cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vasilijs Perovs
Biogrāfija
Vasilijs Perovs dzimis Toboļskā barona Gregorija Krīdenera ģimenē. Viņa pseidonīms Perovs radies mākslinieka bērnībā kā iesauka, kuru tam piešķīris privātskolotājs. Mācījies Arzamasas apriņķa skolā, bet savu profesionālo izglītību ieguvis sākumā Arzamasas Aleksandra Stupina mākslas skolā, vēlāk 1853. gadā iestājies Maskavas glezniecības, tēlniecības un arhitektūras augstskolā. Perova pedagogi ir bijuši mākslinieki Sergejs Zarjanko, Apolons Mokrickijs un Mihails Skotti. Pirmo godalgu — mazo sudraba medaļu par zēna galvas etīdes iesniegšanu Imperatoriskajai mākslas akadēmijā saņēmis 1856. gadā. Tai sekojušas citas godalgas par uzgleznotām gleznām 1858., 1860. un 1861. gadā, iegūstot lielo sudraba medaļu, mazo un lielo zelta medaļu. 1861. gadā kopā ar lielo zelta medaļu kā godalgu ieguvis arī tiesības uz valsts apmaksātu ārzemju ceļojumu, kurā devies 1862. gadā, apceļojot daudzas Vācijas pilsētas un Parīzi. Ceļojuma laikā radījis sadzīves žanra darbus, kas atspoguļo ielu dzīves skatus. Atgriezies Krievijā, Maskavā 1865. gadā, turpinājis sadzīves žanra darbu radīšanu. 1866. gadā ieguvis akadēmiķa zinātnisko grādu, bet 1871. gadā kļuvis par Maskavas glezniecības, tēlniecības un arhitektūras augstskolas profesoru. Aptuveni šajā laikā gleznotājs iesaistījies Peredvižņiku kustībā. Vasilijs Perovs miris no tuberkulozes 1882. gada 10. jūnijā toreizējā Kuzminku ciemā, kas pašlaik iekļaujas Maskavas pilsētas teritorijā un apbedīts Donskojas klostera kapsētā.
Europa
Europa var būt:
Aiviekstes HES
Aiviekstes HES ir hidroelektrostacija uz Aiviekstes upes Madonas novada Kalsnavas pagastā. Pēc Aiviekstes HES uzbūvēšanas upes labajā krastā sāka veidoties apdzīvota vieta Aiviekste. Elektrostacijas īpašnieks un operators ir nacionālā energokompānija Latvenergo.
Aiviekstes HES turbīnu ēka ir celta starp 1928. un 1932. gadu 14 kilometru attālumā no Aiviekstes upes ietekas Daugavā, kur veikta upes aizsprostošana un citi nepieciešamie būvdarbi, to skaitā izbūvēts plostu un zivju ceļš, dzirnavu kanāls, spēkstacijas turbīnu ēka, lai nodrošinātu apkārtnes, arī Jēkabpils un Krustpils pilsētu vajadzību pēc elektroenerģijas. Līdz Ķeguma spēkstacijas uzcelšanai 1939. gadā tā bija lielākā HES Latvijā.
Aiviekstes HES kopjauda ir 0,8 MW, vidēji tā saražo līdz 3 GWh elektroenerģijas gadā.
Vēsture
1925. gadā K. Zadde, E. Lūsis, F. Ansons iegūst savā īpašumā Šīrona ūdensdzirnavas, blakus malšanai un koku zāģēšanai sāk ražot elektrību un piegādāt to tuvākās apkārtnes patērētājiem. Uzstādīta inž. A. Zagavska izgatavotā jaunā 150 Zs turbīna. Noslēgts līgums elektrības piegādei pa 25 km 15 kV EPL Jēkabpils un Krustpils pilsētām.
1927. gada 19. jūlijā apstiprināti rūpniecības un tirdzniecības a/s “Aiviekste”. Dibinātāji — Kārlis Zadde, Eduards Lūsis, Fricis Jansons, Marija Muceniece, Jēkabs-Alfrēds Bērziņš, Valfrīds Vīgants. Ūdensdzirnavās elektroenerģiju ražo 65 kW ģeneratoros. Sabiedrība pa 15 kV elektropārvades līniju apgādā ar elektrību Jēkabpili, Krustpili, Krustpils dzelzceļa mezglu un garnizonu. Uzstādīti 4 transformatori. A/s pamatkapitāls Ls 100 000. 1928. gadā uzsākta patstāvīgu aizsprostu celtniecība. 1928. gada 22. martā akciju kapitāls palielinās par Ls 100 000, bet 1928. gada 31. decembrī A/s bilance bija Ls 322 011.68.1930. gada 7. februārī izlaistas jaunas akcijas Ls 400 000 kopsummā sakarā ar jaunās hidrocentrāles ēkas būves uzsākšanu. Par akcionāriem iestājas galvenie elektroenerģijas patērētāji — Jēkabpils un Krustpils pašvaldības.
1931. gadā no 23. līdz 26. aprīlim uzbūvētās hidrobūves sekmīgi iztur katastrofālus plūdus. 1931. gada 8. aprīlī noslēgts līgums ar inženieri P. Titmani par hidroelektrostacijas ēkas būvi. 1931. gada maijā uzņēmējs P. Titmanis uzsāk HES ēkas būvdarbus. 1932. gada pavasarī pabeigti ēkas būvdarbi, kopējās izmaksas sastādīja Ls 819 908.53.
1932. gada jūlijā iedarbināta pirmā turbīna. 1932. gada beigās pie spēkstacijas sāka darboties Madonas radioraidītājs. 1934. gada augustā iedarbināta otrā turbīna. No 1925. līdz 1935. gadam no vienkāršām lauku dzirnavām ar vienu 75 Zs turbīnu izveidots lielākais Latvijas HES ar apmēram 1000 Zs hidroturbīnu un 500 Zs termiskās rezerves jaudu.
1936. gadā uzsāk plostu ceļa izbūvi galvenajā aizsprostā. Uzsāk būvēt dzīvojamās ēkas darbiniekiem. Iegādāti 150 Zs un 500 Zs dīzeļmotori un tvaika lokomobile ar ģeneratoru hidroagregātu rezervēšanai. Noslēgts līgums par trešās 30 Zs hidroturbīnas piegādāšanu. Uzsākti sagatavošanas darbi trešās turbīnas uzstādīšanai. Paredzēta augstsprieguma elektropārvaldes līnijas Zilāni-Drīksnas kūdras fabrika. Madonas pilsētas un Lubānas biezi apdzīvotās vietas pieslēdz elektriskajiem tīkliem. 1938. gadā Aiviekstes HES ir 3 hidroagregāti ar kopējo jaudu 1780 kW, dīzeļagregāts ar 416 kW un lokomobile ar 334 kW jaudu. Elektroenerģija tika realizēta Ābeļu, Krustpils, Medņu, Aiviekstes, Kalsnavas, Sāvienas, Cesvaines, Dzelzavas, Jaungulbenes, Vecgulbenes, Lubānas, Ļaudonas, Mārcienas, Lazdonas, Sarkaņu un Patkules pagastos, kā arī Jēkabpils, Krustpils, Madonas un Gulbenes pilsētās. Ir 160 km 15 kV un 80 km EPL un 24 transformatori.Ap 1941.-1942. gadam iebūvēta augstsprieguma (15 kV) EPL Aiviekste-Pļaviņas-Koknese. Ap 1942. gadu atsevišķas nepieciešamības gadījumos Aiviekstes HES tiek slēgta paralēldarbā ar “Ķeguma” tīklu caur Gulbeni.
1944. gada augustā, vācu armijai atkāpjoties, daļēji tiek bojāta HES iekārta un elektropārvades līnijas, pirms atkāpšanās nopostīta arī radiostacija. 1944. gada septembrī HES postījumi likvidēti, tiek atsākta elektroenerģijas ražošana. 1944. gada rudenī, sākoties cukurbiešu pārstrādes sezonai, elektroenerģija tiek pievadīta Krustpils cukurfabrikai.
