cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
STS-127
1. diena
Endeavour starts notika 22:03:10 UTC no Kenedija kosmiskā centra starta laukuma 39A. Pacelšanās laikā tika novēroti daudzi no ārējās degvielas tvertnes atdalījušies siltumizolācijas gabali. Pēc orbītas sasniegšanas tika atvērtas kravas telpas durvis, izvērsta Ku joslas sakaru antena, aktivizēts kosmoplāna manipulators.
3. diena
17:47 UTC Endeavour saslēdzās ar SKS. Tas pievienojās pie PMA-2, kas atrodas pie Harmony moduļa. Lūkas starp kosmosa kugi un staciju tika atvērtas 19:55 UTC. Timotijs Kopra oficiāli kļuva par SKS 20. ekspedīcija dalībnieku, kad viņš savu sēdekli ievietoja glābšanas kuģī Sojuz TMA-14 Koiči Vakatas sēdvietas vietā. Gatavojoties pirmajai iziešanai kosmosā, Volfs un Kopra noslēdzās Quest slūžu kamerā, lai nakti pavadītu pazemināta spiediena apstākļos.
4. diena, 1. iziešana kosmosā
notika 1. iziešana kosmosā, kurā piedalījās Volfs un Kopra. Tā sākās 16:19 UTC, kad uz autonomo enerģiju tika pārslēgti viņu skafandri. Pirmais uzdevums bija uzstādīt Japānas Vaļējo platformu (Japanese Exposed Facility jeb JEF) pie Kibo moduļa. Vispirms kosmonauti sagatavoja to kosmoplāna kravas telpā: noņēma siltumizolācijas pārklājus, atvienoja elektrokabeļus. JEF no kravas telpas īsi pirms 18:00 tika izcelts ar stacijas manipulatoru, kuru vadīja Vakata un Herlijs. Pēc tam platformu pārņēma Endeavour manipulators, kuru vadīja Pajeta. Tad stacijas manipulators tika pārvietots uz stacijas fermas kreiso pusi, no kurienes tika pārņemta Vaļējā platforma un uzstādīta Kibo moduļa galā. Pa to laiku Volfs un Kopra pabeidza izvērst nehermētisko kravas platformu turētāju sistēmu (Unpressurized Cargo Carrier Attachment System, UCCAS), kuru neizdevās paveikt iepriekšējā misijā STS-119. Inženieri uz zemes bija izgatavojusi īpašu instrumentu, lai varētu atbrīvot nepakļāvīgas tapas. Sakarā ar pārtērēto laiku, līdzīga kravas pārvietotāja izvēršana tika atlikta. Iziešana beidzās 21:51 UTC, ilgums — 5 sundas 32 minūtes. JEF savienošana ar Kibo notika 19:29. Kibo moduļa manipulators ar kameru tika izmantots uzstādīšanas procesa novērošanai.
5. diena
tika veikta kravas paletes Integrated Cargo Carrier — Vertical Light Deployable jeb ICC-VLD izcelšana no Endeavour kravas telpas un uzstādīšana stacijas kreisajā pusē. Uz paletes atradās trīs rezerves daļas, kuras kosmonautiem bija jāpārvieto nākamajā iziešanā kosmosā. Problēmas paplašinātajai stacijas apkalpei sagādāja tualetes sabojāšanās Destiny modulī. Kļūme bija dozējošā sūknī, kas pievada ķimikālijas, lai atdalītu šķidrumu no cietajiem izkārnījumiem. Tualetes remontu sāka Barats un de Vinne. Stacijā ir vēl viena tualete krievu segmentā, bet kosmoplāna apkalpe var izmantot tualeti Endeavour vidējā klājā.
6. diena, 2. iziešana kosmosā
15:27 UTC sākās 2. iziešana kosmosā, kurā piedalījās Volfs un Maršbērns. Viņi pārvietoja rezerves daļas no ICC-VLD uz ESP-3, kas atradās pie P6 fermas. Tika pārvietoti: Ku joslas Kosmoss-zeme antena, sūkņa modulis dzesēšanas sistēmai un Linear Drive Unit, dzinējiekārta stacijas manipulatora mobilajam transportierim. Rezerves daļas paredzētas nākotnē iespējamiem stacijas remontiem, kad Space Shuttle lidojumi jau būs pārtraukti. Stacijas manipulatoru vadīja Pajeta un Hērlijs. Maršbērns pēc tam uzmontēja satveršanas stieni slāpekļa tvertnei, kuru pārvietos nākamajā misijā STS-128. Tad viņš uzlika divas izolācijas uzmavas stacijas-kosmoplāna elektroenerģijas pārvades sistēmas izvadiem. Kosmonauti nepaspēja uzstādīt videokameru Kibo modulim. Iziešana beidzās 22:20 UTC, ilgums — 6 sundas 53 minūtes. Pa to laiku stacijas tualete bija saremontēta, un darbojās normāli.
7. diena
Diena bija salīdzinoši ar mazāku slodzi apkalpei. Pie Japānas Vaļējās platformas tika pievienota eksperimentu platforma. Virpirms to no Endeavour kravas telpas izcēla ar kosmoplāna manipulatoru. Tad to pārņēma stacijas manipulators un novietoja vajadzīgajā vietā. Pēc eksperimentu izpildes šo paleti atgriezīs uz zemes ar Space Shuttle.
8. diena, 3. iziešana kosmosā
14:32 UTC sākās 3. iziešana kosmosā, kurā piedalījās Volfs un Kesidijs. Kesidijs noņēma siltumaizsardzības pārklāju no iepriekšējā dienā uzstādītās Japānas eksperimentu platformas. Savukārt Volfs no Harmony moduļa noņēma rokturus un citas ierīces, lai atbrīvotu vietu gaidāmajam Japānas automātiskajam kravas kuģim HTV. Nākamais uzdevums bija nomainīt sešas akumulatoru baterijas pie P6 fermas. Vecās vajadzēja noņemt un novietot īslaicīgi uz kravas platformas, bet jaunās ņēma no ICC-VLD. Kad divas jaunās baterijas bija uzstādītas un trīs vecās noņemtas, Kesidija skafandrā paaugstinājās CO2 līmenis. Lai gan tas nesasniedza bīstamu līmeni, tika nolemts abiem kosmonautiem atgriezties slūžu kamerā.
9. diena
ar Kibo moduļa manipulatoru tika sākts uzstādīt eksperimentus atklātajā platformā. Trīs eksperimentu iekārtas tika pārvietotas no kravas platformas: Monitor of All-sky X-ray Image, Inter-orbit Communication System un Space Environment Data Acquisition Equipment-Attached Payload.
11. diena
25. jūlijā kosmoplāna un stacijas apkalpei bija atslodzes diena. Stacijas amerikāņu segmentā sabojājās O2 absorbēšanas sistēma.
12. diena
26. jūlijā no Endeavour kravas telpas ar kosmoplāna manipulatoru tika izcelts Japānas Vaļējās sekcijas kravas nesējs. Tad to pārņēma stacijas manipulators. Pēc tam abām apkalpēm notika preses konference. O2 absorbēšanas sistēma tika iedarbināta rokvadības režīmā.
13. diena, 5. iziešana kosmosā
11:33 UTC sākās 5. iziešana kosmosā, kurā piedalījās Kesidijs un Maršbērns. Šajā reizē Kesidija skafandrā O2 absorbēšanas sistēma tika nomainīta no litija hidroksīda uz METOX. Kesidijs veica Z1 fermas kabeļu pārkonfigurēšanu žiroskopu sistēmai. Pirms tam divi žiroskopi bija pieslēgti pie vienas barošanas. Ja gadītos kļūme kanālā, tiktu pārtraukts abu žiroskopu darbs, tāpēc tiem katram vajadzēja atsevišķu barošanu. Maršbērns tikmēr nostiprināja izolācijas pārklājus uz Dextre manipulatora. Pēc tam viņi uzstādīja videokameras pie Japānas Vaļējās platformas, kuras izmantos Japānas kravas kuģa saslēgšanās laikā. Kameras atradās starta konfigurācijā, un tās vajadzēja uzstādīt darba konfigurācijā, tādējādi pabeidzot JEF montāžu. Sakarā ar METOX lietošanas laika ierobežojumu, PAS izvēršana tika atlikta uz kādu nākamo iziešanu kosmosā, bet vairāki citi paredzētie darbi tomēr tika izpildīti, piemēram, rokturu un pārvietojamo kāju turētāju uzstādīšana.
