cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jevgēņijs Dadonovs
Spēlētāja karjera
2009.—10. gada sezonu hokejists aizvadīja AHL klubā Ročesteras "Americans", uz četrām spēlēm gan tiekot izsaukts arī NHL vienības Floridas "Panthers" rindās. Nākamajā sezonās uzbrucējs "Panthers" rindās aizvadīja jau 36 spēles, taču kluba sastāvā Dadonovam tā arī neizdevās nostiprināties, 2012. gada 18. janvārī tiekot aizmainītam uz Karolīnas "Hurricanes" un atlikušo sezonas daļu aizvadot Čarlotes "Checkers" sastāvā.
2012. gada vasarā hokejists pievienojās KHL klubam Doneckas "Donbass". Tajā viņš drīz vien kļuva par vienu no komandas vadošajiem uzbrucējiem, pildot arī kapteiņa palīga funkcijas. 2014. gada vasarā Dadonovs noslēdza trīs gadu līgumu ar Sanktpēterburgas SKA, tās sastāvā 2015. un 2017. gadā izcīnot Gagarina kausu.
2021. gada jūlijā Dadonovs tika aizmainīts uz Vegasas "Golden Knights". Nenospēlējis Vegasā pat sezonu, Dadonovs 2022. gada martā tika aizmainīts uz Anahaimas "Ducks". Pēc pāris dienām maiņa tika atcelta un Dadonovs palika "Golden Knights" rindās. Tomēr jau 2022. gada 16. jūnijā tika aizmainīts uz Monreālas "Canadiens" komandu.
Krievijas hokeja izlases rindās kļuvis par 2014. gada Pasaules čempionu.
Bērzu iela (Liepāja)
Bērzu iela ir iela Liepājā, Vecliepājas apkaimē. Bērzu iela sākas krustojumā ar Zāļu ielu un beidzas krustojumā ar Klāva Ukstiņa ielu. Ielas garums ir ap 374 metriem un to pilnībā sedz asfalts.
Vai tu ko teici?
"Vai tu ko teici?" ir Latvijas animācijas filma, kas izdota 2008. gadā. Filmas režisore ir Roze Stiebra. Filmas mākslinieks Kaspars Zariņš par darbu filmā saņēma Latvijas nacionālā kino balvu “Lielais Kristaps” nominācijā “Labākais animācijas mākslinieks".
Sižets
Filmas pamatā ir ašantu tautas pasaka. Kādu dienu runājoši priekšmeti iejaucas Cilvēka dzīvē un izjauc Pasaules kārtību. Gudrākais lēmums, ko var pieņemt Cilvēks, ir samierināties ar jauno kārtību.
Amata (ciems)
Amata ir ciems Cēsu novada Drabešu pagastā. Novietojies pagasta dienvidaustrumu daļā pie Amatas upes un autoceļa P31 (Ērgļi—Drabeši). Apdzīvotā vieta atrodas 4 km no pagasta pārvaldes Ausmās, 13 km no novada centra Cēsīm un 84 km no Rīgas.
FC Spartak Trnava
FC Spartak Trnava ir Slovākijas futbola klubs no Trnavas. Dibināts 1923. gadā, pašlaik spēlē Slovākijas Superlīgā.
Eduards Tisē
Biogrāfija
1914. gadā pabeidzis mācības Glezniecības un fotomākslas studijā Liepājā un kļuva par krievu armijas oficiālo kinooperatoru. Filmējis Pirmā pasaules kara, Krievijas pilsoņu kara notikumus, tāpat filmējis Ļeņinu. Aleksandra Arkatova filma "Signāls" (1918) bija pirmais Tisē pilnmetrāžas darbs. 1921. gadā sāka strādāt par pedagogu Vissavienības Kinematogrāfiskajā institūtā. 1924. gadā viņu pieaicināja par operatoru Sergeja Eizenšteina filmā "Streiks". Viņu sadarbībā tapa vairākas filmas. 1926. gadā Berlīnē abi apmeklēja Universum Film AG filmu studiju, lai iepazītos ar jaunām filmēšanas tehnikām. 1929. gada augustā Tisē, Eizenšteins un Grigorijs Aleksandrovs devās komandējumā uz Rietumeiropu, bet 1930. gada maijā — uz Amerikas Savienotajām Valstīm, kur piedalījās vairākos Holivudas filmu projektos: The Glass House, Sutter's Gold, An American Tragedy un citos. Tā paša gada decembrī Meksikā sāka filmēt ¡Que viva México!, bet kad jau 75 000 metri filmas tika nofilmēti, Staļina telegramma lika visiem atgriezties Maskavā. Viss nofilmētais materiāls palika ASV. Tisē daudz izmantoja mēmā kino laikmeta Parvo Debrī kameru, un pat dažās skaņu filmu sekvencēs atgriezās pie tās, kā, piemēram, kinoepopejā "Aleksandrs Ņevskis". Kā režisors Tisē bija uzņēmis trīs filmas, no kurām "Nemirstīgais garnizons" saņēma Goda diplomu 1956. gada Venēcijas kinofestivālā. Mākslinieks nomira 1961. gada 18. novembrī Maskavā. Viņš ir apbedīts Novodevičjes kapsētā. Eduarda Tisē vārdā ir nosaukta iela dzimtajā Liepājā. Par Tisē ir uzņemta dokumentālā filma "Eduards Tisē".
Apbalvojumi
1935. gadā Eduards Tisē saņēmis Krievijas PFSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu, 1948. gadā — Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu. Trīskārtējs Staļina pēmijas laureāts (1946, 1949, 1950). Divas reizes apbalvots ar Darba Sarkanā Karoga ordeni (1939, 1950).