1990. gadā uzsāk sagatavošanas darbus HES aizsprosta remontam un aizsargdambja, piebraucamā ceļa būvi. 1991. gada 31. maijā uzsākti Aiviekstes HES atjaunošanas projektēšanas darbi. 1992. gada 10. augustā Latvenergo tehniskā sanāksmē nolemj Zviedrijas piedāvāto 500 kW hidroagregātu uzstādīt atjaunotajā Aiviekstes HES. 1992. gada 11. augustā tiek uzsākts HES galvenā aizsprosta remonts, ieliets pirmais betons. 1992. gada decembrī no Zviedrijas uz Aivieksti tiek atvests demontētais hidroagregāts. 1993. gadā uzsākta HES ēkas hidrobūvju restaurācijas konstrukcija. 1994. gada vasarā samontēts hidroagregāts. 1994. gada 22. novembrī piepildīta ūdenskrātuve.1994. gada 24. novembrī norit hidroagregāta mehāniskā pārbaude tukšgaitā, tiek padota ierosme ģeneratoriem pie normāliem apgriezieniem. 1994. gada 22. decembrī atjaunotais hidroagregāts nodots ekspluatācijā.
1996. gada 14. septembrī HES tiek iekļauts Eiropas Kultūras mantojuma objektu sarakstā “Eiropas Kultūras mantojums 1920 — 1940” un pie HES ēkas paceļ Eiropas Kultūras mantojuma karogu.
1998. gada 27. martā iedarbina un pieslēdz tīklam otro hidroagregātu. 2005. gada 29. decembrī saskaņā ar Latvenergo rīkojumu, HES nodots Latvenergo filiāles Daugavas HES valdījumā. 2014. gada jūlijā sākta galvenā aizsprosta rekonstrukcija.
Abavas iela (Rīga)
Abavas iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Bieriņu apkaimē. Abavas iela sākas pie dzelzceļa līnijas Torņakalns—Tukums II un Altonavas ielas pārvada un beidzas krustojumā ar Ārlavas ielu. Kopējais ielas garums ir 343 metri, segums — grants. Ielā pārsvarā savrupmāju un divstāvu īres namu apbūve.
Vēsture
Iela ierīkota 19. un 20. gadsimta mijā. Līdz 20. gadsimta 20. gadiem iela izbeidzās mežā starp Rīgas-Jelgavas dzelzceļa līniju un Robežu ielu. 1930. gadu sākumā tika ierīkots ielas savienojums ar Ārlavas ielu.
Pirmoreiz iela minēta 1902. gada Rīgas adrešu grāmatā kā Abavasmuižas iela. Kopš 1923. gada 6. septembra ielas nosaukums ir Abavas iela (Abava — upe Kurzemē). 1924. gadā iela oficiāli iekļauta Rīgas pilsētas administratīvajās robežās. 20. gadsimta 20. un 30. gados ielā atradās dažas amatnieku darbnīcas.
Ielu savienojumi
Abavas iela ir savienota ar šādām ielām:
8. aprīlis
8. aprīlis ir gada 98. diena pēc Gregora kalendāra (99. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 267 dienas.
Vārda dienas
Dana, Danute, Dans, Edgars
Abavas iela
Abavas iela var būt:
Jaunais vilnis
Jaunais vilnis var būt:
Kanje Vests
Je (dzimis Kanje Omari Vests (Kanye Omari West) 1977. gada 8. jūnijā) ir amerikāņu reperis, dziesmu autors, ierakstu producents un modes dizainers. Viņš tiek plaši uzskatīts par vienu no ietekmīgākajiem hiphopa māksliniekiem un producentiem un kā viens no savas paaudzes izcilākajiem mūziķiem.
Dzimis Atlantā un uzaudzis Čikāgā, Vests sākotnēji ieguva atzinību kā Roc-A-Fella Records producents 2000. gadu sākumā, producējot singlus vairākiem māksliniekiem un attīstot "burunduku dvēseles" samplēšanas stilu. Ar nodomu turpināt repera solo karjeru, viņš izdeva savu debijas studijas albumu The College Dropout (2004), lai gūtu kritiskus un komerciālus panākumus. Vēlāk tajā pašā gadā viņš nodibināja ierakstu kompāniju GOOD Music.
Vests pētīja dažādus mūzikas elementus, piemēram, orķestrus, sintezatorus un automātisko noskaņojumu albumos Late Registration (2005), Graduation (2007) un 808s & Heartbreak (2008). Iedvesmojoties attiecīgi no maksimālisma un minimālisma, viņa piektais un sestais albums My Beautiful Dark Twisted Fantasy (2010) un Yeezus (2013) guva arī kritikas un komerciālus panākumus. Vests vēl vairāk dažādoja savus mūzikas stilus filmās The Life of Pablo (2016) un ye (2018) un pētīja kristīgo un evaņģēlija mūziku grāmatās Jesus Is King (2019). Pēc vairākkārtējas aizkavēšanās viņa ļoti gaidītais desmitais albums Donda (2021) tika izdots, lai gūtu nepārtrauktus komerciālus panākumus, taču ar jauktu kritikas uzņemšanu. Dažus mēnešus vēlāk viņš izlaida tā turpinājumu Donda 2 (2022), izmantojot tikai savienojuma audio skaļruņu pakalpojumu. Vesta diskogrāfijā ir arī pilna garuma sadarbības albumi Watch the Throne (2011) ar Jay-Z un Kids See Ghosts (2018) ar Kid Cudi.
Viens no pasaulē visvairāk pārdotajiem mūzikas māksliniekiem ar vairāk nekā 160 miljoniem pārdotu ierakstu, Vests ir ieguvis 22 Grammy balvas un 75 nominācijas, kas ir visu laiku desmitā lielākā daļa un visizplatītākā Grammy balva no jebkura repera kopā ar Džeju. Z. Starp citām viņa balvām ir Billboard Artist Achievement Award, kas ir kopīgs ieraksts trīs Brit Awards kategorijā Labākais starptautiskais vīriešu solomākslinieks un Maikla Džeksona Video Vanguard Award. Seši no West albumiem tika iekļauti Rolling Stone 2020. gada 500 visu laiku labāko albumu sarakstā, un tajā pašā publikācijā viņš tika nosaukts par vienu no 100 visu laiku izcilākajiem dziesmu autoriem. Viņam pieder kopīgs rekords (ar Bobu Dilanu) lielākajā daļā albumu, kas ieņem pirmo vietu ikgadējā Pazz & Jop kritiķu aptaujā, un viņam ir 5. vieta Billboard Hot 100 (133 ieraksti). 2005. un 2015. gadā Time viņu iecēla par vienu no 100 ietekmīgākajiem cilvēkiem pasaulē. Forbes lēsa, ka viņa tīrā vērtība 2022. gadā ir 400 miljoni USD, padarot viņu par vienu no bagātākajiem mūziķiem pasaulē.
Je atklātie uzskati ir guvuši ievērojamu plašsaziņas līdzekļu atspoguļojumu; viņš ir bijis biežs strīdu avots, pateicoties viņa uzvedībai sociālajos medijos un balvu pasniegšanas ceremonijās un publiskās vietās, kā arī viņa komentāros par mūzikas un modes industriju, ASV politiku, rasi un verdzību. Viņa kristīgā ticība, augsta līmeņa laulība ar Kimu Kardašjanu un garīgā veselība arī ir bijusi mediju uzmanības lokā. Kā modes dizainers viņš ir sadarbojies ar Nike, Louis Vuitton, Gap un A.P.C. apģērbu un apavu jomā un vadīja Yeezy sadarbību ar Adidas. Viņš ir arī radošā satura uzņēmuma Donda dibinātājs un vadītājs, kā arī paredzēts kļūt par sociālo mediju platformas Parler īpašnieku.