14. diena
Endeavour atstāja SKS. Lūkas starp staciju un kosmoplānu tika aizvērtas 15:08 UTC. Atšķirībā no citām reizēm, kad atvienošanās no stacijas notiek nākamajā dienā, šoreiz tas notika pēc pāris stundām — 17:26 UTC, jo nākamajā dienā bija paredzēta krievu kravas kuģa Progress M-67 ierašanās stacijā. Pēc atvienošanās Endeavour veica tradicionālo stacijas aplidojumu, lai varētu nofotografēt staciju no dažādiem virzieniem. Attālināšanās beigu manevrs tika veikts 19:09 UTC.
15. diena
Tika veikta kosmoplāna apakšdaļas novērošana ar manipulatoram pievienoto speciālo stieni.
16. diena
tika palaisti pavadoņi DRAGONSAT un ANDE-2.
17. diena
Endeavour nolaidās uz zemes.
Krustvārdu mīkla
Krustvārdu mīkla ir mīkla, kurā atminējumi ir jāieraksta ailītēs, kas krusto cita citu. Ailīšu krustpunktos to saturam ir jāsakrīt. Parasti krustvārdu mīklā pēc dotajiem aprakstiem ir jāatmin vārdi un jāieraksta atminējums norādītajā ailītē, tomēr pastāv arī dažādi krustvārdu mīklu varianti, kuros var būt citi nosacījumi.
Izskats
Krustvārdu mīklas parasti ir simetriskas formas ar tumši iekrāsotiem laukumiem starp ailītēm, kuras saskaras tikai krustpunktos. Ailītes ir numurētas un mīklai līdzās ir doti apraksti vārdiem, kas jāieraksta horizontālā vai vertikālā ailītē ar attiecīgu numuru. Latvijā izplatītajām mīklām bieži vien ir neregulāras malas, taču citviet pasaulē mīklas laukums parasti ir četrstūrains. Dažviet pasaulē izplatītas mīklas, kurās ailītes var saskarties ne tikai krustpunktos. Amerikāņu krustvārdu mīklā ailītes ir izkārtotas tā, lai būtu iespējams pārbaudīt visus vārda burtus un tām ir tikai dažas aizkrāsotas rūtiņas. Arī Zviedru mīklās ailītes var saskarties ar malām, turklāt šīm mīklām trūkst simetrijas un atminējumu apraksti doti mīklas laukumā, nevis tam līdzās.
Varianti
Pastāv krustvārdu mīklu varianti ar dažādiem papildus nosacījumiem vai saturiskām atšķirības. Bieži vien mīklas risinājums ir vārds vai teikums, kuru veido noteiktās rūtiņās ierakstītie burti. Ir arī mīklas, kurās jāatmin skaitļi, nevis vārdi - šīs mīklas tiek sauktas par krustskaitļu mīklām. Burtskaitļu mīklās, katram burtam atbilst skaitlis. Bilžu mīklā vārda apraksta vietā doti attēli. Dažas mīklās nav jāatmin vārdi, bet jāizkārto mīklai līdzās doti tajā ierakstāmie vārdi, kas sagrupēti pēc burtu skaita. Svešvalodu apguvei paredzētas mīklas, kurās jāiztulko noteiktā valodā doti vārdi.
Ortogrāfija
Krustvārdu mīklās netiek ņemts vērā vai vārds rakstāms ar lielu vai mazu burtu. Latviešu mīklās parasti tiek ņemtas vērā garumzīmes un divskaņi aizņem divas rūtiņas. Citās valodās, piemēram, angļu, spāņu, franču, itāļu, rumāņu vienādi burti ar dažādām diaktriskajām zīmēm parasti tiek uzskatīti par vienu un to pašu burtu un var tikt rakstīti vienā rūtiņā. Nīderlandiešu un spāņu krustvārdu mīklās digrāfi tiek rakstīti vienā rūtiņā. Vācu mīklās ä, ö, ü un ß pārveido par, attiecīgi, ae, oe, ue un ss.
Krietnais kareivis Šveiks
Krietnais kareivis Šveiks ir Jaroslava Hašeka satīriskā romāna saīsinātais nosaukums. Pēc Hašeka nāves grāmatu ilustrēja Jozefs Lada un Georgs Gross. Sākotnējais nosaukums čehu valodā bija Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války, burtiski Krietnā kareivja Šveika dēkas pasaules karā.
Latviešu valoda bija trešā pasaulē, kurā šis Hašeka romāns 20. gadsimta divdesmito gadu nogalē iztulkots pilnībā. Kopumā Šveiks latviski tulkots sešas, izdots deviņas reizes un astoņas reizes uzvests uz teātra skatuves.
Tematika
Romāna darbība notiek Pirmā pasaules kara laikā Austroungārijā, daudznāciju impērijā, kurā starp tautām ir uzkrājusies spriedze. Karā bojā gāja 15 miljoni cilvēku, no tiem miljons Austroungārijas karavīru. Jaroslavs Hašeks šajā konfliktā pats piedalījās un šos notikumus attēloja Krietnajā kareivī Šveikā.
Starptautiskās tiesības
Starptautiskās tiesības jeb starptautiskās publiskās tiesības ir līgumu un paražu tiesību, starptautisko tiesību principu un normu kopums, kas reglamentē starptautisko attiecību kārtību un ir izstrādāts valstu sadarbības rezultāta
Eiropas Savienības tiesības parasti nepieskaita ne pie nacionālām, ne pie starptautiskām tiesībām. "Starptautiskās privāttiesības" pēc izstrādes un piemērošanas kārtības biežāk ir nacionālās, nevis starptautiskās.
Avoti
Saskaņā ar ANO Starptautiskās tiesas Statūtu 38. pantu:
Dens Kastellaneta
Denjels Luiss Kastellaneta (Daniel Louis Castellaneta, dzimis Čikāgā, ASV) ir amerikāņu aktieris, balss aktieris, komiķis, dziedātājs un scenārists. Vislabāk pazīstams ar Homēra Simpsona lomu animācijas seriālā Simpsoni. Tajā viņš ierunā arī Ābrahamu "Opapu" Simpsonu, Bārniju Gamblu, Klaunu Krastiju, Dārznieku Villiju, Mēru Kvimbiju un Hansu Molmenu.
Kastellaneta ir guvis četras Emmy Balvas par darbu seriālā. Viņš ar savu sievu Debu Lakustu ir bijis vairāku Simpsonu sēriju līdzautors.
Postmodernisma māksla
Postmodernisma māksla ir termins, kas tiek izmantots mākslas kustības raksturošanai postmodernisma periodā, kura kādā veidā nonāk pretrunā ar modernisma principiem vai arī tos apvieno, vai attīsta ar jauniem paņēmieniem. Par postmodernisma mākslu galvenokārt tiek uzskatīti tādi mākslas veidi, kas iekļauj video tehnoloģijas: intermēdija, instalāciju māksla, konceptuālā māksla un multimēdija. Tāpat dažkārt par postmodernisma mākslas virzieniem tiek uzskatīti mākslas veidi, kas izmanto kolāžas vai brikolāžas paņēmienus, objektu vienkāršošanu, koncentrēšanos uz tiešiem mākslas izejelementiem, ataino masu kultūru vai izmanto performanci.