Elita Krūmiņa
Elita Krūmiņa (dzimusi ) ir latviešu ekonomiste, bijusī Latvijas Valsts kontroliere.
Absolvējusi Latvijas Universitāti, kur ieguvusi maģistra grādu ekonomikā. Laikā no 1988. līdz 1990. gadam bijusi ekonomiste r/a "Latvijas keramika". Pēc tam strādājusi par grāmatveža vietnieci un revidenti dažādos uzņēmumos. Laikā no 1998. līdz 2004. gadam Krūmiņa bijusi Finanšu ministrijas darbiniece. Vēlāk neilgu laiku strādājusi Parex bankā. 2005. gadā sāka strādāt Latvijas Valsts kontrolē, kur tika ievēlēta par kontroles padomes locekli, kā arī trešā revīzijas departamenta direktori. 2009. gadā tika pārvēlēta kontroles padomes locekles amatā. 2013. gada janvārī tikusi ievēlēta par Latvijas Valsts kontrolieri, amatā nomainot Ingunu Sudrabu. stājusies amatā. 2021. gada 28. janvārī viņu amatā nomainīja Rolands Irklis.
Kesonsitija
Pilsēta kopā ar 15 citām pilsētām ietilpst Manilas konurbācijā un ir tās lielākā pilsēta, otrajā vietā atstājot valsts galvaspilsētu Manilu.
Kesonsitija ir nosaukta bijušā Filipīnu prezidenta vārdā, kurš dibināja pilsētu, lai aizstātu Filipīnu galvaspilsētu Manilu, Otrā pasaules kara laikā, kad Manilu bija okupējis Japānas karaspēks. Kesonsitija bija Filipīnu galvaspilsēta 28 gadus, no 1948. gada līdz 1976. gadam.
Radošuma balva
Radošuma balva ir Latvijas Republikas Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijas (VARAM) kopš 2012. gada rīkots ikgadējs konkurss pašvaldībām, pašvaldību iestādēm un pašvaldību kapitālsabiedrībām, kas notiek visā Latvijā radošās darbības nedēļas „radi!2013” ietvaros.
Ar šo balvu VARAM vēlas sekmēt radošumu pašvaldību darbā un pieredzes apmaiņu radošu risinājumu izmantošanā, kā arī informēt iedzīvotājus par labas un veiksmīgas prakses piemēriem.
Pašvaldības, pašvaldību iestādes, pašvaldību kapitālsabiedrības, fiziskas un juridiskas personas piesaka Radošuma balvai radošus risinājumus, kas apliecina pašvaldības spēju mērķtiecīgi izmantot savus resursus, veicinot saimniecisko darbību, identitātes stiprināšanu un pašvaldības atvērtību kopdarbam un gatavību strādāt komandā. Pieteikuma anketu var aizpildīt VARAM mājaslapā.
Ieguvēji
Radošuma balvas laureāti tiek iedalīti vairākās kategorijās atbilstoši pārstāvētā novada vai pašvaldības lielumam.
2012. gadā tika atsevišķi izdalītas šādas kategorijas – Republikas pilsētu un lielo novadu kategorija, Vidējo novadu kategorija un Mazo novadu kategorija. Balvas saņēma trīs pašvaldības katrā kategorijā.
Republikas pilsētu un lielo novadu kategorijā:
1. vietā – Siguldas novads par atvērtību un prasmi izmantot iedzīvotāju radošās idejas pašvaldības attīstības veicināšanā;
2. vietā – Valmieras pilsēta par atvērtā pirmkoda programmatūras izmantošanu pašvaldības ikdienas funkciju veikšanā un pakalpojumu sniegšanā;
3. vietā – Dobeles novads par oriģinalitāti pašvaldības tēla veidošanā un atpazīstamības veicināšanā, sadarbojoties ar iedzīvotājiem un dažādu nozaru pārstāvjiem.
Vidējo novadu kategorijā:
2. vietā – Salaspils novads par unikālu pieeju sabiedrības iesaistīšanai lēmumu pieņemšanā, nodrošinot plašu sabiedrisko organizāciju un interešu grupu pārstāvniecību pašvaldībai nozīmīgu jautājumu risināšanā;
3. vietā – Babītes novads par netradicionālu risinājumu kultūras pasākuma organizēšanā un īstenošanā.
Mazo novadu kategorijā:
1. vietā – Rūjienas novads par jaunu sadarbības formu izveidi starp pašvaldību, tās iedzīvotājiem, amatniekiem un uzņēmējiem, veicinot savas identitātes nostiprināšanu caur kultūrvēsturiskā mantojuma popularizēšanu un sekmējot uzņēmējdarbību;
2. vietā – Skrundas novads par oriģinālu pieeju vietējās identitātes stiprināšanā, prasmīgi attīstot atpazīstamu pašvaldības vizuālo tēlu;
3. vietā – Priekules novada Kalētu pagasts par efektīviem risinājumiem vides sakopšanā, saglabājot kultūrvēsturisko mantojumu.
2013. gadā kategorijas tika noteiktas vieglāk izmērāmās kategorijas, pēc iedzīvotāju skaita – Republikas pilsētu un lielo novadu grupa, Novadi ar iedzīvotāju skaitu virs 5500 un Novadi ar iedzīvotāju skaitu zem 5500. Šajā gadā tika piešķirta viena Radošuma balva katrā kategorijā.
Republikas pilsētu un lielo novadu grupas uzvarētājs bija Zemgales reģions un tā Kompetenču attīstības centrs ar iniciatīvu "Sistēmas izveide intereses par dabaszinātnēm un spējas risināt tehniskas dabas problēmas veicināšanai visos izglītības posmos".