2020. gadā Vests uzsāka neveiksmīgu neatkarīgu prezidenta vēlēšanu kampaņu, kas galvenokārt iestājās par konsekventu dzīves ētiku. 2022. gadā viņš saskārās ar pretreakciju un zaudēja vairākus sponsorus un partnerattiecības, tostarp sadarbību ar Adidas, Gap un Balenciaga, izsakot antisemītiskus paziņojumus.
Līvānu novads
Līvānu novads ir 1999. gadā izveidota pašvaldība Latgales rietumu daļā, Daugavas krastā, kurai 2009. gadā pievienoja bijušā Preiļu rajona Jersikas, Rudzātu un Sutru pagastus. Robežojas ziemeļos un rietumos ar Jēkabpils novadu, dienvidos ar Augšdaugavas novadu, kā arī dienvidos un austrumos ar Preiļu novadu. Novada centrs atrodas Līvānos.
Daba
Novads atrodas Austrumlatvijas zemienes Jersikas līdzenumā. Derīgie izrakteņi: māls, dolomīts, kvarca smilts, kūdra. Augsnes galvenokārt mālainas podzolētās un purvu kūdrainās.
Līvānu novadu šķērso divas lielas upes — Daugava un Dubna, kura Līvānos ietek Daugavā. Caur novadu tek arī Nereta, Dubnas pietekas Feimanka, Sanaude, Sauna un Ūša. Novadā ir 12 ezeri, lielākie no kuriem Daguma ezers (54 ha) un Jersikas ezers (44 ha).
Vidējā temperatūra: -6,5 ° C janvārī, +17 ° C jūlijā. Nokrišņu daudzums 650 mm gadā.
Vēsture
Novada apdzīvotība zināma kopš neolīta. Izdevīgā vieta pie Daugavas un Dubnas satekas, kur tagad atrodas Līvāni, piesaistīja Daugavas tirdzniecības ceļa tirgotājus, un pirms 1000 gadiem tajā izveidojās amatnieku un tirgotāju apmetne Dubna. Kopš 1289. gada šajā vietā zināma Livonijas ordeņa Dubnas pils. 1533. gadā šeit uzcēla muižu - Līvenhofu. Lauksaimnieciski neizdevīgā teritorija mudināja šeit attīstīt amatniecību, bet vēlāk rūpniecību. Atšķirībā no Līvāniem, Jersika kopš 9. gadsimta attīstījās kā nocietinājums un lielas teritorijas administratīvais centrs. 13. gadsimta sākumā Jersiku un visu Daugavas ūdensceļu iekaroja krustneši, pēc tam pamazām izplatot savu varu arī pār apkaimes teritorijām.
Teritoriālais iedalījums
Jersikas pagasts, Līvānu pilsēta, Rožupes pagasts, Rudzātu pagasts, Sutru pagasts, Turku pagasts.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Valdnieks (grāmata)
"Valdnieks" (it — ‘princis’) ir 16. gadsimta politiskais traktāts, kuru sarakstījis itālis Nikolo Makjavelli. Darbs tika publicēts 1532. gadā, piecus gadus pēc tā autora nāves, ar pāvesta Klementa VII atļauju.
Darbā tiek izklāstīts, kā iegūstama un saglabājama vara. Tiek runāts par dažādām pārvaldes veidiem un varas saglabāšanas veidiem. Makjavelli sacerējumā apgalvo, ka par veiksmīgāku valdnieku var kļūt, ja tauta no viņa baidās, nevis mīl viņu, pamatojot šo apgalvojumu ar mainīgo tautas mīlestību un mobilizējošajām un pastāvīgajām bailēm.
Šis ir viens no diviem Makjavelli galvenajiem darbiem, otrs ir "Pārdomas par pirmo Tita Līvija dekādi" (Discorsi sopra la prima deca di Tito Livio), kas tika publicēts 1531. gadā. Abi darbi tikuši sākti rakstīt vienā laikā.
Ohrida
Ohrida (mk) ir pilsēta Ziemeļmaķedonijā. Tā atrodas Balkānu kalnos, Ohridas ezera austrumu krastā. Pilsēta ar apmēram 42 000 iedzīvotāju ir septītā lielākā pilsēta valstī. Ohrida izvietojusies netālu no robežas ar Albāniju, kas atrodas ezera pretējā krastā.
1980. gadā Ohridas pilsēta un ezers tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma objektu sarakstā. Daudzo vēstures un reliģijas pieminekļu dēļ pilsētu neoficiāli dēvē par "Slāvu Jeruzalemi".
Pilsētas nosaukums
Maķedoniešu un citās dienvidslāvu izcelsmes valodās pilsēta tiek saukta par "Ohridu" (Охрид). Albāņu valodā pilsēta tiek saukta Ohër vai Ohri. Pilsētai ir bijuši arī citi vēsturiski nosaukumi, tādi kā Dassaretis, latīņu Lychnidus, grieķu lietotais vārds Lychnidos (Λύχνιδος), Ochrida (Οχρίδα, Ωχρίδα) un Achrida (Αχρίδα), pēdējie divi no tiem tiek lietoti arī mūsdienās.
Vēsture
Mūsdienu Ohrida ir uzcelta senās Lihnidas kolonijas vietā (sengrieķu Λυχνιδός), kas pazīstama kopš 3. gadsimta pirms mūsu ēras. 148. gadā pirms mūsu ēras koloniju sagrāba romieši, kuri pēc postošās zemestrīces 518. gadā to gandrīz pilnībā pārbūvēja. Romiešu un bizantiešu valdīšanas laikā pilsēta bija nozīmīgs tirdzniecības punkts uz romiešu uzbūvētā ceļa no Adrijas jūras piekrastes uz Konstantinopoli, kas pazīstams kā Via Egnatia. Arheoloģiskie izrakumi apstiprina, ka pilsēta kristietību pieņēma ļoti sen. Lihnidas bīskapi piedalījās pirmajos ekumeniskajos koncilos. 5. un 6. gadsimtā teritoriju ap pilsētu pamazām apguva slāvu tautas. 861. gadā tā kļuva par Bulgārijas daļu un drīz vien ieguva savu mūsdienu nosaukumu (ar nosaukumu Ohrida pirmo reizi minēta 879. gadā). Kopš 886. gada pilsētā darbojās Kirila un Metodija skolnieks Ohridas Klements, kurš pēc Bulgārijas cara Borisa rīkojuma organizēja grieķu valodas reliģisko tekstu tulkošanu slāvu valodā, izmantojot Kirila un Metodija izveidoto glagolicas alfabētu. Ohridas Klementam piedēvē kirilicas alfabēta radīšanu, taču lielākā daļa pētnieku nepiekrīt šim viedoklim.
No 990. līdz 1015. gadam Ohrida bija cara Samuila Bulgārijas caristes galvaspilsēta. Tā laika cietokšņa drupas joprojām ir saglabājušās pakalnā virs pilsētas (Samuila cietoksnis). No 990. līdz 1018. gadam Ohridā bija savs patriarhāts, taču pēc tam, kad to 1018. gadā iekaroja Bizantijas impērija, šeit palika tikai arhidiecēzes arhibīskaps, kurš bija pakļauts Konstantinopoles patriarham. Bizantijas valdīšanas laikā tika uzcelts liels skaits dievnamu. Ivana Asena II vadībā Ohrida tika iekļauta jaunizveidotajā neatkarīgajā Bulgārijas valstī. 1334. gadā to iekaroja serbu karalis Stefans Dušans. 1394. gadā pilsētu ieņēma Osmaņu impērija, kuras pakļautībā tā palika līdz 1912. gadam. 19. gadsimta vidus avoti stāsta, ka pilsētas iedzīvotāji pārsvarā ir bijuši bulgāri, kā arī valahieši, turki, arī grieķi un albāņi. 19. gadsimta beigās Ohridas iedzīvotāju skaits bija ap 15 000 cilvēku. 1913. gadā pēc Pirmā Balkānu kara beigām Ohridu iekļāva Serbijā.