POSTMODERNISMA aizsācējs ir amerikāņu arhitekts un teorētiķis R. Venturi (1925), kas māksliniecisko darbību sāka popārta [popārts – 20 gs. mākslas virziens, kura pārstāvji dažādos materiālos apspēlēja masu kultūras tēlus un motīvus] ietekmē, tādējādi apliecinot tieksmi uz visu pieņemto normu neievērošanu. Venturi ietekmē, atšķirībā no visiem ierastajiem arhitektūras virzieniem, it sevišķi no starptautiskā vēlīnā modernisma stila, kas pauda saprātīgu, loģisku attieksmi pret konkrētajiem uzdevumiem, postmodernisms attīstīja iracionālu [neatbilstošu saprāta likumiem, neloģisku] pieeju, atzina pat haosu, jo uztvēra to kā vērtību, kas bija pretstatāma mehānistiskās kārtības nedzīvīgumam.
Reakcija uz modernismam raksturīgajām standartizētajām, vienveidīgajām ēkām izpaudās organisko formu sarežģīšanā, neuzticībā vienam stilam. Līdz ar to 70. gados notika eklektisma [eklektisms – dažādu mākslas un arhitektūras stilu apvienošana un atdarināšana] jēdziena pārvērtēšana un atzīšana. Eklektisms pavēra arī plašākas iespējas dekoratīvo efektu radīšanai. Ja 60. gados vienkāršība tika uzskatīta par arhitektūras neatņemamu sastāvdaļu, tad 70. gados turpretī par raksturīgu pazīmi kļuva intriģējoša sarežģītība.
Postmodernisma pārstāvjiem patika pajokoties par aizmirstiem, vairs nevienu nesaistošiem simboliem un zīmēm, tādējādi piešķirot saviem veidojumiem divnozīmību. Svarīgs šai ziņā bija arī masu kultūras (popārta) iespaids. Postmodernismasm raksturīga personība ir amerikāņu arhitekts, pedagogs, teorētiķis un praktiķis Čārlzs Mūrs (1925). Viņa darbos eklektisms guvis visspilgtāko izpausmi. Tā, piemēram, Kalifornijas universitātes Kresge koledžas (Santakrusā) studentu kopmītnes kompleksa koka celtnes vietām atgādina triumfa arkas, barokālās Spānijas kāpnes Romā, mauru pils ēkas Alhambrā, vietām – ar humoristiski uztveramus ikdienas veidojumus, kā, piemēram, oratora katedrai līdzīgo mehāniskās veļas mazgātavas fasādi. Komplekss ir pilns ar tādiem pārsteigumiem un studentu aprindās tas ieguvis “klauna pilsētas” nosaukumu.
Šķiedrveidīgie spalvmākoņi
Šķiedrveidīgie spalvmākoņi (la, Ci fib) ir garas, baltas, dažreiz gandrīz taisnas, diegiem līdzīgas spalvmākoņu līnijas, kuras var būt gan paralēlas, gan haotiskas. Agrāk dēvēti par Cirrus filosus (Ci fil). Parasti tie sastāv no ledus kristāliņiem, kuri rodas no sasalušiem ūdens pilieniem. Atšķiras ar to, ka tie ir gari un neaizsedz visas debesis. Biežāk šķiedrveidīgie spalvmākoņi ir vērojami labos laikapstākļos, kā arī pirms siltās frontes tuvošanās. To augstums mērenajos platumos ir 7—10 km, bet tropos — 17—18 km. Arktiskajos platumos šie mākoņi ļoti zemās temperatūrās var izplatīties pa zemes virsu. Mākoņu biezums var ļoti atšķirties — no 100 metriem līdz dažiem kilometriem. Mākoņi ir caurspīdīgi, cauri tiem viegli tiek Saules, Mēness un zvaigžņu gaisma, dažreiz cauri tiem var redzēt arī zilas debesis. Dienā tie tikpat kā nesamazina apgaismojumu, ir tikpat gaišs, cik būtu, ja mākoņu nebūtu. Nokrišņi ir mazi ledus kristāliņi, kuri var lēni krist lejup, bet vienmēr tie iztvaiko lielā augstumā, nesasniedzot zemes virsu un izveidojot vien nokrišņu joslas (virgu).
Retos gadījumos pie zemām gaisa temperatūrām ledus kristāliņi rodas arī atmosfēras apakšējos slāņos, bet krītot lejup, tie nedod izmērāmu nokrišņu daudzumu — meteostacijas tad uzrāda tikai nokrišņu pēdas. Šķiedrveidīgo spalvmākoņu veidošanās notiek gaisa atdzišanas rezultātā augšupejošas gaismas plūsmas laikā. Atdziestošajā gaisā notiek ūdens tvaiku sublimācija un ledus kristālu veidošanās. Mazie kristāliņi krīt ļoti lēni un var tikt pārnesti uz vēl lielāku augstumu augšupejošas gaisa plūsmas dēļ. Vakarā, pēc Saules rieta, spalvmākoņi vēl ilgi paliek apgaismoti, sākumā tie izskatās sudrabaini, vēlāk zelta, bet pēc tam sarkanā krāsā. Pēc tam spalvmākoņi pamazām kļūst pelēki un izskatās biezāki. No rīta, pirms saullēkta tos pašus pirmos apgaismo Saules stari.
Literatūra
K. Ozola, A. Zirnītis. Meteoroloģija. R:, LVI, 1958, 229. lpp.
Mohiļiva-Podiļska
Mohiļiva-Podiļska ir pilsēta Ukrainā, Vinnicas apgabalā. Izvietojusies apgabala dienvidrietumos Dņestras krastā 121 km no apgabala centra Vinnicas. Mohiļivas-Podiļskas rajona centrs. Pilsētas padomei pakļauti Odajas un Soņačnes ciemati.
Vēsture
Apdzīvoto vietu dibinājis Moldāvijas kņazs Jeremija Mogila, kurš te uzcēlis pili un vēlāk uzdāvinājis apkārtnes zemes savam svainim Stefanam Potockim. Sievastēva piemiņai Potockis apdzīvoto vietu nosauca par Mogiļovu (ro). Vēlāk pilsētu sauca par Mogiļovu pie Dņestras (ru). 1713. gadā Mogiļova nonāca Polijas sastāvā, 1743. gadā tai piešķīra Magdeburgas tiesības. 1795. gadā no Polijas pilsētu izpirka Krievijas valsts kase un pievienoja impērijai. 1796. gadā tai piešķīra apriņķa pilsētas statusu. 1923. gadā pārdēvēta tagadējā vārdā.
Quantum Leap
Quantum Leap ir ASV zinātniskās fantastikas televīzijas seriāls, ko radījis Donalds Belisario. Seriāla piecas sezonas pārraidīja NBC no 1989. līdz 1993. gadam. Tas stāsta par doktoru Semu Beketu (Skots Bakula), fiziķi, kurš pārvietojas laiktelpā un iemiesojas citu cilvēku ķermeņos. To darot, Sems mēģina novērst kļūdas, kas pieļautas pagātnē.
Aleksandrs Bieziņš
Aleksandrs Bieziņš (1897-1975) bija latviešu bērnu ķirurgs, LU Medicīnas fakultātes profesors, bērnu ķirurģijas — ortopēdijas skolas izveidotājs LPSR.
Dzīvesgājums
Dzimis Biksēres pagastā (tagad Madonas novada Sarkaņu ciems) "Dilmaņos" zemnieka Pētera Bieziņa ģimenē.
1917. gadā A. Bieziņš beidza Rīgas Nikolaja ģimnāziju un medicīnas studijas sāka 1917. gadā Tērbatas Universitātē, pēc tam turpināja Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātē, kuru beidza 1923. gadā.
Elīza fon der Reke
Elizabete (Elīza) Šarlote Konstance fon der Reke (Elisabeth Charlotte Constanzia von der Recke; dzimusi, mirusi ) bija Kurzemes vācbaltiešu dzejniece un publiciste. Viņa bija vēlākās pēdējās Kurzemes hercogienes Dorotejas pusmāsa un uzticības persona.