Keila JK
Keila JK (et) ir Igaunijas futbola klubs no Keilas, kurš spēlēja Igaunijas futbola Esiliiga.
Radošuma balva
Ieguvēji
Novadi ar iedzīvotāju skaitu virs 5500 laureāts bija Dagdas novada pašvaldība ar iniciatīvu "Kļūsti uzņēmējs laukos".
Šarlotas "Checkers"
Šarlotas "Checkers ir hokeja komanda, kas atrodas Šarlotā, ASV, un spēlē Amerikas hokeja līgā. Komanda dibināta 1956. gadā un kalpo kā NHL vienības Karolīnas "Hurricanes" fārmklubs.
Radošuma balva
Ieguvēji
Kategorijā Novadi ar iedzīvotāju skaitu zem 5500 balvu saņēma Beverīnas novada pašvaldība ar iniciatīvu "Lauku biznesa inkubators (kooperatīvās, sociālās jeb inovatīvas ekonomikas modelis)".
Radošuma balvas laureāti tiek apbalvoti ar mākslas skolas audzēkņu darbiem un balvu radošuma stiprināšanai – praktiskām konsultācijām turpmākajai attīstībai.
Neatkarīgie olimpiskie dalībnieki 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Neatkarīgie olimpiskie dalībnieki piedalījās 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kas notika Spānijas pilsētā Barselonā no 1992. gada 25. jūlija līdz 9. augustam. Šī bija pirmā reize olimpisko spēļu vēsturē, kad tika izveidota šāda veida sportistu komanda, kurā vienlaikus bija vairāku valstu sportisti. 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Neatkarīgo olimpisko dalībnieku komandu veidoja sportisti no Dienvidslāvijas Federatīvās Republikas un Maķedonijas Republikas.
Maķedonijas sportisti nevarēja startēt zem savas valsts karoga, jo nebija izveidota Nacionālā Olimpiskā komiteja. Dienvidslāvijas Federatīvā Republika (Serbija un Melnkalne) saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas sankcijām nedrīkstēja piedalīties Olimpiskajās spēlēs. Tomēr atsevišķiem Dienvidslāvijas sportistiem bija atļauts piedalīties kā neatkarīgiem olimpiskajiem dalībniekiem (un kā neatkarīgiem paralimpiskajiem dalībniekiem 1992. gada vasaras paralimpiskajās spēlēs). Gan Dievislāvijas, gan Maķedonijas sportisti olimpiskajās spēlēs izmantoja olimpisko karogu.
Neatkarīgo olimpisko dalībnieku komandu veidoja 58 sportisti (39 vīrieši un 19 sievietes), kuri startēja 13 olimpiskajos sporta veidos. No 58 sportistiem, 52 sportisti bija no Dienvislāvijas un 6 sportisti no Maķedonijas.
Neatkarīgo olimpisko dalībnieku komanda šajās vasaras olimpiskajās spēlēs izcīnīja 3 olimpiskās medaļas (1 sudraba un 2 bronzas medaļas), ierindojoties 44. vietā pēc iegūto medaļu kopskaita. Visas šīs medaļas tika izcīnītas šaušanā. Sudraba medaļu izcīnīja Dienvidslāvijas sporta šāvēja Jasna Šekariča, kurai šī bija trešā olimpiskā medaļa. Savukārt bronzas medaļas izcīnīja Dienvslāvijas sporta šāvēji Aranka Bindera un Stevans Pletikosičs.
Māsa un brālis
"Māsa un brālis" ir Latvijas animācijas filma, kas izdota 2008. gadā. Filmas režisore ir Roze Stiebra.
Sižets
Filmā māsai un brālim sapņos rādās vieni un tie paši piedzīvojumi, tomēr katrs savu sapni iztulko citādāk.
Tiesa
Tiesa ir iestāde, kuru vada tiesnesis, tiesneši vai miertiesnesis, un darbojas kā tribunāls civillietās un krimināllietās. Tās galvenais uzdevums ir uzraudzīt, lai cilvēki ievērotu likumus un izšķirtu strīdus starp vairākām personām. Par tiesu sauc arī celtni, kurā atrodas šī valsts iestāde. Ļoti bieži tiesa darbojas tikai valsts līmenī, bet ir arī starptautiskas tiesas, piemēram, ANO Starptautiskā tiesa.
Dariali hidroelektrostacija
Dariali hidroelektrostacija jeb Dariali HES (ka) ir derivācijas tipa hidroelektrostacija Gruzijā. Tā ir izveidota uz Terekas (Tergi) upes Dariali aizā Kazbegi municipalitātē, Mchetas-Mtianeti mharē, aptuveni 1 km attālumā no Krievijas robežas. Spēkstacija elektrību sāka ražot 2016. gadā. To pārvalda kopuzņēmums Dariali Energy, kā īpašnieki ir Gruzijas uzņēmums Energia, Japānas uzņēmums TEPCO Renewable Power un ASV trests Lok Home Irrevocable Trust.
Vēsture
Projekts tika uzsākts 2011. gadā, tā finansējumu apstiprināja 2014. gada maijā, un gada beigās sākās tuneļa urbšanas darbi. Apakšzemes būvniecība tika pabeigta 2015. gada aprīlī. Spēkstacija tika nodota ekspluatācijā 2016. gada decembrī, un visa kompleksa svinīgā atklāšana notika 2017. gada aprīlī. Kopējais investīciju apjoms projektā bija 123 miljoni ASV dolāru, no kuriem 80 miljoni bija ERAB kredīts.
