to dēvē par “Dieva māju” (, bayt allāh). Kaabas augstums ir 13,1 metrs, pamatnes garums ir 11,0 metri, bet platums 13,8 metri. Katrs Kaabas stūris ir vērsts pret kādu debespusi. Kaabas austrumu stūrī atrodas Mekas Melnais akmens, kas ieskauts sudraba ietvarā. Kaaba ir klāta ar kisvu (melnu zīda drānu) un tās iekšpuse ir tukša, izņemot apgaismojuma lampas un uzrakstus. Pārsega augšpusē ar zeltītiem burtiem ir uzrakstīts teksts no Korāna. Gatavojoties hādžam, katru gadu šī drāna tiek nomainīta. Ramadāna mēnesī Kaaba tiek pārklāta ar baltu drānu. Kaabai ziemeļaustrumu sienā ir vienas lielas, aptuveni 2 m augstas, izdekorētas durvis. Kaaba ir celta no granīta un kaļķakmens, iekštelpas grīdu un sienu apakšējo daļu klāj marmors.
Ikviens musulmanis jebkur pasaulē salāha (lūgšanas) laikā vērš seju Kaabas virzienā.
Vēsture
Kaabas vecums ir strīdīgs temats, tās agrīnā vēsture ir mītiem un leģendām klāta. Tā kā Kaaba ir pielūgsmes vieta un svētvieta, tad arheoloģiskie izrakumi šeit ir liegti. Balstoties uz islāma tekstiem, šis apvidus bija lūgšanu vieta arī pirms islāma izveidošanās 7. gadsimtā. Kaaba vairākkārtīgi ir pārbūvēta. Pēdējie pārbūves darbi tika veikti 1996. gadā.
Ticējumi
Ikviens musulmanis, kas devies svētceļojumā uz Kaabu, nonācis tur, iet septiņas reizes apkārt celtnei un ik reizi noskūpsta Melno akmeni un pieskaras tam.
Saskaņā ar musulmaņu ticējumiem, Kaaba ir pirmā mošeja pasaulē. Korānā tiek apgalvots, ka Ibrāhīms un viņa dēls Ismaīls lika pamatus Kaabai.
Lodes bāka
Lodes bāka (et) atrodas Igaunijā Sāmsalā uz Serves pussalas dienvidrietumu krasta.
Vēsture
Bāka šajā vietā atrodas kopš 1955. gada.
Raksturojums
Bākas augstums ir 15 m. Bāku veido četrstūrains betona tornis ar galeriju, bez laternas. Torņa apakšējās 3/5 ir baltā krāsā, augšējās 2/5 sarkanā. Gaismas elements atrodas 19 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (0,5 s deg, 1 s pārtraukums, 0,5 s deg, 8 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 6 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
Oksidējošā skābe
Oksidējošā skābe ir tāda skābe, kurā oksidētāja lomā iesaistās centrālais skābi veidojošais atoms, nevis tikai atšķeltais ūdeņraža jons. Pie oksidējošām skābēm pieder slāpekļskābe, hromskābe, hlorapskābe (HClO), hlorskābe (HClO3), perhlorskābe (HClO4), kā arī koncentrēta sērskābe un dažas citas skābes.
4. gadsimts
4. gadsimts jeb IV gadsimts bija laika posms vēsturē no 301. līdz 400. gadam.
Liekā sekunde
Liekā sekunde ir papildu sekunde universālajam koordinētajam laikam (UTC), lai to saskaņotu ar vidējo Saules laiku (UT1). Tā ir līdzīga liekajai dienai garajā gadā, kura tiek pievienota.
Kopš laiku sāka mērīt ar atompulksteņiem, tika noskaidrots, ka Zemes griešanās ātrums ir nevienmērīgs, turklāt tas palēninās. Tas notiek Mēness izraisīto paisumu un bēgumu dēļ. Gadā, kad starpība starp UT1 un UTC sasniedz 0,9 sekundes, tiek pievienota lieka sekunde. Tas tiek darīts vai  (reizēm arī gadā divreiz). Šos pasākumus uzrauga un koordinē Starptautiskais Zemes rotācijas un atskaites sistēmu dienests (International Earth Rotation and Reference Systems Service, IERS).
Liekās sekundes pievienošana notiek šādi: kad laiks ir sasniedzis 23:59:60 UTC, nākamās UTC dienas (tā sākas 00:00:00 UTC) iestāšanās tiek aizkavēta par vienu sekundi.