Aleksandrs Bieziņš
Dzīvesgājums
Strādāja Rīgas pilsētas bērnu slimnīcā, 1939. gadā no sava šefa Reinholda Girgensona pārņemot bērnu ķirurģijas klīnikas vadību.
Elīza fon der Reke
Dzīvesstāsts
Elīza fon der Reke dzimusi 1754. gada 20. maijā grāfa Johana Frīdriha fon Mēdema un viņa sievas Luīzes Dorotejas Korfas ģimenē savā dzimtas īpašumā Skaistkalnē.
1771. gada maijā viņa 17 gadu vecumā apprecējās ar Jaunpils muižas īpašnieku Georgu Pēteri fon der Reki, bet laulība bija neveiksmīga un 1776. gadā viņa ar pāris gadu veco meitiņu pārvācās dzīvot uz Jelgavu. 1777. gadā nomira viņas meita, bet 1778. gadā brālis, ar kuru kopā viņa bija pavadījusi bērnību. Pēc tuvinieku nāves viņa nonāca smagā depresijā un Johana Augusta Štarka iespaidā aizrāvās ar reliģisko misticismu. 1779. gada pavasarī, kad Jelgavā ieradās Kaljostro, viņa tika uzņemta brīvmūrnieku adopcijas ložā „Trīs kronētie zobeni“ („Loge d’Adoption des troix Epées couronnées“) Jelgavā. Pēc viņas māsas Dorotejas laulībām ar hercogu Pēteri Bīronu Elīza pārcēlās uz dzīvi Kurzemes galmā. 1780. gadā Johans Ādams Hillers Leipcigā izdeva viņas dziesmu krājumu, 1781. gadā tika šķirta viņas laulība ar G. P. fon der Reki, bet 1783. gadā iznāca viņas garīgo dzejoļu krājums.
Aleksandrs Bieziņš
Dzīvesgājums
No 1937. gada viņš bija Sporta medicīnas kabineta un institūta vadītājs, Veselības veicināšanas biedrības Ķermeņa labošanas sekcijas vadītājs.
No 1938. līdz 1942. gadam A. Bieziņš bija Fizikālās terapijas institūta un poliklīnikas vadītājs.
Elīza fon der Reke
Dzīvesstāsts
1784. gadā viņa kopā ar rakstnieci Sofiju Bekeri un savu ārstu devās ceļojumā uz Kēnigsbergu, kur tikās ar Johanu Georgu Hāmani un Imanuelu Kantu, tālāk uz Berlīni, kur tikās ar Mozesu Mendelsonu. Sava ceļojuma laikā viņa apmeklēja arī Johanu Volfgangu Gēti, mājās atgriezās tikai 1786. gada februārī. Uzzinājusi par Francijas karalienes Marijas Antuanetes kaklarotas skandālu, Elīza fon der Reke uzrakstīja "Ziņojumu par slavenā Kaljostro uzturēšanos Jelgavā 1779. gadā un viņa maģiskajām operācijām" (Nachricht von des berüchtigten Cagliostro Aufenthalt in Mitau im Jahre 1779 und dessen magischen Operationen), kas 1787. gadā tika publicēts Berlīnē un Pēterburgā un padarīja viņu slavenu visā Eiropā. 1788. gadā viņa publicēja arī Johana Augusta Štarka aizstāvības rakstu. Rakstniece pārmaiņus dzīvoja Jelgavā un Drēzdenē, kopā ar savu māsu hercogieni Doroteju caur Varšavu ceļoja uz Karlsbādes kūrortu, nodrošinot savas slavas pieaugumu Eiropas augstākajās aprindās. Pēc Kurzemes inkorporācijas Krievijas impērijā viņa devās uz Pēterburgu, kur tikās ar Katrīnu II, kas pateicībā par Kaljostro atmaskošanu viņai piešķīra mūža pensiju un muižu, kurā Elīza fon der Reke sāka nodarboties ar filantropiskiem projektiem zemnieku stāvokļa uzlabošanai.
Aleksandrs Bieziņš
Dzīvesgājums
No 1940. gada LVU docents, no 1944. un 1945. gadā vadīja Ortopēdijas katedru, pēc tam Vispārējās ķirurģijas katedru un no 1947. gada (1950. gadā pārejot uz RMI) līdz 1972. gadam — Operatīvās ķirurģijas un topogrāfiskās anatomijas katedru.
1946. gadā viņš tika ievēlēts par profesoru LVU, no 1950. gada RMI profesors.
No 1948. gada profesors bija Rīgas Traumatoloģijas un ortopēdijas zinātniski pētnieciskā institūta bērnu klīnikas vadītājs, no 1959. līdz 1965. gadam — institūta direktora vietnieks zinātniskajā darbā.
No 1957. līdz 1964. gadam viņš bija Latvijas Traumatologu un ortopēdu zinātniskās biedrības priekšsēdētājs un no 1965. līdz 1973. gadam — Latvijas Ķirurgu zinātniskās biedrības priekšsēdētājs.
1962. gada janvārī A. Bieziņš paveica pirmo plaušu rezekciju bērnam ar plaušu sastrutojumu.
No 1964. gada A. Bieziņš bija Latvijas PSR Veselības aizsardzības ministrijas galvenais bērnu ķirurgs.
1973. gadā pirmais Latvijā saņēma no savu kolēģu rokām simbolisku augstākās atzinības balvu ķirurga meistarībai — Zelta skalpeli.
A. Bieziņš miris 1975. gada 18. maijā Rīgā un apglabāts Meža kapos, kur viņa kapa piemineklī lakoniski rakstīts: „Latvijas bērnu ķirurģijas tēvs”.
Darbi
Profesora spalvai pieder ap trīssimt publikāciju, tajā skaitā astoņas mācību grāmatas un monogrāfijas bērnu ķirurģijā, operatīvā ķirurģijā un topogrāfiskā anatomijā.
1966. gadā pabeidza rakstīt monogrāfiju "Bērnu barības vada ķīmiskie apdegumi", kuru izdeva gan Maskavā, gan Berlīnē. A. Bieziņš sarakstījis vairāk nekā 130 zinātnisku darbu, galvenokārt bērnu ķirurģijā, ortopēdijā, traumatoloģijā un operatīvajā ķirurģijā. Viņš bija viens no ārstnieciskās fizkultūras pamatlicējiem Latvijā, bērnu ķirurģijas — ortopēdijas skolas izveidotājs LPSR. Bieziņam ir sevišķi nopelni bērnu ķermeņa deformāciju (pēdu, gūžas locītavu, mugurkaula, u.c.) ķirurģisko ārstēšanas metožu attīstībā. Izstrādājis oriģinālas operāciju metodes aukslēju šķeltņu un barības vada plastikai.
Citāti
"'Prof. A. Bieziņš labi izprata medicīnas progresa iespējas, viņš bija viens no pirmajiem toreizējā PSRS, kas lika akcentu uz agrīna vecuma bērniem, — tas attiecas gan uz krūšu dobuma ķirurģiju, gan uroloģiju un ortopēdiju u. c.' Profesors-kardiologs Jānis Gaujēns."
Jāņamuiža
Jāņamuiža ir ceļa postenis Jāņmuižā, Cēsu novada Priekuļu pagastā. Jāņamuižā pietur dīzeļvilcieni, kas kursē līnijā Rīga—Lugaži (maršrutos Rīga—Valmiera un Rīga—Valga). Jāņamuiža ir ceļa postenis, kas apkalpo pāreju no divceļu posma Cēsis—Jāņamuiža (kur Cēsu virzienā ir ilgstošs ceļa kāpums) uz vienceļa posmu Jāņamuiža—Lode, tomēr "Latvijas dzelzceļa" dokumentos tā ir pieminēta kā stacija. Bez 2 pārmijām, 2 sliežu ceļiem un 1 perona šeit ir arī aizsargstrupceļš. Pieturas punktā nav biļešu kases.