Uzbūve
Spēkstacijas uzstādītā jauda sasniedz 108 MW, un elektroenerģiju var ražot vidēji 510 GWh gadā. Elektrostacija ir derivācijas tipa hidroelektrostacija. Augšpusē (1729 m augstumā virs jūras līmeņa) ir neliels straumes novirzīšanas aizsprosts. Ūdens tiek novadīts pa 5 km garu 5 m diametra krituma tuneli. Lejpusē (1334 m augstumā) ir pazemes elektrostacija, kur uzstādītas trīs vertikālās Peltona turbīnas, katra ar jaudu 36 MW. Valsts elektrotīklam stacija ir pieslēgta ar 110 kV pārvades gaisvadu līniju.
Īpašnieki
Sākotnēji 2011. gadā uzņēmumu Dariali Energy kā sabiedrību ar ierobežotu atbildību dibināja ASV uzņēmums Robins Company. 2011. gada 30. septembrī Dariali Energy tika reorganizēts par akciju sabiedrību, un par vienu no tā akcionāriem kļuva Gruzijas Enerģijas attīstības fonds. 2012. gada decembrī par akcionāru kļuva ASV trests Lok Home Irrevocable Trust. 2013. gadā bija nepieciešamas 20 miljonu USD investīcijas, un 23,007 % Dariali Energy kapitāldaļu ieguva uzņēmums Energia (tā 70 % piederēja Krievijas pilsonim gruzīnam Mevludam Bliadzem, un 30 % — uzņēmumam Peri). 2020. gada aparīlī Japānas enerģētikas uzņēmuma TEPCO Renewable Power meitas uzņēmums TEPCO Renewable Power Singapore PTE. iegādājās 31,4 % Dariali Energy'' kapitāldaļu.
Slepenais logs
"Slepenais logs" (en) ir 2004. gada ASV psiholoģiska trillera filma, kuras režisors un scenārija autors ir Deivids Keps. Filmā galvenās lomas atveido Džonijs Deps, Džons Turturo, Marija Bello, Timotijs Hatons un Čārlzs S. Datons. Filma balstīta uz Stīvena Kinga noveli Secret Window, Secret Garden.
Filma stāsta par veiksmīgu rakstnieku, kuru nomaļā mājā pie ezera vajā vīrietis, kurš apsūdz viņu plaģiātismā.
Filmas "Slepenais logs" pirmizrāde notika un to izplatīja Columbia Pictures. Filma saņēma dalītas kritiķu atsauksmes un nopelnīja 92,9 miljonus ASV dolāru pie 40 miljonu budžeta. Tīmekļa vietnē Rotten Tomatoes filmai ir 46% vērtējums.
Brīvostas iela (Liepāja)
Brīvostas iela ir iela Liepājā, Ziemeļu priekšpilsētas apkaimē. Brīvostas iela sākas krustojumā ar Oskara Kalpaka ielu un beidzas Liepājas ostas teritorijā. Ielas garums ir aptuveni 2600 metri un to pilnībā sedz asfalts. Iela tiek pārsvarā izmantota, lai piekļūtu ostas piestātnēm. Ielas apbūve pārsvarā sastāv no noliktavu ēkām.
Sinekdoha, Ņujorka
"Sinekdoha, Ņujorka" (en) ir 2008. gada ASV postmoderna psiholoģiska drāma. Filmas režisors, scenārija autors un viens no producentiem ir Čārlijs Kaufmans. Filmā galvenās lomas atveido Filips Sīmors Hofmans, Samanta Mortone, Mišela Viljamsa, Katrīna Kīnere, Emilija Votsone, Daiena Vīsta, Dženifere Džeisone Lī, Houpa Deivisa un Toms Nūnens.
Filma ir par slimu teātra režisoru (Hofmans), kurš savai jaunajai lugai milzīgā noliktavā izveido Ņujorkas maketu. Pamazām viņa saistība ar reālismu sāk izjaukt robežas starp izdomu un realitāti.
Filmas pirmizrāde notika 2008. gada Kannu kinofestivālā. Tā nominēta Zelta palmas zaram. Filma bija finansiāla izgāšanās, iegūstot tikai 4,5 miljonus ASV dolārus pie 20 miljonu budžeta. "Sinekdoha, Ņujorka" saņēma atšķirīgus kritiķu vērtējumus. Kinokritiķis Rodžers Īberts to nodēvēja par desmitgades labāko filmu.
Lila Daunsa
Ana Lila Daunsa Sančesa (es, dzimusi ), plašāk zināma ka Lila Daunsa, ir meksikāņu/amerikāņu dziedātāja, dziesmu autore un aktrise.
2013. gadā Lila Daunsa ieguva Grammy balvu. Viņas albums Pecados y Milagros tika atzīts par ‘labāko reģionālo meksikāņu mūzikas albumu’. Viņa divas reizes ir ieguvusi arī Latīņu Grammy balvu — 2005. gadā albums Una Sangre (One Blood) tika atzīts par ‘labāko folkmūzikas albumu’, bet 2012. gadā tāds pats apbalvojums tika piešķirts albumam Pecados y Milagros.
Biogrāfija
Lila Daunsa ir dzimusi Meksikas pilsētā Tlahjako. Viņas māte Anastasija Sančesa bija mišteku izcelsmes dziedātāja, bet tēvs bija amerikānis Alens Daunss, Minesotas universitātes mākslas profesors. 14 gadu vecumā Lilas Daunsas ģimene devās uz Losandželosu, Amerikas Savienotajām Valstīm. Tur viņa mācījās dziedātprasmi un angļu valodu. Kad Lilai Daunsai bija 16 gadi, viņas tēvs nomira. Tad viņa ar māti atgriezās dzimtajā pilsētā Meksikā.