Kolumbusa
Kolumbusa ir Ohaio štata administratīvais centrs, kā arī lielākā štata pilsēta. Kopā ar piepilsētām Kolumbusa tomēr nav lielākā štata pilsēta. Tādā gadījumā Klīvlenda un Sinsinati ir vēl lielākas. Pēc iedzīvotāju skaita Kolumbusa ir 16. lielākā ASV pilsēta, bet kopā ar aglomerāciju tā ir tikai 32. lielākā. Pilsēta ir dibināta 1812. gadā un nosaukta par godu Kristoforam Kolumbam.
Liekā sekunde
Teorētiski ir iespējama arī negatīva liekā sekunde, ja Zemes rotācija paātrinātos, bet tas līdz šim nav novērots.
Liekās sekundes pielikšana saistīta ar problēmām dažādās sistēmās, kurās pēc tam nepieciešams sinhronizēt laiku. 2005. gadā tika ierosināts atcelt lieko sekunžu pievienošanu, tā vietā ik pēc 600 gadiem pielikt lieku stundu. To atbalsta ASV, Eiropas Savienība un citas valstis. Galīgs lēmums par to vēl nav pieņemts, jo ir virkne valstu, kas to vēl neatbalsta, jo grib šo priekšlikumu dziļāk izpētīt.
Ģeometriskā transformācija
Ģeometriskās transformācijas var klasificēt pēc kopu dimensiju skaita (tādējādi nošķirot, piemēram, transformācijas plaknē no transformācijām telpā). Tās var klasificēt arī pēc tā, kādas īpašības tiek saglabātas transformācijas laikā:
Šīs transformācijas veido transformāciju grupas.
Ģeometriskie pētījumi lielā mērā ir šo transformāciju pētījumi.
1992. gada vasaras olimpiskās spēles
1992. gada vasaras olimpiskās spēles bija divdesmit piektās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz 9. augustam notika Spānijas pilsētā Barselonā (Katalonija). Oficiāli spēles atklāja Spānijas karalis Huans Karloss I.
Barselonas olimpiskajās spēlēs piedalījās 169 valstis.
Sporta veidi
Barselonas olimpiskajās spēlēs kā paraugdemonstrējumu sporta veidi tika iekļauti pelota, hokejs ar skrituļslidām un tekvondo.
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Barselona par 25. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 91. Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijā Lozannā, Šveicē.
Latvija Olimpiskajās spēlēs
Latviju 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs pārstāvēja 34 sportisti (25 vīrieši un 9 sievietes) 13 sporta veidos. Latvijas karogu atklāšanas ceremonijā nesa svarcēlājs Raimonds Bergmanis. Latvijas sportisti izcīnīja 3 medaļas: sudraba medaļas kanoe airēšanā Ivans Klementjevs un šaušanā Afanasijs Kuzmins, bet bronzu riteņbraukšanā izcīnīja Dainis Ozols. Latvija medaļu kopvērtējuma tabulā ierindojās 40. vietā.
Geraņimovas Ildzs
Geraņimovas Ildzs (arī Geraņimovas Ilzas ezers, Ilzas ezers, Geraņimova ezers, Ilza ezers, Ilžas ezers, Ilzes ezers, Elszen) ir sestais Latvijas dziļākais ezers Krāslavas novada Kastuļinas pagastā. Ezers atrodas subglaciālajā iegultnē Feimaņu paugurainē, dibens dūņains, krasti stāvi. Ietek vairāki strauti un grāvji, lielākie no kuriem ir Randovka no Lielā Kustaru ezera un strauts no Dubuļu ezera. Notece uz Rušonu. Uz iztekas līdz 20. gadsimta 70. gadiem bijušas dzirnavas. Ezera tilpums 36 milj. m³, ūdens apmainās 1,8 gados. Ezerā viena sala (0,1 ha).
Makrofīti: niedres, meldri, kosas, pameldri, vilkvālītes, kalmes, bultenes, lēpes, glīvenes. Dzīvo līdaka, asaris, rauda, karūsa, plaudis, līnis, repsis, sniedze, karpa, zutis, vēdzele, ielaistas sīgas.
Krastos vairākas peldvietas. Ziemeļu krastā Vortņikos brīvdienu māja "Zemeņu krastiņi".
Ilzas ezers rakstiskos avotos minēts 1478. gadā ar nosaukumu Elszen see, kur aprakstīta tā krastos esošā Mušas zeme un muiža (Terra Mesinen, Myszinnen lant, Mussen moyza), kā arī Eisbaha pils (Hespach moyza)
Kauņa
Kauņa (lt) ir pēc iedzīvotāju skaita Lietuvas otrā lielākā pilsēta. Atrodas pie Neres ietekas Nemunā. Savulaik bijusi Kauņas guberņas centrs (1842—1915) un Lietuvas Republikas "pagaidu galvaspilsēta" (1920—1940). Tā ir nozīmīgs rūpniecības, transporta, zinātnes un kultūras centrs (Vītauta Dižā Universitāte, M. K. Čurļoņa Nacionālais mākslas muzejs). Kauņa atrodas 101 km uz rietumiem no valsts galvaspilsētas Viļņas. Abas pilsētas savieno dzelzceļš un automaģistrāle. Kauņa ir Kauņas pilsētas pašvaldības un Kauņas rajona pašvaldības centrs.