Jamas Zapoļskas miera līgums
Jamas Zapoļskas miera līgums vai Jamzapoļskas miera līgums, arī Jamzapoļes (Zapoļes) miers bija starpvalstu līgums, kuru Livonijas kara (1558—1583) beigās apmēram 80 km uz dienvidaustrumiem no Pleskavas sādžā Kiverova Gora (Киверова Гора) 1582. gada 15. janvārī ar pāvesta legāta Antonio Posevino starpniecību parakstīja Krievijas cara un Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieka pārstāvji.
Krievija atsacījās no kara laikā okupētās agrākās Livonijas Konfederācijas (Latvijas un Igaunijas) austrumu daļas un to pārņēma Polijas-Lietuvas kopvalsts.
Šefīlda
Šefīlda ir pilsēta un metropole Dienvidjorkšīrā, Anglijas centrālajā daļā. Pilsētas nosaukums cēlies no Šefas upes. Šefīlda ir viena no Anglijas pamatpilsētām (Core City). Tajā 2007. gadā dzīvoja vairāk nekā 530 000 iedzīvotāji, bet ar piepilsētām tās iedzīvotāju skaits bija vairāk nekā 640 000.
Jamas Zapoļskas miera līgums
Sarunas
Pirms Pleskavas aplenkuma sākuma 1581. gada jūlijā karaļa Batorija apmetnē Polockā ieradās pāvesta legāts Maskavā Antonio Posevino kopā ar četriem jezuītiem, 30. augustā cars Ivans IV savā Smoļenskas apmetnē uzņēma pāvesta delegāciju un piekrita, ka Antonio Posevino darbosies kā starpnieks starp caru un karali, ceļojot starp Smoļensku un Polocku, bet krievu valodu protošais Stefans Drenockis (Drenocky) no Zagrebas paliks Maskavijā, bet Džovanni Paolo Kampana pāvestam ziņos par sarunu rezultātiem. Pēc šīs tikšanās Maskavas lielkņazs un Krievijas cars Ivans IV pieņēma lēmumu sākt pamiera sarunas ar Polijas un Lietuvas valdnieku Stefanu Batoriju. Par sarunu vietu tika nozīmēta Jamas Zapoļnajas sādža (19. gs. nosaukta par Jamu Zapoļskaju) pie Pleskavas, bet tā kā sādža bija nodegusi, tad sarunas pārcēla uz Kiverovas Goras sādžu. Sarunas ar Romas pāvesta legāta Antonio Posevino starpniecību veda Maskavas lielkņaza pārstāvji vojevoda Dmitrijs Jeļeckis (Елецкий), vojevoda Romāns Olferjevs (Олферьев) un Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieka pārstāvji Braslavas vaivads Janušs Nikolajs Zbaraskis un lietuviešu kņazs Alberts Radvils.
Šefīlda
Šefīlda 19. gadsimta otrajā pusē bija viens no pasaules tērauda ražošanas centriem un tieši šeit pirmoreiz tika radīts augstākā labuma un nerūsošais tērauds. Rūpnieciskās revolūcijas laikā pilsētas iedzīvotāju skaits palielinājās gandrīz desmit reizes. Līdz ar to 1893. gadā tā ieguva oficiālo nosaukumu City of Sheffield (Šefīldas lielpilsēta).
Jamas Zapoļskas miera līgums
Sarunas
Sarunas sākās 1581. gada 13. decembrī. Sarunu trešajā dienā Polijas karaļa pārstāvji sarunu vidutājam Posevino iesniedza sūdzību, ka maskavieši velk laiku, lai izvairītos no visas Livonijas atdošanas un turklāt pieprasīja, lai Maskavijas lielkņazs atsakās no tiesībām uz Livoniju un pārtrauc lietot Livonijas zemju valdnieka titulu (государь отчинные земли Лифлянтскiе) un pamiera noteikumos pieminētu Zviedrijas karaļa ieņemto Livonijas daļu. Ivans IV saviem pārstāvjiem sākumā bija atļāvis atdot Polijas karalim vienīgi sešus cietokšņus - Pērnavas (Pernauia, Пернов), Paides (Paidana, Пайду), Zomerpāles (Kurslou, Карславу), Porhovu (Porcholia, Порхов) un cietokšņus, kas saukti par Korstinum, Корстин un Huntecz, Гунтец, bet karaļa sūtņi pasludināja, ka nepiekritīs, ka neatdod arī visus pārējos Livonijas cietokšņus. 20. decembrī karaļa sūtņi deva "vienīgo un pēdējo" priekšlikumu - ja Maskavijas lielkņazs atteiksies no visas Livonijas, viņi apsolīja tam atdot vienu no četriem cietokšņiem, ko karalis bija ieņēmis pēdējo divu gadu laikā vai arī atdos viņam Sebežu, kas atrodas netālu no Polockas. Maskavieši atteicās no pretenzijām uz Sebežu, jo cietoksnim neesot sakara ar Livoniju un arī piedāvāja atdot vienu cietoksni, ko sauc par Laisu. Poļu karaļa sūtņi paziņoja, ka tas atrodas zviedru karaļa rokās un atstāja pārrunu telpu.
1582. gada 2. janvārī Polijas karaļa pārstāvji sāka vilcināt sarunas un prasīja no maskaviešiem visu viņu ieņemto Livonijas cietokšņu uzskaitījumu, ko arī tūlīt saņēma — Lenwardt, Strowna (Скроена), Asteradt, Kokenhaus, Krysbork (Круцборг), Borzun, Kudun, Czestvin, Luza, Rezica, Vleca, Volodimerecz, Roroni (Ровной), Goroia, Trykat, Alyst, Perkol, Salacz, Novogardia Livonica (Новгородок Ливонский), Kerepiecz, Derpt, Mukow, Randek, Rynhol, Conhol, Kaulecz, Curslow, Lais, Tarvas, Polczew, Paida (Lapis albus), Vilian, Pernavia). Tad viņi prasīja zviedru ieņemto cietokšņu uzskaitījumu, ko arī saņēma (Narva, Serenescum (Сыренск), Adesum, Tolsczabora, Rakoboz, Kolywan, Paidca, Kolower, Lihower, Apsel, Vyholumiza). Visbeidzot viņi paziņoja, ka tas viss ir pārrunājams ar kņazu Albertu Radvilu un pārtrauca sanāksmi.
Šefīlda
Šefīlda ir grupu The Human League, Heaven 17, Pulp, Def Leppard, Arctic Monkeys rašanās vieta.
Jamas Zapoļskas miera līgums
Sarunas
10. janvārī, kad jau šķita, ka vienošanās jau ir panākta, maskavieši pēkšņi uzstāja pievienot līgumam, ka Maskavijas lielkņazs nodod Polijas karalim ne tikai ieņemtos Livonijas cietokšņus, bet arī neieņemto Rīgas brīvpilsētu un Kurzemes bīskapiju, pār kuru bija valdījis karalis Magnuss. Legāts Posevino kategoriski pret to iebilda un krievi bija spiesti piekāpties.
Šefīlda
Vēsture
1296. gadā mūsdienu Šefīldas vietā nodibinājās tirgus. 14. gadsimtā tā bija pazīstama nažu izgatavošanas vietā un to pieminējis Džefrijs Čosers savos Kenterberijas stāstos. Ap 1600. gadu Šefīlda kļuva par galveno Anglijas nažu izgatavošanas centru.
Jamas Zapoļskas miera līgums
Sarunas
Beidzot 1582. gada 15. janvārī līguma teksts bija sastādīts un to parakstīja.
Šefīlda
Vēsture
No 1570. gada līdz 1584. gadam Šefīldā ieslodzījumu pavadīja Marija Stjuarte.