25 gadu vecumā beidza studijas un atkal atgriezās dzimtajā pilsētā Tlahjako. Viņa apprecējās ar saksofonistu Polu Koenu. Tā kā Koenam bieži bija darīšanas Amerikas Savienotajās Valstīs, arī Lila Daunsa bieži uzturējās šajā valstī. Kamēr viņa dzīvoja ASV, Lila Daunsa izveidoja mūzikas grupu La Trova Serrana, kas ieguva popularitāti starp ASV dzīvojošajiem latīņamerikāņiem.
26 gadu vecumā izdeva savu pirmo mūzikas albumu Ofrenda. Līdz 2014. gadam viņa bija izdevusi 11 albumus, no kuriem divi tika apbalvoti ar Latīņu Grammy balvu kā ‘labākie folkmūzikas albumi’. Viens no tiem Pecados y Milagros 2013. gada tika apbalvots ar Grammy balvu kā ‘labākais reģionālo meksikāņu mūzikas albums’.
Semeru
Semeru jeb Semeru kalns (id) ir aktīvs vulkāns Austrumjavā, Indonēzijā. Tas atrodas subdukcijas zonā, kur Indo-Austrālijas plāksne paslīd zem Eirāzijas plāksnes. Tas ir augstākais kalns Javas salā. Nosaukums "Semeru" ir cēlies no Meru jeb Sumeru, hinduisma centrālā pasaules kalna un dievu mājvietas. Šis stratovulkāns ir pazīstams arī kā Mahameru, kas sanskritā nozīmē "Lielais kalns".
Semeru kalns ir viens no populārākajiem tūrisma pārgājienu galamērķiem Indonēzijā. Parastais maršruts ir no Ranupani ciema uz ziemeļiem, taču, lai gan tas ir tehniski viegls, tas var būt bīstams. 1960. gadu Indonēzijas politiskais aktīvists Su Hoks Gie mira 1969. gadā, ieelpojot indīgas gāzes pārgājiena laikā Semeru kalnā. Rajonā izveidots Bromo-Tengera-Semeru nacionālais parks (id).
Ģeoloģija
Semeru stāvi paceļas virs Javas austrumu piekrastes līdzenumiem. Lēzenie un seklie krāteri tā virsotnē satur mārus — ezeru virkni. Izvirduma produkti galvenokārt ir andezīti. Semeru atrodas Tengera vulkāniskā kompleksa dienvidu galā.
Izvirdumu vēsture
Semeru izvirdumu vēsture ir plaša. Kopš 1818. gada ir reģistrēti vismaz 55 izvirdumi (no kuriem 11 izraisīja cilvēku bojāeju), kurus veidoja gan lavas, gan piroklastiskas (gāzu, pelnu un iežu sajaukuma) straumes. Visu vēsturisko izvirdumu vulkāniskās sprādzienbīstamības indekss (VEI) ir bijis no 2 līdz 3, kas nozīmē augstu līmeni. No 1967. gada līdz mūsdienām Semeru ir bijis gandrīz nepārtraukta izvirduma stāvoklī, aktīvākais ir dienvidaustrumu krāteris.
2021. gada izvirdums
2021. gada 4. decembrī Semeru sāka izvirdumu otro reizi gadā — pirmais izvirdums bija 2021. gada 16. janvārī. Pēc īsa pārtraukuma, 2021. gada 6. decembrī sākās trešais izvirdums.
Decembra izvirdumā gājuši bojā vismaz 57 cilvēki un 23 cilvēki pazuduši bez vēsts, ap 100 guvuši ievainojumus un apdegumus.
Folklora
Pēc vietējās leģendas, kalnu pārnesa no Indijas; šāda pasaka minēta 15. gadsimta austrumjaviešu darbā Tantu Pagelaran. Sākotnēji tas tika novietots salas rietumu daļā, taču tāpēc sala sagāzās uz rietumpusi un kalnu nācās pārvietot uz austrumiem. Šajā ceļojumā daļas turpināja nokrist no apakšējās malas, veidojot vulkānus Lavu, Vilisu, Keludu, Kavi, Ardžuno un Veliranu. Nokritusi arī virsotne, radot nelielo Penangunana vulkānu. Daļa Indonēzijas hinduistu uzskata, ka kalnā atrodas Šivas mājoklis. Ap kalnu dzīvo galvenokārt tengeri — hinduistu kopiena, kas Austrumjavā saglabājusies no hinduisma valdīšanas gadsimtiem.
Invazīvie augi
Semeru kalna nacionālajā parkā ir atrasti 25 svešzemju augi. Pamatā šos invazīvos augus, kas izspiež vietējās endēmiskās sugas, koloniālajā laikmetā ieveda holandiešu botāniķis van Stēniss. Tajos ietilpst parastais fenhelis, Verbena brasiliensis, Chromolaena odorata un Salvinia molesta.
Ranupani ezers
Dubļu erozija no apkārtējām dārzeņu plantācijām Ranupani ezeram pievieno dūņas, izraisot ezera pakāpenisku saraušanos. Pētījumi liecina, ka ezers izzudīs aptuveni līdz 2025. gadam, ja dārzeņu stādījumi kalnu nogāzēs netiks aizstāti ar ekoloģiski stabilākiem daudzgadīgiem augiem.