2022. gadā Kauņa, kopā ar Ešu pie Alzetes Luksemburgā un Novisadu Serbijā, bija Eiropas kultūras galvaspilsēta.
Vēsture
Leģenda vēsta, ka Kauņa dibināta 1030. gadā, tomēr pirmoreiz rakstos tā pieminēta 1361. gadā. Teitoņu ordenis 1362. gadā Kauņas pili ieņēma un nopostīja, tomēr 1404. gadā lietuvieši pili atguva. 1408. gadā Vītauts Lielais Kauņai piešķīra Magdeburgas tiesības. 1441. gadā Kauņa iestājās Hanzas savienībā.
Trešās Polijas dalīšanas rezultātā 1795. gadā Kauņa nokļuva Krievijas Impērijas sastāvā, līdz 1917. gadam pilsētas oficiālais nosaukums bija Kovna (krievu Ко́вна). Tā bija viens no Novembra (1830—1831) un Janvāra sacelšanās (1863—1864) centriem. Kauņas (Kovenskas) guberņas galvaspilsēta (1842—1915). 1862. gadā cauri pilsētai tika ierīkots Pēterburgas—Viļņas—Kēnigsbergas—Berlīnes dzelzceļš un Kauņa kļuva par dzelzceļa mezglu, šeit pieturēja ekspresvilciens Nord-Express.
Pirmā pasaules kara laikā Kauņā atradās Oberosta militārās pārvaldes virspavēlnieka mītne. 1919. gadā, kad Viļņu ieņēma boļševiku spēki, Kauņa kļuva par faktisko Lietuvas galvaspilsētu (oficiāli tā tika dēvēta par "pagaidu galvaspilsētu"). Pilsēta bija Lietuvas galvaspilsēta arī laikā, kad Viļņa ietilpa Polijā, līdz pat 1940. gadam, kad par Lietuvas (nu jau Lietuvas PSR) galvaspilsētu atkal kļuva Viļņa.
Saimniecība
Kauņas pilsētas rūpniecība ir apmēram 20% no visas Lietuvas rūpniecības. Visvairāk Kauņas pilsētā attīstītas šādas rūpniecības nozares: pārtikas un dzērienu rūpniecība, vieglā un tekstilrūpniecība, ķīmijas rūpniecība, poligrāfiskā rūpniecība, farmācija, metālapstrāde, kokapstrāde un mēbeļu rūpniecība. Informācijas tehnoloģijas un elektronika kļūst par nozīmīgu Kauņas ekonomiskās darbības sfēru.
Apmēram pusi no savas produkcijas rūpniecības uzņēmumi tirgo iekšzemē, bet otro pusi eksportē. Visvairāk eksportē audumus, metālizstrādājums, elektroierīces, kokmateriālus un to izstrādājumus, mēbeles. Visnozīmīgākie eksporta partneri — Eiropas Savienība, Skandināvijas valstis, Krievija.
Kauņas pilsētas ekonomikā visvairāk investīcijas ir no ASV un Somijas.
Iedzīvotāji
Pēc tautības apmēram 93% pilsētas iedzīvotāju ir lietuvieši, krievu — 4%, citu tautību — 3%. Pilsētā dzīvojošās mazākumtautības (cilvēku skaits): krievi (16 662), ukraiņi (1 906), poļi (1 600), baltkrievi (1 142) ebreji (427), vācieši (378), čigāni (364), latvieši (211), tatāri (200), armēņi (141), citas tautības (534).
Kauņā vai tās apkārtnē dzimuši:
Pilsētā dažādos laikos dzīvojuši tādi cilvēki kā Felikss Dzeržinskis, Marija Gimbutiene, Aļģirds Greims, Jaša Heifecs, Ādams Mickēvičs, Ludviks Zāmenhofs.
1303. gads
1303. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Tallinas pučs
Tallinas pučs jeb '''1. decembra valsts apvērsuma mēģinājums''' bija neveiksmīgs komunistu mēģinājums veikt valsts apvērsumu Igaunijā 1924. gada 1. decembrī. Puča mērķis bija gāzt Igaunijas valdību, sagrābt varu valstī un panākt padomju spēku ienākšanu, lai varētu veikt Igaunijas pievienošanu Padomju Savienībai.