Vēsture
Šajā vietā 1941. gadā atvēra izmaiņas punktu Bušleja. Pēc gada to pārdēvēja par Prieceni — "pēc Priekuļu pagasta īstenā nosaukuma". Pēc Otrā pasaules kara tas tika likvidēts. No jauna 1970. gados šeit tika atvērts ''98. km izmaiņas punkts''. . 1976. gadā te notika avārija — kravas vilciens ietriecās aizsargstrupceļā. 1994. gadā stacija tika pārdēvēta par Jāņamuižu.
Austrijas erchercogs Kārlis
Austrijas erchercogs Kārlis, Tešenes hercogs (de; dzimis, miris ) bija Austrijas feldmaršals, viens no redzamākajiem Napoleona pretiniekiem. Imperatora Leopolda II dēls, Austrijas imperatora Franča II jaunākais brālis. Kaut arī slimoja ar epilepsiju, Kārlis bija viens no redzamākajiem austriešu karavadoņiem un spējīgs Napoleona pretinieks.
Dzimis Florencē, tomēr uzauga Vīnes galmā. Pirmās koalīcijas kara laikā 1793. un 1794. gadā cīnījās pret franču revolucionāriem Beļģijā un Ziemeļfrancijā. 1796. gadā kā austriešu karaspēka komandieris cīnījās pie Reinas, izcīnīdams vairākas uzvaras kaujās.
Veica Austrijas armijas reorganizāciju, lai piemērotos jaunajiem karadarbības principiem. Ceturtās koalīcijas kara laikā 1809. gada maijā sagādāja Napoleonam pirmo nopietno zaudējumu kaujas laukā, uzvarēdams to Aspernas-Eslingas kaujā. Kaujas iznākumu nostiprināt tomēr neizdevās un 1809. gada 5. un 6. jūlijā Napoleons smagi sakāva Kārļa komandētos austriešus Vagramas kaujā. Pēc šīs kaujas Kārlis vairs aktīvi nepiedalījās turpmākajā karadarbībā.
Folksšturms
Folksšturms bija militarizētas vāciešu vienības, kuras Otrā pasaules kara pēdējos mēnešos (1944. gada oktobris — 1945. gada aprīlis) Trešais reihs saformēja no iepriekš nemobilizētiem vīriešiem vecumā no 16 līdz 60 gadiem. Tā izveides primārais mērķis bija kaut daļēji kompensēt dzīvā spēka trūkumu, kuru armija izjuta ieilgušā un postošā kara rezultātā.
Saknes Folkšturma idejai meklējamas 19. gadsimta sākumā, kad Napoleona karu laikā Prūsijā pastāvēja Landsšturms, kas sastāvēja no apbruņotiem vietējiem iedzīvotājiem, kuri ar partizānu metodēm cīnījās pret franču un to sabiedroto karaspēku. Par vēsturisko paralēli ar šo perioda liecina arī tas, ka Trešā Reiha vadonis Ādolfs Hitlers pavēli par Folksšturma izdeva 1944. gada 18. oktobrī, kas ir gadadiena Leipcigas kaujai (1813), kurā Prūsija kopā ar citām antinapoleona koalīcijas valstīm sakāva franču karaspēku.
Teorētiski Folksšturms pastāvēja jau kopš 1925. gada, tomēr tikai 1944. gada beigās tas pirmo reizi tika izveidots kā reāli pastāvoša formācija. Iniciatīva par šāda tipa vienību formēšanu Trešā reiha austrumdaļā 1944. gadā pirmais izteica sauszemes karaspēka ģenerālštāba priekšnieks Heincs Guderians, kurš šo ideju pamatoja ar to, ka austrumos krievu ofensīvas apturēšanai trūkst dzīvā spēka. Turklāt pretinieks nu jau bija šķērsojis vācu apdzīvoto teritoriju robežas, kas deva Folksšturmam arī vietējās pašaizsardzības nozīmi.
Standartnovirze
Standartnovirze ir izlases variācijas rādītājs, ko nosaka, izvelkot kvadrātsakni no izlases dispersijas. Viena standartnovirze nozīmē 68,28% rezultātu (standartizētā normālsadalījumā), kas centrēti ap vidējo asi - 34,14% uz katru pusi no tās. Tiek izmantots arī divu standartnoviržu (95,45%) un trīs standartnoviržu (99,72%) jēdziens.
Folksšturms
Folksšturma formēšana tika uzticēta NSDAP partijas kancelejas vadītājam Martinam Bormanam, bet par tā nominālo vadītāju tika iecelts propagandas ministrs Jozefs Gebelss, kurš kā NSDAP reihsleiters vadīja partijas gauleiterus. Ar cilvēku mobilizāciju un organizēšanu nodarbojās nacistu partijas dažādu līmeņu funkcionāri. Cilvēku ideoloģiskajā mobilizācijā būtiska loma bija propagandai, piemēram, uzsverot pienākumu cīnīties par dzimteni, totālā kara norisi, kā arī liekot uzsvaru uz pretinieka paveiktajām zvērībām pret civiliedzīvotājiem to ieņemtajos reģionos.
Standartnovirze
Standartnovirzi izmanto, lai raksturotu rezultātu izkliedi ap izlases aritmētisko vidējo. Tāpat to izmanto, lai veiktu analīzi gadījumos, kur nepieciešams manipulēt ar galvenajām tendencēm izlasē.
Folksšturms
Iesaukšanai tika pakļauti vīrieši vecumā no 16 līdz 60 gadiem, kuri neatradās dienestā vai Vērmahta rezervē. Galvenokārt tie bija nacistu jauniešu organizāciju biedri, kas nebija vēl iesaukti aktīvajā militārajā dienestā, strādnieki, kas iepriekš bija atbrīvoti no dienesta, jo bija nodarbināti stratēģiski svarīgās ražošanas nozarēs, vīrieši, kuri invaliditātes vai citu veselības problēmu dēļ iepriekš bija atzīti par nederīgiem dienestam, kā arī vecāko gadagājumu vīrieši, kas iepriekš nebija mobilizēti vecuma dēļ vai arī bija dienesta jau sasnieguši pieļaujamo vecuma cenzu. Tāpat Folksšturmā tika ieskaitīti vīrieši, kas atradās politiskajos amatos, nemilitārās nacistu organizācijās. Lai arī Folksšturmā bija iecerēts savākt ap 6 miljoniem cīnītāju, tomēr laika, ekipējumu trūkuma u.c. apstākļu dēļ izdevās mobilizēt tikai aptuveni pusmiljonu vīriešu, tomēr precīzs folkšturmiešu skaits nav zināms.
Standartnovirze
<!-- Standartnovirze jeb vidējā kvadrātiskā novirze raksturo varianšu izkliedi ap vidējo aritmētisko. Standartnovirze ir ekonomiski labi interpretējams izkliedes rādītājs. Standartnovirze tiek izmantota ģenerālās kopas parametru vērtēšanā. Ģenerālā kopā standartnovirze tiek apzīmēta ar simbolu σ, izlases kopā ar simbolu s. Kvadrātsakne no parastās dispersijas ir statistikā pazīstama kā standartnovirze jeb vidējā kvadrātiskā novirze. Vispārīgi standartnovirze tiek aprēķināta sekojoši :
Folksšturms
Pamatvienība un lielākā iespējamā formācija Folksšturmā bija bataljons. Kopumā līdz kara beigām tika izveidoti aptuveni 700 bataljoni. Bataljons, kurā nomināli bija jābūt 642 folksšturmiešiem, sastāvēja no trīs rotām, kas dalījās trīs vados ar trīs nodaļām katrā. Pastāvēja tikai piecas pakāpes — ierindnieka un nodaļas, vada, rotas, bataljona komandiera.