1929. gada Baltijas kauss futbolā
1929. gada Baltijas kauss futbolā bija otrais Baltijas kauss futbolā, kas norisinājās Rīgā, LSB stadionā no 14. līdz 16. augustam. Kausu ieguva Igaunijas futbola izlase.
Ruta Spīrsa
Ruta Spīrsa (arī Ruta Speire; Ruth Speirs, 1913 — 2000) bija latviešu atdzejotāja, kas tulkoja angļu valodā latviešu un vācu literatūru.
Biogrāfija
Pēc kara Spīrsi 1946. gadā pārcēlās uz Londonu. Džons strādāja Ekseteras universitātē, bet Ruta pamazām pievērsās latviešu literatūras tulkošanai angļu valodā, turpmāko gadu desmitu laikā kļūdama par vienu no ražīgākajām un labākajām atdzejotājām trimdā. Tulkojumi publicēti angļu valodā izdotajā latviešu kultūras žurnālā "Zintis". 70. gados viņa apciemoja Latviju un sarakstījās ar latviešu rakstniekiem. Līdzās atsevišķu autoru grāmatām un antoloģijām viņa publicējusi arī Veronikas Strēlertes, Andreja Irbes, Vizmas Belševicas, Valdemāra Kārkliņa, Anšlava Eglīša darbu tulkojumus. Viņa tulkojusi no vācu valodas H. Kipharta lugu, kas piedzīvojusi vairākus atkārtotus izdevumus.
Kad Džons 1979. gadā nomira, Rutai sākās finansiālas grūtības, kuras palīdzēja pārvarēt arī sadarbība ar Padomju Latvijas literātiem, kuru atdzejojumi angļu valodā tika publicēti Rīgā. R. Spīrsa mirusi 2000. gadā Haigeitā (Highgate), Lielbritānijā. Viņas vēstuļu un atdzejojumu kolekcija atrodas Redingas Universitātes arhīvā.
2015. gadā Rilkes atdzejojumi, pie kuriem Spīrsa strādājusi visa mūža garumā, apkopoti un izdoti Lielbritānijas apgādā "Two Rivers Press". Iepriekš šo darbu izdošana nebija iespējama autortiesību ierobežojumu dēļ.
Trenčīna
Vēsture
Pie Trenčīnas pils atrasts romiešu uzraksts, kas tiek datēts ar 179. gadu. Visticamāk, ka Trenčīnas pils dibināta Lielmorāvijas valsts laikā. Kopš 1017. gada - Ungārijas sastāvā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Trenčēna (hu). Kopš 11. gadsimta Trenčēnas komitāta centrs. No 1302. un 1321. gadam Trenčīnas pils bija magnāta Mātes Čāka (Máté Csák, 1260/65 - 1321) rezidence, no kurienes viņš kontrolēja lielu daļu no mūsdienu Slovākijas. 1708. gada 3. augustā pie pilsētas notika Trenčīnas kauja, kurā Hābsburgu karaspēks sakāva kurucus Ferenca II Rākoci vadībā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, Slovākijas Nacionālās sacelšanās laikā, Trenčīna atradās vācu SD un Gestapo galvenā mītne. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.
Cilvēki
Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (95,3 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (65,8 %), nereliģiozi (22,3 %), luterāņi (7,1 %).
Trenčīna ir hokejistu Mariāna Gāborīka (1982), Zdeno Hāras (1977) un Tomāša Zāborska (1987) dzimtā pilsēta.
One-Punch Man
One-Punch Man (, Wanpanman) ir 2015. gada japāņu anime komēdijseriāls un 2009. gada interneta mangas sērija, kuru radījis mākslinieks ONE. Seriālu ir režisējis Šingo Natsume. Seriāls ir parodija amerikāņu supervaroņiem un klišejām, kas ir ar tiem saistītas. Autors ir izteicis vēlmi veidot seriāla otro sezonu.
Sižets
Seriāla darbība norisinās Japānas fantāziju pilsētā Z. Pasaule ir pilna briesmoņu, kas uzbrūk pasaulei. Galvenais varonis Saitama ir neticami spēcīgs supervaronis, kurš viegli pieveic šos briesmoņus ar vienu sitienu. Tā kā pasaulē nav neviena, kurš var mēroties spēkiem ar Saitamu, viņu māc garlaicība.
Ilga Zagorska
Ilga Zagorska (dzim. Grīnberga, 1941) ir latviešu arheoloģe, vēstures zinātņu doktore (1983). Latvijas Vēstures institūta darbiniece, Akmens laikmeta pētniece, veikusi izrakumus Zvejnieku kapulaukā, Laukskolas paleolīta apmetnē, kas ļāva ieraudzīt Latvijas paleolīta un mezolīta arheoloģisko atradumu nozīmi plašākā Ziemeļeiropas kontekstā.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1940. gada 11. decembrī Rīgā. Mācījās Rīgas 49. vidusskolā, studēja Latvijas Valsts Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātē (1959-1964), piedalījās izrakumos Tērvetes pilskalnā un Kjapas neolīta apmetnē Igaunijā. No 1963. gada strādāja Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Vēstures institūta Arheoloģijas un etnogrāfijas sektora laboratorijā. Piedalījās arheoloģiskajās ekspedīcijās Zvejnieku kapulaukā un apmetnē pie Burtnieku ezera. 1965. gadā apprecējās ar arheologu Franci Zagorski. 1968. gadā uzņemta LZA Vēstures institūta aspirantūrā, 1973. gadā I. Zagorska veica izrakumus Salaspils Laukskolas vēlā paleolīta apmetnē. 1983. gadā Viļņā aizstāvēja vēstures zinātņu kandidāta disertāciju par tēmu "Kaula zvejas un medību rīki akmens laikmetā Latvijas teritorijā".