Jamas Zapoļskas miera līgums
Līguma saturs
Viņa karaliskās augstības karaspēks pēc Pleskavas aplenkuma beigšanas ir jāizved no Maskavas lielkņaza valdījumiem. Nedrīkst pieļaut ugunsgrēkus un lauku nopostīšanu. Pamieru noslēdz uz desmit gadiem. Pilsētas, kas iekarotas pagājušajā gadā - Veļikije Luki, Ņeveļa, Zavoločje (Заволочье), Holma un citas, tāpat kā šajā gadā ieņemtās - Voroņeča (Воронеч), Veļja (Велья), Ostrova (Остров), Krasnijgorodoka (Красный Городок) un citas Pleskavai piederīgās pilsētas kopā ar ieročiem un munīciju jāatdod Maskavas lielkņazam.
Šefīlda
Vēsture
1893. gadā Šefīldai beidzot tika piešķirtas pilsētas tiesības.
Strauji attīstoties, pilsētas infrastruktūrai netika pievērsta vajadzīgā uzmanība, tāpēc Džordžs Orvels 1937. gadā rakstīja, ka Šefīlda esot Vecās pasaules neglītākā pilsēta.
Jamas Zapoļskas miera līgums
Līguma saturs
No maskaviešu iekarotās daļas nekavējoties ir pirmajā kārtā jāatdod Tērbata, Vīlande, Pērnava un Vastselīna ... vēlākais, līdz 4. martam jāatdod pārējās pilis (Кокенгаузен, Круцборг, Ланден, Розитен, Лазен, Фестен, Сессвеген, Шванцбург, Мариенгаузен, Рунцборг, Адсель, Трикат, Мариенбург, Волнур, Перкель, Салес, Старый Пернов, Андер, Фиккель, Маргема, Кукенгайм, Леаль, Лоде, Апсель, Санкта Бригитта, Фегссевер, Лиель, Борхольм, Нейшлосс, Фалькоффен, Белый Камень, Нарев, Талкинав, Форбет, Керемпе, Ольденторн, Нейгауз, Одемпе, Зоммерпаль, Кавелихт, Ульцен, Кунцтет, Ранден, Ринген, Оберполен, Лаис, Тервесс, Ленварт, Ассерат).
Kas attiecas uz Narvu un citām zviedru karaļa ieņemtajām pilsētām, poļu karaļa sūtņi paziņoja, ka viņa augstība, neraugoties uz pamieru, iestāsies par savām tiesībām.
Šefīlda
Vēsture
Tā kā Šefīlda bija Anglijas militārās rūpniecības centrs, 2.pasaules karā to bombardēja vācu aviācija. Vissmagākie uzlidojumi notika 1940. gada 12. un 15. decembrī (tā sauktais Sheffield Blitz).
Jamas Zapoļskas miera līgums
Līguma saturs
Līdz augstākminētajam 4. martam viss, kas pieder poļu karalim un maskaviešu lielkņazam, ir izvedams no nododamajām pilsētām. Ja kaut kas laika trūkuma dēļ netiks izvests, tas ir jāsargā līdz izvešanai. Sargiem un vezumniekiem ir jāatrodas drošībā. Cilvēku, ieroču un pārējā nodošanas laikā nedrīkst lietot vardarbību un viltību. Poļu karaļa pārstāvjiem jāierodas zvēresta nodošanai Maskavijā līdz 10. jūnijam, bet maskaviešiem Polijā līdz 15. augustam.
Šefīlda
Vēsture
20. gadsimta 80. gados lielāko daļu no tēraudlietuvēm un ogļu raktuvēm Šefīldā slēdza.
Cilvēki
Šefīldā dzimuši:
Kore (pavadonis)
Kore, arī Jupiters XLIX ir Jupitera pavadonis. To atklāja Havaju universitātes zinātnieku komanda, kuru vadīja Skots Šepards (Scott S. Sheppard). Pavadoņa pagaidu apzīmējums bija S/2003 J 14. pavadonim tika piešķirts vārds Kore. Kore ir tēls grieķu mitoloģijā, Dēmetras meitas Persefones otrs vārds.
Kore ir neliels pavadonis. Tā diametrs ir tikai apmēram 2 km. Pavadonis ir piederīgs Pāsifajas grupai.
Jamas Zapoļskas miera līgums
Polijas karaļa pārstāvju paziņojums
Polijas karaļa pārstāvji prasīja, lai viņu valdniekam tiktu nodotas visas zviedru karaļa ieņemtās pilis, tas ir: Ругодив, Сыренск, Адос, Толщабора, Ракобож, Колывань, Пайсу, Колывир, Ликоверж, Абслум, Вихолумыза, un uzstāja, lai Maskavas lielkņaza pārstāvji par to paziņotu. Maskavas lielkņaza pārstāvji atbildēja, ka viņiem nav nekā tāda, ko viņi atdeva un lielkņazs pār šīm pilsētām nevalda.
Maskavas lielkņaza pārstāvju pamiera deklarācija
Mēs, visas Krievzemes valdnieka, Vladimiras, Maskavas, Novgorodas cara un lielkņaza, Kazaņas un Astrahaņas cara, Pleskavas kunga un Smoļenskas, Tveras, Jugras, Permas, Vjatkas, Bulgārijas u.c. valstu lielkņaza, Novgorodas, Ņižņijnovgorodas, Čerņigovas, Rjazaņas, Polockas, Rostovas, Jaroslavļas, Belozerskas, Livonijas, Udoras, Obdoras, Kondijas, Sibīrijas un citu zemju valdnieka un lielkņaza sūtņi Dmitrijs Jeļeckis, Romāns Olferjevs, Ņikita Vereščagins, Zaharijs Svijazevs, tikāmies ar dižā valdnieka Stefana, poļu karaļa, lietuviešu, krievu, prūšu, žemaišu, mazoviešu lielkņaza, transilvāniešu un citu kņaza sūtņiem, lai vienotos par mieru, bet pāvesta Gregorija XIII sūtnis atsūtīja savu cilvēku Andreju Apolonski, lai mūsu lielkņazs nosūtītu sūtņus uz kādu tikšanās vietu ar karaļa Stefana sūtņiem miera slēgšanai.
Tādēļ mēs, cara un lielkņaza pārstāvji, saņēmām pavēli doties uz Jamu Zapoļsku starp Porhovu un Zavoločji uz Veļikije Luku ceļa un kopā ar karaļa Stefana sūtņiem Janušu Zbaražski, Albertu Radvilu, Mihaelu Haraburdu noslēdzām līgumu uz 10 gadiem no 7090. līdz 7100. gada Ziemassvētkiem un mūsu dižais valdnieks, cars un lielkņazs pavēlēja atdot karalim Livonijas zemē šādas pilsētas: Кокенхаузен, Скровно, Линневард, Круцборг, Борзун, Чествин, Трикат, Ровно, Володимерец, Алист, Говию, Лаудун, Салац, Дерпт, Новгородок Ливонский, Керепеть, Муков, Рандек, Ринхольм, Конгот, Каулец, Карслав, Лаис, Тарваз, Полчев, Пайду (Белый Камень), Вельян, Пернов старый, Пернов новый ar visu aprīkojumu un šo cietokšņu pagastiem. Bez tam karalim tiek nodota Veļiža ar vecajām robežām...      Mūsu dižajam valdniekam, caram un lielkņazam tiek nodotas tās pilsētas, kuras karalis Stefans paņēmis no diža valdnieka valdījumiem: Veļikije Luki, Ņeveļa, Zavoločje (Заволочье), Rževa, Holma un bez tā arī Pleskavas "piepilsētas" (palīgcietokšņus): Voroņeču (Воронеч), Veļju (Велью), Ostrovu (Остров), Krasnoje (Красное) un piepilsētas, kuras viņš gatavojās iekarot: Vrevu (Врев), Dubkovu (Дубков), Viborecu (Выборец), Višegradu (Вышеград), Izborsku (Изборск), Opočku (Опочку), Gdovu (Гдов), Ķēves pilskalnu (Кобылье городище) un Sebežu (Себеж) ar visu aprīkojumu un šo cietokšņu pagastiem.