To bruņojumā bija tikai kājnieku ieroči — šautenes, automāti, ložmetēji un vienkāršākie prettanku ieroči, kā arī rokas granātas. Vienību apbruņošana notikās pēc pārpalikumu principa, proti, tās apgādāja ar to, kas palikās pāri pēc regulārās armijas vajadzību apmierināšanas. Tāpēc folkšturmiešu arsenālā bija ne tikai vācu ražotie ieroči, bet arī ārvalstu ieroči, kurus Trešais Reihs bija ieguvis okupētajās teritorijās. Tāpat nereti to rokās nonāca novecojuši ieroči, kurus vācu armija vairs neizmantoja. Paralēli ieroču ražotnes kara noslēguma posmā speciāli masu apbruņošanai sāka ražot primitīvāku konstrukciju ieročus, kas bija vieglāk un īsākā laika posmā izgatavojami. Lielā ieroču modifikāciju, tipu daudzveidība radīja problēmas to lietošanas apmācībā, praktiskajā lietošanā, savietojamībā un apgādē ar nepieciešamo munīciju. Arī pašu munīcijas krājumu daudzums folkšturma gadījumā lielākoties bija ierobežots.
Standartnovirze
σ= √((∑_(j=1)^n▒〖(x_j – μ)〗^2 )/N)
Folksšturms
Militārā apmācība, kur primāri mācīja apieties ar ieročiem, notika armijas instruktoru vadībā, tomēr laika un profesionālu instruktoru trūkuma dēļ apmācība bija virspusēja un kopumā nepietiekoša. Vāciešu priekšrocība gan šeit bija tajā, ka valstī jau daudzās paaudzēs pastāvēja obligātais militārais dienests, kas nodrošināja elementārākās militārās zināšanas ievērojamai daļai folksšturmiešu. Tomēr kopumā šo vienību cīnītāji tālu atpalika no regulārās armijas sagatavotības.
Standartnovirze
Izlases standartnovirzi aprēķina sekojoši:
Folksšturms
Folksšturms tika pielietots dažādos veidos, piemēram, aizsargbūvju būvniecībā frontes tuvumā, sardzes dienestā un tamlīdzīgos militārā atbalsta pienākumos. Saasinoties situācijai frontē folksšturmieši tika iesaistīti arī aktīvajā karadarbībā. Šeit folksšturms pakļāvās Vērmahtam. Tie piedalījās kaujās Austrumprūsijā un ielenktajā Dancigā. Tāpat arī divos ielenktajos "cietokšņos" — Breslavā un Pozenē. Folkšturms piedalījās arī kaujās Pomerānijā, pie Oderas upes. Vairāki desmiti tūkstoši Folksšturma cīnītāju bija starp pēdējiem ielenktās Berlīnes aizstāvjiem.
Standartnovirze
Negrupētām izlasēm : s= √((∑_(j=1)^n▒〖(x_j- x ̅)〗^2 )/(n-1)), Grupētām izlasēm : s= √((∑_(i=1 )^k▒〖n_j ∙〗 〖(x_j- x ̅)〗^2)/(n-1))
Folksšturms
Vājās apmācības un nepietiekošā bruņojuma dēļ frontē folksšturmieši cieta smagus zaudējumus. Kopējais kritušo skaits nav zināms, tomēr var pieļaut, ka no 175 tūkstošiem Folksšturma cīnītājiem, kas tika reģistrēti kā pazudušie, lielākā daļa krita.
Standartnovirze
Standartnovirze ir skaitlis, kuram ir tāda pati mērvienība kā aritmētiskajam vidējam – variējošās pazīmes mērvienība. Standartnovirzes aprēķināšana ar Excel
Nesagrupētām izlasēm standartnovirzi aprēķina ar Microsoft Office izklājlapu programmas Excel funkciju STEDV. Negrupētām ģenerālkopām lieto funkciju STEDVP.
Funkcijas STEDV sintaksei ir šādi argumenti:
Skaitlis 1 – Obligāts arguments. Pirmais skaitļa arguments, kas atbilst populācijas izlasei. Skaitlis 2, … – Neobligāts arguments. Skaitliski argumenti no 2 līdz 255, kuri atbilst populācijas izlasei. Ar komatiem atdalīto agrumetu vietā var izmantot vienu masīvu vai atsauci uz masīvu.
Atsauces
-->
Augstie slāņmākoņi
Augstie slāņmākoņi Altostratus (As) ir vienlaidu pelēkas krāsas blīvs mākoņu slānis, caur kuru tiek maz Saules staru. Vietām mākoņu slānis ir tumšāks, vietām gaišāks. Praktiski nemaz nav vietu, kur nebūtu mākoņu. Saule tiem cauri nespīd, bet tās atrašanās vietu var aptuveni pateikt pēc izplūduša gaiša laukuma atrašanās vietas. Veidojas 3—5 km augstumā. Tie gandrīz vienmēr nomaina spalvu slāņmākoņus. Visbiežāk Altostratus mākoņi veidojas, nolaižoties un kļūstot blīvākiem spalvu slāņmākoņiem. Mākoņi sastāv no maziem ūdens pilieniem, bet to virsotnes dažkārt var sastāvēt arī no ledus kristāliņiem. Šajā gadījumā ledus kristāli, krītot lejup mākoņa vidusdaļā, darbojas kā kondensācijas centri un sāk veidoties nokrišņi. Bet vidējos un dienvidu platumos nokrišņi parasti nesasniedz zemi, jo iztvaiko, krītot lejup. Ziemā no šiem mākoņiem krīt sniegs.
Lode (stacija)
Lode ir dzelzceļa stacija Cēsu novada Liepas pagasta Liepā. Lodes stacijā pietur dīzeļvilcieni, kas kursē maršrutos Rīga–Valga–Rīga un Rīga–Valmiera–Rīga. Netālu no Lodes stacijas atrodas ķieģeļu rūpnīca (A/S "Lode") un māla raktuves, kas sākotnēji savu nosaukumu ieguva no Lodes stacijas. Balstoties uz Lodes māla raktuvju griezumu Gaujas reģionālajā stāvā tika izdalīta Lodes svīta. Lodes vārds tika iemūžināts arī šeit atrastās akantožu ģints Lodeacanthus nosaukumā. Stacijā nav biļešu kases.
.
Fabio Kapello
Fabio Kapello (it; dzimis San Kanciānā d'Isonco, Itālijā) ir bijušais itāļu futbolists, šobrīd futbola treneris.
Savas futbolista profesionāļa karjeras laikā spēlēja vienīgi Itālijas futbola klubos: SPAL, Roma, Juventus un Milan. Kopumā izcīnīja 4 Serie A čempiontitulus un 2 Itālijas kausus. Ir bijis Itālijas futbola izlases dalībnieks. 32 spēlēs viņš guva 8 vārtus. Vieni no tiem tika gūti pret Angliju Vemblija stadionā 1973. gada 14. novembrī. Šajā spēlē Itālija uzvarēja Angliju ar 1—0.
Kopš 1991. gada strādā par futbola treneri. Trenējis Milan, Real Madrid, Roma un Juventus klubus līdz 2008. gadā kļuva par Anglijas izlases galveno treneri. Viņš ar katru vadīto klubu ir izcīnījis vismaz vienu nacionālo čempiontitulu. Tāpat 1994. gadā kopā ar Milan ieguva UEFA Čempionu līgas kausu.
2008. gada janvārī pēc Anglijas izlases nekvalificēšanās 2008. gada Eiropas čempionātam kļuva par Anglijas izlases galveno treneri. Izlasi pameta neilgi pirms 2012. gada Eiropas čempionāta pēc nesaskaņām ar Anglijas Futbola asociāciju. No 2012. līdz 2015. gadam bija Krievijas futbola izlases galvenais treneris. Pašlaik vada Ķīnas klubu Jiangsu Suning.
Spēlētāja karjera
332||45|||||||||||| 332||45||||||||||||
!Kopā||32||8
Roma
Milan
Trenera karjera
Milan
Roma
Individuālie sasniegumi
Vesiķis
Vesiķis bija Gaujas labā krasta Turaidas novada līvu vecākais, kas pārņema līvu karadraudzes vadīšanu pēc tam, kad Kaupo pārtrauca pastāvīgi dzīvot Turaidas zemē. Viņa pils droši vien atradsies tagadējā Viešu pilskalnā, trīs kilometrus no bīskapa Turaidas fogta Frēdelandes mūra pils. Piedalījies cīņās pret bīskapu Albertu līvu sacelšanās laikā 1212. gadā, pēc tam noslēdzis mieru un piedalījies kaujās pret bīskapam Albertam padotajās līvu zemēs iebrukušajiem sāmsaliešiem 1217. gadā un karagājienā uz Rēveli 1219. gadā.