Norise
Lai arī pučistiem 1. decembra rītā izdevās ieņemt vairākas armijas daļas, valsts vecākā rezidenci, dzelzceļa stacijas, pastu u.c. svarīgus punktus Tallinā, tomēr armijas un varas iestāžu aktīva rīcība, kā arī strādnieku atteikšanās pievienoties pučam ļāva atsist uzbrukumus Tondi Kara skolai, Kara ministrijai, kā arī citiem objektiem. Valstī tika izsludināts ārkārtas stāvoklis, par armijas virspavēlnieku tika iecelts Johans Laidoners, bet divīziju komandieriem tika piešķirtas pilnvaras rīkoties uz vietām. Pučs, kas sākās pēc 5.00 no rīta, ar armijas palīdzību tika apspiests jau ap 10.00. Komunistu pusē piedalījās ap 250 bruņotu kaujinieku, no kuriem 1. decembra sadursmēs krita 12 cilvēki, bet pretējā pusē tika nogalināti 21 cilvēks. Pēc puča notika vēl vairākas sadursmes ar komunistiem, kas slēpās no varas iestādēm. Tajās krita vēl vairāki komunisti. Daļa komunistu un to līdzjutēju tika arestēta, tomēr vairākām grupām izdevās aizbēgt no Igaunijas.
1986. gada FIFA Pasaules kauss
1986. gada FIFA Pasaules kauss notika Meksikā no 31. maija līdz 29. jūnijam. Tas bija pēc skaita 13. Pasaules kausa finālturnīrs. Iesākumā bija paredzēts, ka turnīrs notiks Kolumbijā, taču kolumbieši tomēr atteicās no rīkošanas. Tad nolēma, ka turnīrs notiks Meksikā, tā Meksikai kļūstot par pirmo valsti, kurā notiek jau otrais Pasaules kausa finālturnīrs (iepriekšējais notika 1970. gadā). Par Pasaules čempioniem kļuva Argentīnas izlase, kas finālā ar 3-2 pārspēja VFR.
Komandas
Tālāk minētās 24 izlases piedalījās 1986. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā. Turnīram automātiski kvalificējās laukuma saimnieki Meksikas izlase un 1982. gada Pasaules čempioni Itālijas izlase.
Turnīra gaita
Turnīra formāts bija kardināli mainījies kopš iepriekšējās Pasaules kausa izcīņas Spānijā 1982. gadā. Šajā čempionātā piedalījās 24 komandas, tās tika sadalītas 6 grupās, no katras grupas astotdaļfinālam kvalificējās divas labākās, kā arī četras labākās no sešām trešo vietu ieguvējām. Grupu turnīrā pārsteidzoši labi spēlējošās Marokas, PSRS un Dānijas izlases izstājās jau astotdaļfinālā un tikai sākot ar izslēgšanas turnīru apgriezienus uzņēma VFR, Francija un Beļģija. Trijās no četrām ceturtdaļfināla spēlēm uzvarētāju nācās noskaidrot pēcspēles 11 m sitienu sērijā, kur vācieši uzvarēja laukuma saimniekus Meksikas izlasi, Francija tika galā ar Brazīliju, bet beļģi uzvarēja Spāniju. Tomēr visslavenākais un skandalozākais ceturtdaļfināls bija starp Argentīnu un Angliju. Šajā spēlē abus vārtus Argentīnas labā guva čempionāta vērtīgākais spēlētājs Djēgo Maradona, tostarp arī pirmos, un iespējams visu laiku slavenākos un skandalozākos vārtus Pasaules kausa vēsturē. Maradona vārtus guva ar roku, taču tiesnesis to nemanīja un ieskaitīja vārtus.
Pirmajā pusfinālā Argentīna, kuras labā atkal divus vārtus guva Maradona, pieveica beļģus, bet otrajā spēlē VFR ar 2-0 pārspēja lieliski spēlējošo Francijas futbola izlasi ar Mišelu Platinī priekšgalā. Spēlē par trešo vietu Francija pagarinājumā ar 4-2 uzvarēja Beļģiju, bet finālā tikās Argentīna un VFR. Spraigā cīņā ar 3-2 uzvarēja Argentīna, kas otro reizi kļuva par Pasaules čempioniem.
Zilā vizbulīte
Zilā vizbulīte (Hepatica nobilis) ir daudzgadīgs gundegu dzimtas lakstaugs.