Cilvēki, ieroči, munīcija ir jāizved no Livonijas pilsētām: Дерпт, Новгородк, Пайду, Полчев, Тарваз, Перкель, Салач, Пернов, Фелин. Un tad karaļa pārstāvjiem ir jāsagādā zirgi, latvju zemnieki (cum rusticis Lotavis) un vezumi dižā valdnieka ieroču un karamateriālu izvešanai, kā arī jāizved Tērbatas augstāko priesteri (дерптского владыку), ikonas, baznīcas rotājumus, dižciltīgos un visus kalpus, kam jāizved viņu mantas un īpašums, cik tas ir iespējams. Kad savāks latvju zemniekus (rusticos Lotavos) un nodos dižā valdnieka cilvēku rīcībā, tad viņiem septiņu dienu laikā ir jāiekrauj vezumos savas mantas un īpašums. Un tad viņiem ar visu to no pilsētām jādodas uz Pleskavu, bet lietuviešiem (Litvani) un Pleskavas vietvalža cilvēkiem (homines Magni Domini Plescoviam) viņus jāpavada līdz pat Pleskavai. Pilsētas jānodod karaļa sūtītajiem dižciltīgajiem.
No tām Livonijas pilsētām, kuras lielkņazs atdeva karalim (Кокенгаузен, Скровно, Линневард, Круцборг, Борзун, Чествин, Трикат, Ровно, Володимерец, Алист, Говия, Лаудун, Голбин, Речица, Луза, Влеха, Керепеть, Муков, Рандек, Ринкольм, Конгот, Каулец, Карслав) ir jāizved garnizoni, cilvēki, ieroči, viss īpašums un pārtika līdz 4. martam, bet latviešiem (modo cum Lotavis) viņi jāpavada līdz pat Pleskavai. Dižā valdnieka lielgabali, kas atrodas šajās pilsētās, līdz ar lodēm un pulveri ir izvedami no Livonijas pilsētām tajā pašā laikā kopa ar cilvēkiem pēc priekšraksta, ko apstiprināja abu pušu sūtņi, apstiprinot ar sekretāru parakstiem. Tie lielgabali, kurus sagrāba kādā Livonijas pilsētā, ir atstājami pēc priekšraksta, ko apstiprināja abu pušu sūtņi.
Ja tomēr vienā reize visu neizdodas izvest, tad tas jāapzīmogo un zem sardzes jāatstāj. Kad viņi atnāks otro reizi, tad karaļa sūtņiem tas viss jānosūta uz Pleskavu ar latviešu palīdzību un lietuviešu pavadībā. Tādā pašā veidā karaļa karavīri ir izvedami no pilsētām, kuras karalis Stefans atdeva mūsu dižajam valdniekam uz Ozersku (Озерск), bet no Pleskavas piepilsētām uz Vastselīnu. Šo pilsētu lielgabali ir atstājami turpat pēc priekšraksta, bet karaļa Stefana lielgabali ir izvedami līdz ar karavīriem.
Visām pilsnovadu robežām ir jāsaglabājas tāpat, kā kopš seniem laikiem. [..]
Sekas
Polijas-Lietuvas kopvalsts karaspēks izbeidza Pleskavas aplenkumu un pārtrauca karu ar Krieviju. Pamiers tika pagarināts līdz 1600. gadam sarunās ar caru Borisu Godunovu. Pamieru pārtrauca 1605. gadā, kad Polijas-Lietuvas karaspēks iekaroja Maskavu.
Ojārs Ēriks Kalniņš
Ojārs Ēriks Kalniņš (dzimis Minhenē, Vācijā, miris  Rīgā, Latvijā) bija latviešu diplomāts, politiķis un sabiedriskais darbinieks. Vairāku Saeimas sasaukumu (2010—2021) deputāts, partijas "Vienotība" (iepriekš "Pilsoniskās savienības") biedrs. Pirms gaitām politikā bija Latvijas vēstnieks ASV (1993—1999) un Latvijas institūta direktors (1999—2010). Pirms pārcelšanās uz Latviju — Amerikas Latviešu Apvienības un Pasaules brīvo latviešu apvienības aktīvists.
Jaunība un izglītība
1972. gadā O. Kalniņš pabeidza studijas Rūzvelta Universitātē Čikāgā, iegūstot bakalaura grādu filozofijā.
Profesionālā karjera
No 1974. līdz 1984. gadam strādāja kā tekstu sastādītājs un radošais direktors vairākās reklāmu aģentūrās Čikāgā. Profesionālā darbība pamatā bija saistīta ar sabiedrisko attiecību jomu, specializējoties uzņēmuma tēla stratēģijas un reklāmas kampaņu veidošanā.
Sabiedriskais un politiskais darbs ASV latviešu kopienā
Vēloties apciemot savu tēvzemi, jau 1978. gada septembrī pirmo reizi ieradās Latvijā ASV latviešu tūristu grupas sastāvā.
Papildus darbam sabiedrisko attiecību nozarē, aktīvi iesaistījās trimdas latviešu kopienas darbībā. Kopš 1981. gada viņš bija redaktors laikraksta Čikāgas Ziņas ikmēneša pielikumam angļu valodā Chicago Latvian Newsletter, kuru dibināja mācītājs Vilis Vārsbergs ar mērķi informēt ASV valdības locekļus, presi un tautu par Latvijas okupāciju, vēsturi un kultūru. Kopš 1981. gada darbojās kā politiskais padomnieks Čikāgas latviešu organizāciju apvienībā, koordinējot attiecības ar presi un organizējot politisko darbu, t.sk. manifestācijas. Papildus rakstīja un tulkoja tekstus Vitauta Sīmaņa redakcijā izdotajai grāmatai angļu valodā Latvia (1984. gads). Tāpat viņš rediģēja angļu valodas tulkojumu un rakstīja ievadvārdus Helēnas Celmiņas 1985. gadā izdotajai grāmatai Women in Soviet Prisons.
1985. gadā O. Kalniņš pārcēlās uz Vašingtonu un līdz 1990. gadam strādāja politisku darbu ASV dzīvojošo latviešu organizācijās. No 1985. līdz 1990. gadam viņš strādāja Amerikas latviešu apvienībā (ALA) par Ārējās informācijas biroja direktoru (sabiedrisko attiecību direktoru) un Pasaules brīvo latviešu apvienības (PBLA) politisko padomnieku, veidojot lobēšanas taktiku un vedot sarunas ar ASV amatpersonām ar mērķi aktualizēt jautājumu par Latvijas okupāciju, īstenojot komunikācijas stratēģijas ASV valdības un sabiedrības viedokļa un zināšanu par Latvijas okupāciju ietekmēšanai u.c.
1986. gadā notika kārtējā Šatakvas konference jeb sarunas starp ASV un PSRS par divpusējām attiecībām, kura pēc PSRS uzaicinājuma tika organizēta Jūrmalā. Pēc ASV dzīvojošo latviešu iniciatīvas tika panākta latviešu delegācijas dalība, t.sk. O. Kalniņa iekļaušana oficiālās ASV delegācijas sastāvā. Viņš sniedza konsultācijas prezidenta Ronalda Reigana padomniekam Džekam Metlokam par prezidenta uzrunu, kurā tika pieminēta PSRS okupācija Latvijā, un organizēja komunikāciju ar klātesošajiem ASV žurnālistiem. Tajā pat gadā O. Kalniņš uzrakstīja un rediģēja grāmatu par Šatakvas konferenci Chautauqua / Jurmala 1986 — A Latvian American Perspective. 1986. gadā kā ALA pārstāvis O. Kalniņš tikās ar ASV prezidentu Ronaldu Reiganu, lai sveiktu PSRS disidenta Jurija Orlova atbrīvošanu un ierašanos ASV.