Vārda cilme
Pēc viena uzskata (Kiparsky 1939) vārds "Vesiķis" cēlies no līvu vārda “ūdens” (veiž, vež, somu un igauņu vesi). Cits viedoklis (Blese 1929) to saista ar indoeiropiešu cilmes vārda sakni *uesu- (“labs”). Vēl pastāv viedoklis (Kiparsky 1939; Alvre 1984), ka "Vesiķis" varētu nozīmēt “gaigala”.
Ir izteikta doma, ka Vesiķa vārds saglabājies Krimuldas Viešu pilskalna nosaukumā (Brastiņš 1930). Vietvārds Weheβ (Švābe 1932/33) te jau pazīstams vismaz no 17.gs. sākuma. Wesche fiksēts arī 1638. gada arklu revīzijā un atzīmēts 1683. gada kartē (Dunsdorfs 1974).
13. gadsimta Latvijas nominālie un faktiskie valdnieki Vesiķa laikā
Atbilstoši viduslaiku politiskajām tradīcijām katrai Senlatvijas zemei bija savs faktiskais valdnieks, kas atradās vasaļattiecībās ar savu feodālo senioru. Pakļaujoties savam senioram, vasalis ieguva savu zemi, vai daļu no tās atpakaļ kā lēni. Turaidas vecākais sākotnēji bija Polockas kņaza Valdemāra vasalis, bet pēc padošanās Livonijas bīskapam Albertam viņš kļuva par Alberta vasali, pretī saņemot savu pilsnovadu kā lēni. Pēc Gaujas līvu zemju sadalīšanas 1207. gadā viņa pilī valdīja Livonijas bīskapa fogts (soģis). Saskaņā ar Jersikas miera līgumu Polocka 1212. gadā atteicās no pretenzijām uz Līvzemi.
Karātavgrāvis
Karātavgrāvis (arī Karātavu grāvis) ir neliela upīte Ropažu novadā, Piķurgas labā krasta pieteka. 16. gadsimtā, Pētera I laikā, notika rakšanas darbi, lai izveidotu kanālu no Piķurgas līdz Mazajai Juglai, izmantojot esošo Piķurgas pieteku. Kanāls bija nepieciešams Ulbrokas dzirnavezera ūdens krājumu papildināšanai. Savu nosaukumu Karātavgrāvis (tāpat kā tuvumā esošais Karātavu kalniņš) ieguva no tā, ka rakšanas darbos dumpīgie strādnieki esot pakārti pie tuvumā esošās priedes. Karātavgrāvis tek apkārt Dzidriņu ciemam. Mūsdienās par Karātavgrāvi sauc arī Mazās Juglas vecupi Līču ciemā.
Alens
Alens var būt:
Rožē Milla
Rožē Milla (dzimis Alberts Rožē Moohs Millers; ; ) ir bijušais Kamerūnas futbola uzbrucējs. Viņš bija viens no pirmajiem Āfrikas spēlētājiem, kurš kļuva atpazīstams starptautiskā līmenī. Viņš spēlēja trijos Pasaules kausa finālturnīros Kamerūnas izlasē. Savu zvaigžņu brīdi viņš sasniedza 38 gadu vecumā, kad vairums futbolistu jau ir beiguši karjeru, gūstot četrus vārtus 1990. gada Pasaules kausa finālturnīrā, palīdzot Kamerūnai sasniegt ceturtdaļfinālu. 2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Krievijas Konstitūcija
Krievijas Federācijas Konstitūcija ir Krievijas Federācijas pamatlikums; vienīgais tiesiski politiskais akts, kam ir augstākais juridiskais spēks visā federācijas teritorijā.
Krievijas vēsturē (ieskaitot Krievijas PFSR periodu) pavisam ir bijušas piecas konstitūcijas, ieskaitot spēkā esošo. Pirmā tika pieņemta 1918. gadā, pēdējā 1993. gada 12. decembrī visas Krievijas tautas balsojuma rezultātā, kas tika organizēts pēc Krievijas prezidenta izdotā 1993. gada 15. oktobra rīkojuma.
Vēsture
1832. gadā izdeva Krievijas Impērijas likumu krājumu. Krievijas imperatoram pildot 1905. gada 17. oktobra manifestā doto solījumu, 1906. gadā pieņēma "Valsts pamatlikumu" jaunu redakciju. 1918. gada 10. jūlijā 5. Viskrievijas Padomju kongresā pieņēma Krievijas PFSR Konstitūciju. Atkārtoti konstitūcijas tika pieņemtas 1925., 1937. un 1978. gados: KPFSR 1925. gada Konstitūcija, KPFSR 1937. gada Konstitūcija, KPFSR 1978. gada Konstitūcija.
Struktūra
Šobrīd spēkā esošā Krievijas Konstitūcija sastāv no preambulas un divām daļām. Pirmā daļa sastāv no 9 nodaļām un 137 pantiem, kas nostiprina politiskās, sabiedriskās, tiesiskās, ekonomiskās un sociālās sistēmas Krievijas Federācijāā, cilvēku tiesības un brīvības, Krievijas federatīvo uzbūvi, sabiedrisko varas institūciju statusu, kā arī Konstitūcijas izmainīšanas un labošanas kārtību. Otrā daļa reglamentē noslēguma un pārejas stāvokli, tādējādi tā darbojas kā konstitucionāli tiesisko normu nepārtrauktības garants.
Krievijas Federācijas Konstitūcijas struktūru var aprakstīt šādi:
Konstitucionālie labojumi un konstitūcijas pārskatīšana
Krievijas Konstitūcijas Pirmās daļas 9. nodaļā tiek reglamentēta kārtība, kādā izdarāmi Konstitucionālie labojumi un konstitūcijas pārskatīšana. Tāpat šie jautājumi ir noregulēti 1998. gada 6. februāra Federālajā likumā "Par Krievijas Federācijas Konstitūcijas labojumu pieņemšanu un to stāšanos spēkā". Turklāt, 135. Konstitūcijas pantā ir norādīts, ka ir jāuzraksta Federālais Konstitucionālais likums par Konstitucionālo Sapulci, taču līdz šim brīdim vēl nav uzrakstīts.
Konstitucionālo likumdevēju iniciatīvas subjekti - subjekti, kas var iesniegt priekšlikumus par labojumiem Konstitūcijā. Tie ir:
Konstitūcijas pārskatīšana no konstitucionālo labojumu iesniegšanas atšķiras ar to, ka pirmajā gadījumā tiek pieņemta jauna konstitūcija, bet otrajā gadījumā - esošajā Konstitūcijā tiek veikti labojumi. Labojumus var veikt tikai 3.-8. Konstitūcijas nodaļās. Lai veiktu labojumus 1., 2. vai 9. Konstitūcijas nodaļā, jāsāk Konstitūcijas pārskatīšanas procedūra.
Konstitūcijas pārskatīšanas procedūra sākas ar kāda no Konstitucionālo likumdevēju iniciatīvas subjektu iesniegtiem priekšlikumiem Valsts Domē par Konstitūcijas pārskatīšanu. Ja Valsts Dome priekšlikumus atbalsta (tam ir nepieciešams vismaz trīs piektdaļu deputātu atbalsts), tad piecu dienu laikā priekšlikumi tiek nosūtīti Federācijas padomei, kura tāpat var izteikt atbalstu tikai ar vismaz trīs piektdaļu padomes locekļu piekrišanu. Pēc tam ir jāsasauc Konstitucionālā sapulce - īpaša institūcija, kuras izveidošanas un darbības kārtība ir jāapraksta speciālā Federālā Konstitucionālā likumā. Konstitucionālā sapulce pieņem vienu no šiem lēmumiem:
Terapija
Terapija (no el (therapeia) — 'kalpošana, kopšana, dziedināšana') ir metožu kopums slimību un ievainojumu ārstēšanai. Iedarbīgas terapijas priekšnoteikums ir pareiza diagnoze. Latvijas PSR laikā par terapiju dēvēja arī internās medicīnas nozari, kas pētī iekšķīgo slimību rašanos, patoģenēzi, norisi, diagnostiku, profilaksi un ārstēšanu.