Kopš 1990. gadu vidus veica arheoloģiskos pētījumus Burtnieku ezera apkārtnē kopā ar ģeologiem, palinologiem, antropologiem, biologiem, ķīmiķiem gan no Latvijas, gan ārvalstīm. Īpaši cieša un ilgstoša sadarbība I. Zagorskai izveidojās ar Lundas Universitātes profesoru Larsu Larsonu. Šo pētījumu rezultāti tika apkopoti viņu abu rediģētajā un Lundas Universitātes 2006. gadā izdotajā septiņu valstu zinātnieku rakstu krājumā "Atpakaļ pie saknēm" (Back to the Origin).
Darbi
Ilga Zagorska ir vairāk nekā 200 zinātnisku un zinātniski populāru rakstu autore. Par savu pētījumu rezultātiem uzstājusies zinātniskās konferencēs Igaunijā, Lietuvā, Krievijā, Vācijā, Somijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Polijā, Francijā, Šveicē, Lielbritānijā, Japānā.
Ausekļa iela (Jelgava)
Ausekļa iela ir Jelgavas iela, kas sākas Driksas malā pie Jelgavas tirgus un beidzas krustojumā ar Dobeles ielu.
Otrā Pasaules kara laikā ielas apbūve netika iznīcināta, to veido galvenokārt pirmskara laikā celtas ēkas.
Ielu savienojumi
Dobeles iela ir savienota ar šādām ielām:
Vēsture
Iela senākajās Jelgavas kartēs atrodama ar nosaukumu Marijas iela (de), kas veda gar pilsētas nocietinājumiem no Ezera vārtiem uz Dobeles vārtiem. Pēc pilsētas vaļņu nojaukšanas 19. gadsimtā izveidojās Arsenāla iela (Zeughausstraße). Pirmā pasaules kara laikā to pārdēvēja par Vaļņu ielu (de), ko latviski dēvēja par Valles ielu.
1940. gada 27. martā Marijas ielai pievienoja Vaļņu ielu un nosauca par Ausekļa ielu. Otrajā pasaules karā izpostīto ielas sākumu pie tirgus pagarināja līdz Driksas upei, pievienojot nelielu daļu no agrākā Jāņa Čakstes bulvāra.
Britu Sadraudzības Transantarktiskā ekspedīcija
Britu Sadraudzības Transantarktiskā ekspedīcija (en, CTAE) bija Britu Sadraudzības sponsorēta ekspedīcija 1955.—1958. gadā, kas pirmā pa virszemi caur Dienvidpolu šķērsoja Antarktīdas kontinentu. Tā bija pirmā ekspedīcija, kas pa virszemi sasniedza Dienvidpolu 46 gadus pēc Roalda Amundsena un Roberta Skota ekspedīcijām 1911. un 1912. gadā.
Sagatavošanās
Sagatavošanās ekspedīcijai tika uzsākta 1955. gadā Londonā. Ekspedīcijas maršruts tika plānots pa iespējami īsāko ceļu: no Vedela jūras dienvidu krasta caur Dienvidpolu līdz Rosa salai Rosa jūras dienvidu krastā ar kopējo garumu ap 2300 km. 1955./1956. gada polārajā vasarā Viviens Fukss ar Kanādas roņu medību kuģi Theron devās uz Antarktiku, lai Vedela jūras dienvidu piekrastē ierīkotu pirmo no divām ekspedīcijas atbalsta bāzēm. Montevideo Fuksam pievienojās Edmunds Hilarijs, kam tā bija pirmā pieredze Antarktikā un kuram bija paredzēts vadīt ekspedīcijas sagatavošanas Jaunzēlandes daļu.
1956. gada decembrī Fukss atgriezās Antarktīdā ar dāņu kuģi Magga Dan, ar ko tika piegādāts pārējais ekspedīcijas aprīkojums. Tika paplašināta Šekltonas stacija, kā arī ar aviācijas palīdzību izveidota Sautaisas bāze 480 km iekšzemē no Šekltonas un 560 km no Dienvidpola. Ekspedīcijas sastāvs 1957. gada ziemu pārziemoja Šekltonas un Sautaisas bāzēs.
1957. gada 3. janvārī ar kuģi Endeavour Rosa salā ieradās jaunzēlandiešu komanda ar Edmundu Hilariju priekšgalā, lai sagatavotu ekspedīcijas galamērķa bāzi un izlūkotu un nospraustu maršruta beigu daļu. 10. janvārī Hatpointa pussalā tika sākta Skotas bāzes būvniecība. Tā daļēji tika īstenota ar Jaunzēlandes valdības atbalstu kā pētniecības bāze Starptautiskā Ģeofizikas gada ietvaros. Ar ekspedīcijas rīcībā esošo lidmašīnu palīdzību tika izvēlēts maršruts Transantarktīdas kalnu grēdas šķērsošanai un par piemērotāko tika atzīts Skeltona glečers. Ledāja apakšā un tā sākumā tika izveidotas degvielas un pārtikas noliktavas (depo). Paralēli tika nosprausts maršruts no Rosa salas līdz Skeltona glečera pakājei. Jaunizveidotajā Skotas stacijā 1957. gada ziemā pārziemoja 23 cilvēku komanda.
Ekspedīcija
Pienākot pavasarim, 1957. gada 8. oktobrī Viviens Fukss kopā ar ekspedīcijas vietnieku Stretonu, Homārdu, D. Pretu un Dž. Pretu ar trim Weasel transportieriem un Sno-Cat vilcēju devās maršruta izlūkošanas pārgājienā uz Sautaisas staciju. Stacijas sasniegšanai bija nepieciešamas 37 dienas, kuru laikā, šķērsojot Filhnera šelfa ledāju un tālāk Rikoveri glečeru, tehnika daudzas reizes krita ledāju plaisās.