1987. gadā aktīvi sāka sadarboties ar Helsinki-86 grupu Latvijā, lai nodrošinātu informācijas plūsmu ASV valdībai un informētu valdības pārstāvjus un plašsaziņas līdzekļus par grupas aktivitātēm. Nākamajos gados O. Kalniņš organizēja vairāku Helsinki-86 grupas pārstāvju vizītes Vašingtonā, t.sk. Rolanda Silaraupa kopīgu uzstāšanos ar senatoru Donu Rīglu ASV baltiešu manifestācijā uz Linkolna pieminekļa kāpnēm.
1989. gadā koordinēja ASV palīdzību Latvijas Tautas frontei un LNNK (ar kurām sadarbojās jau kopš 1988. gada), kā arī piedalījās 23. augusta pasākumos Rīgā — LNNK konferencē un Baltijas ceļā. Galvenie pienākumi bija saistīti ar ārējās komunikācijas veidošanu ārvalstu plašsaziņas līdzekļos, vizīšu ASV organizēšanu un pasākumu plānu koordināciju ar tautiešiem ārvalstīs, kas veidoja atbalsta manifestācijas visā pasaulē.
1990. gada jūlijā O. Kalniņš organizēja atjaunotās Latvijas pirmā valdības vadītāja Ivara Godmaņa un ārlietu ministra Jāņa Jurkāna vizīti Vašingtonā un piedalījās pirmajās tikšanās reizēs ar ASV prezidentu Džordžu Bušu. Šajā laikā notika arī aktīvs darbs ar ASV plašsaziņas līdzekļiem, publicējot vairākus rakstus par Latviju ASV laikrakstos Wall Street Journal, American Spectator, Chicago Tribune, New York City Tribune u.c.
Diplomātiskā karjera
1991. gada janvārī O. Kalniņš uzsāka darbu Anatola Dinberga vadītajā Latvijas vēstniecībā ASV Vašingtonā kā preses un informācijas koordinators, kur galvenais uzdevums bija veidot lobēšanas stratēģiju ASV valdībā un realizēt sabiedrības informēšanas kampaņas ar mērķi panākt Latvijas neatkarības atzīšanu. Darbības laikā sūtniecībā 1991. gada maijā O. Kalniņš piedalījās Baltijas valstu ministru prezidentu I. Godmaņa, Edgara Savisāra un Lietuvas prezidenta Vītauta Landsberģa tikšanās reizē ar ASV prezidentu Džordžu Bušu. 1991. gada septembrī viņš tika iecelts par padomnieku un vēstniecības vadītāja vietnieku Latvijas vēstniecībā ASV un vienlaikus Latvijas misijā ANO Ņujorkā. Tā paša gada beigās O. Kalniņš atteicās no ASV pilsonības.
1993. gada janvārī O. Kalniņš tika iecelts par Latvijas ārkārtējo un pilnvaroto vēstnieku Amerikas Savienotajās Valstīs un aprīlī ASV prezidentam Billam Klintonam tika pasniegta jaunā vēstnieka akreditācijas vēstule. 1993. gada martā viņš kļuva arī par Latvijas ārkārtējo un pilnvaroto vēstnieku Meksikas Savienotajās Valstīs un septembrī Meksikas prezidentam Karlosam Salinasam pasniedza akreditācijas vēstuli.
Kā būtiskākais politiskais notikums ASV — Latvijas attiecībās O. Kalniņa kā vēstnieka kadences laikā minama 1994. gada vienošanās starp Latviju un Krievijas Federāciju par karaspēka izvešanu no Latvijas teritorijas, kas tika panākta ar ASV administrācijas politisku palīdzību. Tāpat ASV administrācija sniedza finansiālu atbalstu Skrundas lokatora slēgšanai un demontēšanai. Divpusējo politisko attiecību kontekstā izveidojās un nostiprinājās Latvijas un ASV kā divu sabiedroto valstu attiecības, kas vainagojās ar ASV prezidenta Billa Klintona vizīti Latvijā 1994. gada 6. jūlijā un sešām savstarpējām Latvijas prezidenta Gunta Ulmaņa un ASV prezidenta B. Klintona tikšanās reizēm. Savstarpējās attiecības tika nostiprinātas ar 1998. gada janvārī parakstīto ASV — Baltijas valstu partnerības hartu. Tāpat tika aizsākta savstarpējā sadarbība aizsardzības un drošības jautājumos, jo ar ASV administrācijas politisku un finansiālu atbalstu uzsākti pirmie savstarpējie Baltijas valstu militārie projekti — BALTBAT, BALTRON un BALTNET. Kadences laikā O. Kalniņš vadīja Latvijas kandidatūras NATO pieņemšanas un izskatīšanas procesu. Tikpat nozīmīga bija arī Latvijas pilnvērtīga iekļaušana pasaules ekonomiskajos procesos, kā rezultātā Latvija 1998. gadā kļuva par pilntiesīgu Pasaules Tirdzniecības organizācijas dalībvalsti.
Diplomātiskās karjeras laikā O. Kalniņš saņēma vairākus apbalvojumus:
Valsts aģentūras „Latvijas institūts” vadīšana
1999. gada augustā O. Kalniņš tika iecelts par valsts aģentūras „Latvijas institūts” direktoru, uzsāka darbu 2000. gada janvārī. Sākotnēji Latvijas institūta galvenais uzdevums bija radīt un izplatīt informāciju par Latviju, tās vēsturi, ekonomiku, politiku, dabu u.c. angļu valodā, lai mainītu radušos stereotipus, veidotu patiesu priekšstatu par Latviju un tās sabiedrību un aizpildītu neeksistējošo informācijas lauku par valsti ārvalstu auditorijām. Lai sasniegtu izvirzīto mērķi, tika sagatavoti un izdoti informatīvie materiāli, veidotas ārvalstu žurnālistu vizītes Latvijā, organizēti dažādi izglītojošie pasākumi, žurnālistu diskusijas u.tml.
Darbībai attīstoties un pēc Latvijas iestāšanās Eiropas Savienībā un NATO Latvijas institūta darbs arvien vairāk tika orientēts uz Latvijas ārējās komunikācijas pilnveidošanu un valsts starptautiskas pozitīvas atpazīstamības veicināšanu, piedaloties ne tikai dažādu politikas plānošanas dokumentu izstrādē, bet arī veidojot sadarbību ar valsts pārvaldes institūcijām informācijas par Latviju angļu valodā uzlabošanai, komunikācijas satura saskaņošanai, plašākai pakalpojumu angļu valodā pieejamībai tūrisma objektos u.c. Šajā laikā O. Kalniņš piedalījās ilgtspējīgas attīstības koncepcijas „Latvija. No vīzijas uz darbību” darba grupas darbā, NATO samita Rīgas konferencē „Riga 2000 — the Bridge to Prague” vadīja preses darba grupu, ņēma dalību 48. Eirovīzijas dziesmu konkursa sagatavošanas komisijā, Latvijas attīstības vīzijas izstrādes darba grupā, 2005. gada ASV prezidenta vizītes informācijas un sabiedrisko attiecību koordinēšanas darba grupā, NATO valstu un valdību vadītāju sanāksmes Rīgā organizācijas darba grupā, kā arī dažādu konkursu žūrijās, piemēram, Nacionālās Radio un televīzijas padomes Gada balvu piešķiršanai.
Kā Latvijas institūta direktors O. Kalniņš aktīvi piedalījies dažādās darba grupās un vērtēšanas komisijās, lai sniegtu savu ieguldījumu un redzējumu dažādu projektu un iniciatīvu attīstībā, kā, piemēram, Tūrisma attīstības valsts aģentūras Konsultatīvajā padomē, Latvijas Republikas 90. gadadienas svētku darba grupā, Latvijas eksportspējīgāko produktu izvērtēšanas žūrijā, Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas žūrijā u.c. O. Kalniņš bija arī Latvijas Valsts prezidenta Ordeņa kapitula loceklis. Kā Latvijas institūta direktors ir sniedzis vairāk nekā simts interviju Eiropas un pārējās pasaules laikrakstiem, televīzijām un radio, t.sk. Le Monde, Die Welt, BBC, Deutche Welle, Le Figaro u.c.