Latvijas Nacionālais mākslas muzejs
Latvijas Nacionālais mākslas muzejs (LNMM) ir lielākais mākslas muzejs Latvijā, kurā glabājas vairāk nekā 52 000 Latvijas, Baltijas un Krievijas gleznotāju un tēlnieku mākslas darbu. 2018. gadā bija ceturtais apmeklētākais muzejs Latvijā (208 709 reizes), 2017. gadā bija apmeklētākais.
Struktūra
Muzeja galvenā ēka atrodas Rīgā, Jaņa Rozentāla laukumā 1. Tā celta no 1903. līdz 1905. gadam un ir ievērojama historisma stila celtne. Ēku projektējis Vilhelms Neimanis, viņš bija arī muzeja pirmais direktors no 1905. līdz 1919. gadam. Ēka ir viena no pēdējām Rīgā būvētajām eklektisma celtnēm, tā veidota barokālās formās, apdarē izmantojot apmetumu, smilšakmeni un granītu. Skulptūru grupas veidoja Augusts Folcs, gleznojumus veica Vilhelms Purvītis un G. Rozens. Interjera apdarē vērojamas jūgendstila iezīmes. Muzeja uzcelšanā liela loma piekritusi Ludvigam Kerkoviusam, kas 1890.-1901. gadā bija Rīgas pilsētas galva.
Muzejam ir arī izstāžu zāle "Arsenāls" Torņa ielā 1. 2008. gadā LNMM tika atvērta jauna filiāle Romana Sutas un Aleksandras Beļcovas muzejs Elizabetes ielā 57a — 26, bet 2010. gadā LNMM pievienoja Ārzemju mākslas muzeju (AMM) Doma laukumā 6, un Dekoratīvās mākslas un dizaina muzeju (DMDM) Skārņu ielā 10/20.
Kolekcijas
Latviešu glezniecības kolekcija (18. gadsimta beigas–20. gadsimta pirmā puse) ietver vairāk kā 300 autoru 3300 darbus. Tas dod ieskatu Latvijas profesionālās mākslas attīstībā, kuras pirmsākumi ir Kārļa Hūna, Kārļa Pētersona, Jūlija Federa daiļradē, pirmā latviešu mākslinieku pulcīņa "Rūķis" un tās veidotāja Ādama Alkšņa darbībā. Muzejam pieder vislielākā akadēmiķa J.Federa darbu kolekcija — ap 300 zīmējumu, gleznu un skiču.
Muzeja krājumā ir lielas nacionālās mākslas klasiķu – Jaņa Rozentāla, Vilhelma Purvīša, Leo Kokles, Johana Valtera – gleznu kolekcijas. Labi pārstāvēti Voldemārs Matvejs, Jēkabs Kazaks, Jāzeps Grosvalds, Konrāds Ubāns, Valdemārs Tone, Jānis Liepiņš, Leo Svemps, Niklāvs Strunke, Ludolfs Liberts, Jānis Tīdemanis, Eduards Kalniņš, Kārlis Miesnieks, Jānis Roberts Tillbergs u. c.
Mūsdienīgajā kolekcijā apvienoti bijušā Rīgas pilsētas mākslas muzeja un Latvijas Valsts mākslas muzeja kolekcijas, vai abi lielākie starpkaru perioda latviešu mākslas krājumi, ka arī priekšmeti no senākiem vākumiem – Frīdriha Vilhelma Brederlo, Rīgas Mākslas biedrības (Kunstverein), Latviešu mākslas veicināšanas biedrības.
2018. gadā muzejs saņēma Izcilības balvu kultūrā par Baltijas simbolisma izstādes panākumiem Parīzes Orsē muzejā.
Rekonstrukcija
Pēc rekonstrukcijas ēkas kopējā platība divkāršojās un sastādīja 8249 kvadrātmetrus, no tiem jaunā pazemes apjoma platība ir 3545 kvadrātmetri. Pēc rekonstrukcijas vēsturiskās ēkas 1. stāvā atrodas muzeja kafejnīca, suvenīru veikals, konferenču zāle un bērnu nodarbību telpa, savukārt 2. un 3. stāvā izvietotas pastāvīgās ekspozīcijas. Pirmo reizi muzeja vēsturē apmeklētājiem ir pieejamas muzeja bēniņu un kupola telpas (platības 598 kvadrātmetri), kur izbūvētas mazās izstāžu zāles un atjaunotas vēsturiskās koka konstrukcijas. Izveidotas arī divas jumta terases. Apakšzemes apjomā izveidota jauna 777 kvadrātmetrus liela izstāžu zāle, mākslas darbu krātuves un tehniskās telpas.
Muzeja atklāšanas dienā 2016. gada 4. maijā to apmeklēja vairāk nekā 19 tūkstoši cilvēku. Muzeja atklāšanā piedalījās Latvijas Republikas ministru prezidents Māris Kučinskis, Latvijas kultūras ministre Dace Melbārde, Rīgas domes priekšsēdētājs Nils Ušakovs un priekšsēdētāja vietnieks Andris Ameriks, gleznotāja Džemma Skulme un LNMM direktore Māra Lāce, Lietuvas kultūras ministrs Šarūns Birutis, muzeja ēkas rekonstrukcijas autors, lietuviešu arhitekts Vītauts Biekša, kā arī visa rekonstrukcijas komanda.
2016. gada 3. novembrī prestižās balvas "Europa Nostra 2017" rīkotāji apstiprināja Rīgas dome s Īpašuma departamentam, ka LNMM ēkas rekonstrukcija un restaurācija ir izvirzīta kultūras mantojuma balvas saņemšanai kategorijā "Saglabāšana". "Europa Nostra" kultūras mantojuma balva ir prestižākā kontinentā un tiek piešķirta arhitektūras, rūpniecības mantojumiem, kultūrainavām, vēsturiskiem parkiem un dārziem utt.
Aleksandrs IV
Pāvests Aleksandrs IV, īstajā vārdā Rinalds no Džennas vai Džennas Rinalds no Seņji grāfiem (dzimis 1185. vai 1199. gadā, miris ) bija Romas pāvests no 1254. gada līdz savai nāvei 1261. gadā. Tūlīt pēc nākšanas pie varas 1255. gadā nodibināja Rīgas arhibīskapiju un izdeva vismaz 13 krustakaru bullas pret Baltijas pagāniem (prūšiem, kuršiem, žemaišiem un zemgaļiem). Vēlējās rast izlīgumu ar ortodokso baznīcu un vienoties krusta karā pret mongoļiem 1259. gadā.
Dzīvesgājums
Dzimis, pēc dažādiem avotiem, 1185. vai 1199. gadā Džennā, Pāvesta valsts teritorijā. Viņa māte piederēja pie ietekmīgās Seņji grāfu (Conti di Segni) ģimenes, tāpat kā Romas pāvesti Inocents III un Gregorijs IX, kas 1227. gadā viņu iecēla par kardinālu un Franciskāņu ordeņa protektoru. 1231. gadā viņu iecēla par Ostijas bīskapu, 1244. gadā par kardinālu kolēģijas dekānu.
1254. gada 12. decembrī Neapolē kardināli viņu ievēlēja par Romas pāvestu. Sava pontifikāta laikā Aleksandrs IV turpināja cīņu pret Hohenštaufenu dzimtu, pretrunu dēļ bija spiests no Romas pārcelt savu rezidenci uz Vitebro katedrāli, kur mira 1261. gada 25. maijā.