Raksturojums
Augums neliels 5 — 20 cm. Saknenis ir īss, tumši brūns, zvīņains. Stumbru ir daudz, tie ir klāti sīkiem matiņiem, brūni vai iesarkani. Lapas daudz, ar kātu, ziemzaļas, ādainas. Lapas plātne trīsdaivaina. Lapas platums 3 — 6 cm, garums 4 — 8 cm. Lapas apakšpuse violeta. Jaunākās lapas klātas ar matiņiem, vecākās kailas. Ir trīs augšlapas, kuras atrodas pie zieda pamatnes un atgādina kauslapas. Ziedi ir pa vienam, lielums līdz 2 cm. Apziednī ir 6 - 10 lapas, parasti zili violetas. Zied no marta beigām līdz maijam.
Izplatība
Aug Ziemeļu puslodes mērenā klimata joslā. Latvijā ir izplatīts visā valsts teritorijā. Aug saulainās nogāzēs, lapkoku mežos, krūmājos.
Izmantošana
Plaši izplatīts, kā dekoratīvais augs akmensdārzos. Ir izveidotas formas ar sārtiem un pildītiem ziediem. Viduslaikos tika lietots aknu slimību ārstēšanai. Mūsdienu homeopāti lieto izsitumu, bronhītu un podagras ārstēšanai.
Ukrainas neatkarības diena
Ukrainas neatkarības diena (ua) ir valsts svētku diena Ukrainā, kas ik gadu tiek svinēta 24. augustā, godinot Ukrainas PSR Augstākās padomes pieņemto Neatkarības deklarāciju, ar kuru tika proklamēta mūsdienu Ukrainas izveide.
Pirmo reizi Ukrainas neatkarības diena tika svinēta, godinot Ukrainas PSR Augstākās padomes pieņemto Deklarāciju par Ukrainas suverenitāti. Ukrainas PSR Augstākā padome pieņēma Neatkarības deklarāciju, kas tika apstiprināta referendumā. Ukrainas Neatkarības deklarācijas pieņemšanas dienu 24. augustu noteica kā Ukrainas neatkarības diena.
Neatkarības diena Ukrainā ir brīvdiena. Šajā dienā Ukrainas valsts prezidents rīko oficiālas pieņemšanas, kā arī teic ikgadēju runu. Ukrainas neatkarības dienā bez svētku pasākumiem un uguņošanas valsts galvaspilsētā Kijivā notiek arī armijas parāde.
Artura līcis
Artura līcis (, es) ir ap 2,5 km plats un līdz 1,8 km garš līcis Anveras salas piekrastē Antarktīdā. Izvietojies starp Bonaparta un Norsela zemesragiem. Līcī atrodas vairākas nelielas salas. Līci pirmā apmeklēja FIDS ekspedīcija 1955. gada 28. februārī un nosauca par godu tā laika Folklenda Salu gubernatoram seram Reinoram Arturam (Sir Oswald Raynor Arthur).
Līča piekrastē tagadējā Amsleru salā no 1955. līdz 1958. gadam darbojās britu polārstacija Bāze N. 1964. gadā tai līdzās tika izbūvēta ASV Pālmeras pagaidu stacija, bet 1968. gadā Gemedža ragā — tagadējā Pālmeras stacija.
Kausupīte
Kausupīte (arī Kausupe) vai Kausa, ir Daugavas kreisā pieteka uz Ķekavas un Ogres novadu robežas. Sākas purvainā apvidū austrumos no Spaļeniekiem Baldones—Vecumnieku paugurlīdzenumā. Tek pa mežainu, purvainu apvidu zemos krastos. Ietek Rīgas HES ūdenskrātuvē pie Berkavas. Lielākās pietekas: Silupīte, Vilpīte. Krastos nav lielāku apdzīvoto vietu. Upi šķērso autoceļš P85.
Mjelnirs
Mjelnirs skandināvu mitoloģijā ir dieva Tora kaujas veseris vai āmurs. Mests tas vienmēr trāpa mērķī un pēcāk atgriežas pie metēja. Mjelnirs ir nozīmīgākais Tora atribūts. Milži bieži to cenšas nolaupīt vai panākt, kad Tors viņu zemēs ierodas bez tā.
Limuzēna
Iedalās trīs departamentos: Augšvjennā, Korēzā un Krēzā. Administratīvais centrs ir Limoža, kas ir arī lielākā Limuzēnas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Otra lielākā pilsēta ir Brīvlagaijāra, kuras iedzīvotāju skaits pārsniedz 20 tūkstošus.
Mjelnirs
Mjelnirs darināts vai nu no akmens (senākajā tradīcijā) vai dzelzs (Jaunākajā Edā, kur aprakstīts, ka to darinājuši cvergi).