Vadot Latvijas institūtu, ir saņēmis sekojošus apbalvojumus:
Sabiedriskā darbība
2000. gadā bija viens no Latvijas Transatlantiskās organizācijas (LATO) dibinātājiem. LATO ir nevalstiska sabiedriska organizācija, kura apvieno domubiedrus, kas vēlas veicināt Latvijas dalību NATO. O. Kalniņš ir bijis LATO priekšsēdētāja vietnieks un priekšsēdētājs. Līdz 2004. gadam galvenais LATO mērķis bija atbalstīt un veicināt Latvijas kandidatūras NATO izskatīšanu. Pēc 2004. gada organizācija turpina sabiedrības informēšanu par NATO darbu, organizē starptautiskas konferences.
Politiskā darbība
2018. gada rudenī O. Kalniņš tika ievēlēts 13. Saeimā no apvienības "Jaunā Vienotība". Tā kā O. Kalniņš bija kandidējis 2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, viņam bija iespēja stāties Saeimā ievēlētā Arta Pabrika vietā, tomēr politiķis izvēlējās turpināt darbu Saeimā, un vietu Eiropas Parlamentā ieņēma nākamais kandidāts sarakstā — izglītības un zinātnes ministrs Kārlis Šadurskis. Tāpat O. Kalniņš neizmantoja iespēju kļūt par Eiropas Parlamenta deputātu Krišjāņa Kariņa vietā 2019. gada sākumā. Kandidēja 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču netika ievēlēts.
Vaļasprieki un intereses
Atgriezies Latvijā, O. Kalniņš sadarbojās ar daudziem mūziķiem, rakstot oriģināldzeju angļu valodā viņu dziesmām un albumiem, tai skaitā Imantam Kalniņam, „Autobusam debesīs”, „Prāta Vētrai”, Marijai Naumovai, Arnim Mednim u.c. Otrs vaļasprieks bija atpūta savās lauku mājās Vaidē, Kurzemes jūrmalā, jo „tikai tur ir skaistākie saulrieti, tikai tur ir plašākā jūra, tikai tur, cērtot malku, ir īstākā atpūta!”
Privātā dzīve
1996. gadā precējies ar Irmu Annu Kalniņu (Džonsoni) — komunikācijas, lietišķās etiķetes un diplomātiskā protokola eksperti, publiciste un arī politiķi (14. Saeimas deputāti). O. Kalniņam ir četri bērni Dagmāra Ariana Kalniņa (no pirmās laulības), Rihards Kalniņš, Kristofers Džonsons, Ingrīda Džonsone.
A Hard Day's Night
A Hard Day's Night ir trešais grupas The Beatles albums. Tas bija filmas ar tādu pašu nosaukumu mūzikas apkopojums. Albuma vāks ir viens no visu laiku pazīstamākajiem mūzikas vēsturē.
Dziesmu saraksts
Visas dziesmas sarakstīja Lenons/Makartnijs.
Imanta (mīnu aizžogotājtraleris)
Imanta bija 1926. gadā Havrā uzbūvēts Latvijas Kara flotes mīnu aizžogotājtraleris. Ūdensizspaids (dedveits) 256 t, garums 48,8 m, platums 6,4 m, iegrime 1,8 m, maksimālais ātrums 14 mezgli, divi tvaika dzinēji ar kopējo jaudu 750 ZS. Tā komandā bija 39 jūrnieki (ieskaitot 4 virsniekus).
Vēsture
Viesturs klases, kurā ietilpa arī kuģis ar šādu pašu nosaukumu, kuģi ražoja uzņēmums Ateliers et Chantiers (AC) Augustin Normand un ūdenī to ielaida 1926. gada maijā. 1930. un 1931. gados piedalījās Ziemeļvalstu kara flotes kopējos manevros. Vairākkārt Latvijas kara flotes sastāvā devās uz Eiropas valstīm (1935. gadā uz Lietuvu, Zviedriju).
Otrā pasaules kara laikā pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 13. augustā PSRS iekļāva kuģi savā Baltijas kara flotē un 1940. gada 17. oktobrī kuģi pārdēvēja par "T-299". 1941. gada 1. jūlijā, uzbraucis uz mīnas, tas nogrima Monzunda jūras šaurumā.
Starptautiskā Astronomijas savienība
Starptautiskā Astronomijas savienība — visas pasaules astronomisko organizāciju apvienība. Lemj par astronomisko objektu (piem., zvaigžņu, planētu, asteroīdu) nosaukumiem, klasifikāciju un citām lietām.
Starptautiskā Astronomijas savienība ir dibināta 1919. gadā Briselē. Ik pēc trim gadiem uz kopīgu sēdi sanāk Ģenerālā asambleja.
Starptautiskās Astronomijas savienības 26. Ģenerālā asambleja notika 2006. gada 14. līdz 25. augustam Prāgā. Galvenais jautājums bija precizēt planētas definīciju, jo pēdējos gados aiz Plutona orbītas ir atklāti jauni objekti, un viens no tiem (2003 UB313) ir pat lielāks par Plutonu. Ar balsošanu tika pieņemts kompromisa lēmums uzskatīt, ka Saules sistēmā ir 8 planētas, bet Plutonu klasificēt kā pundurplanētu.
2012. gada augustā 28. Ģenerālajā asamblejā Pekinā tika pieņemta jauna astronomiskās vienības definīcija ar garumu 149 597 870 700 ± 3 m. Jaunais attālums vairs netiek piesaistīts Saules masai, kura ir mainīga laika gaitā. Bez tam Starptautiskā Astronomijas savienība par astronomiskās vienības simbolu ieteica lietot "au".
Andersens
Andersens (da, de — 'Andersa dēls'; sieviešu dzimtē Andersena) ir dāņu/vācu cilmes uzvārds, kam citās ģermāņu valodās sastopami līdzīgi uzvārdi ar tādu pašu cilmi — Andersons (en), Andešons (sv) un Annešens (no). Cilvēki ar šo uzvārdu:
Krišjānis Berķis
Krišjānis Berķis ( — ) bija Latvijas armijas ģenerālis. Latviešu strēlnieku komandieris, karojis Pirmajā pasaules karā un Latvijas brīvības cīņās. Lāčplēša Kara un Triju zvaigžņu ordeņu kavalieris. Latvijas bruņoto spēku komandieris (1934-1940), Latvijas Kara ministrs (1940).
Biogrāfija
Dzimis 1884. gadā Bauskas apriņķa (tagad Bauskas novada) Īslīces pagasta "Bērzkrogu" mājās zemnieka ģimenē. Pabeidza Kaucmindes pagasta skolu un Bauskas pilsētas skolu. Pēc skolas beigšanas izšķīrās par militāru karjeru. 1903. gadā Jelgavā izturēja savvaļnieka pārbaudījumus un 31. augustā iestājās Viļņas junkuru skolā. Mācījās kopā ar vēlākajiem Latvijas armijas virsniekiem O. Dankeru u.c. 1906. gada 6. aprīlī K. Berķis beidza kara skolu un ieguva podporučika pakāpi. Dienestu turpināja 2. Somijas strēlnieku pulkā Helsinkos. 1909. gadā tika paaugstināts par poručiku un 1913. gadā par štāba kapteini, apprecējās ar somieti Hilmu Lehtoneni.
Pirmais pasaules karš
Sākoties Pirmajam pasaules karam, 1914. gadā Somijas korpusa sastāvā cīnījās Austrumprūsijā, komandēja rotu, bet vēlāk bataljonu. 1915. gada janvārī viņa korpusu pārcēla uz Galīciju. Tur paaugstināts par kapteini, piedalījās gandrīz visās pulka kaujās, un arī Brusilova uzbrukumā 1916. gada vasarā.