Atstājot tehniku Sautaisā, Fukss un viņa kolēģi ar lidmašīnu atgriezās Šekltonas bāzē, no kurienes 24. novembrī, 10 dienas vēlāk par plānoto, startēja kontinenta šķērsošanai. Šķērsošanas partijā bija 12 cilvēki, kas brauca ar trijiem Sno-cat vilcējiem, trijiem Weasel transportieriem un Muskeg traktoru. Lai arī ekspedīcija pārvietojās pa iepriekš izlūkotu un marķētu maršrutu, sakarā ar siltāku laiku bija atvērušās jaunas plaisas, kurās tehnika bieži ielūza. 21. decembrī, pēc 28 dienām, ekspedīcija nonāca Sautaisā, kur tā uzturējās 4 dienas, lai startētu tālāk uz Dienvidpolu. Pārgājiena avangardā bija divi suņu pajūgi maršruta izlūkošanai, bet ekspedīcija sastāvēja no četriem Sno-cat vilcējiem, trijiem Weasel transportieriem un Muskeg traktora. Papildus pārtikai, degvielai un ierīcēm, ekspedīcija kamanās līdzi veda pustonnu sprāgstvielu seismiskajai zondēšanai, ko bija paredzēts veikt ik pēc 30 jūdzēm ledus vairoga biezuma noteikšanai visā pārgājiena garumā.
Jaunzēlandiešu partija četru cilvēku sastāvā Edmunda Hilarija vadībā ar trijiem nedaudz pārbūvētiem lauksaimniecības Fergusson traktoriem un vienu Weasel transportieri devās ceļā 1957. gada 14. oktobrī. Hilarija grupai bija paredzēts izveidot divas degvielas un pārtikas noliktavas Depo 480 un Depo 700 attiecīgi 480 un 700 jūdzes no Skotas bāzes Dienvidpola virzienā. Pēc sešām dienām tā sasniedza Skeltona glečera pakāji, no kurienes tai piebiedrojās divi suņu pajūgi maršruta izlūkošanai. 31. oktobrī Hilarija komanda sasniedza depo Skeltona glečera augšgalā, kur aizkavējās līdz 11. novembrim, kamēr ar lidmašīnu ieradās aizvietotāji diviem savainotajiem pārgājiena dalībniekiem. Tālākā pārvietošanās dēļ sausā sniega kļuva ievērojami lēnāka — pirmajā nedēļā tikai veiktas tikai 35 jūdzes. Vēlāk pārvietošanās ātrums palielinājās un 25. novembrī tika sasniegta vieta, kur bija iespējams nolaisties lidmašīnai un kur tika ierīkota plānotā noliktava Depo 480. Pēc noliktavas izveidošanas, 6. decembrī, Hilarija grupa devās tālāk. Jau 15. decembrī, pa ceļam zaudējuši Weasel transportieri, tie sasniedza pēdējai noliktavai Depo 700 paredzēto vietu.
Pēc otrā depo ierīkošanas pēc ekspedīcijas plāna Hilarijam vajadzēja vai nu doties atpakaļ, vai arī gaidīt depo vairākas nedēļas, lai pārliecinātos, ka Fukss noliktavu atradīs. Tā vietā Hilarijs pierunāja savus kompanjonus turpināt ceļu līdz Dienvidpolam, lai arī nebija pārliecības, ka Fergusson traktori spēs veikt vēl papildus 500 jūdzes. 20. decembrī Hilarijs un četri biedri ar trijiem traktoriem devās uz Dienvidpolu, ko sasniedza 1958. gada 4. janvārī, kļūstot par pirmajiem cilvēkiem pēc Amundsena un Skota, kas to paveikuši pa virszemi, kā arī pirmie, kas to paveikuši, izmantojot motorizēto transportu. Dienvidpolā pirms gada, 1956./1957. gada polārajā vasarā, ar aviācijas palīdzību bija izveidota amerikāņu Starptautiskā ģeofizikas gada polārstacija.
1958. gada 19. janvārī, pa ceļam zaudējuši trīs transportlīdzekļus, Dienvidpolā ieradās Fuksa partija. Neskatoties uz antipātijām, kas bija Fuksa un Hilarija starpā tāpēc, ka Hilarijs atkāpās no ekspedīcijas plāna un pirmais ieradās polā, viņi vienojās par ekspedīcijas tālāko norisi. Hilarijs ar lidmašīnu devās uz Skotas staciju, lai Fuksam piebiedrotos Depo 700. 24. janvārī Fukss ar biedriem devās ceļā un Depo 700 sasniedza 7. februārī, kur pēc divām dienām viņiem piebiedrojās Hilarijs. Tālākais ceļš norisinājās raiti, jo maršuts visu laiku bija lejup un no aizmugures pūta katabatiskais vējš. 1958. gada 2. martā ar karogiem rotātā karavāna sasniedza galamērķi Rosa salā, 99 dienās veicot 2158 jūdzes (3473 km).
Rezultāti
Ekspedīcijas dalībnieki ar triumfu tika sagaidīti vispirms Velingtonā, kur tie atgriezās 1958. gada 17. martā, kā arī vēlāk Londonā. Vivienam Fuksam tika piešķirts bruņinieka tituls un viņš tika iecelts par Folklenda Salu dienesta (vēlāk — Britu Antarktiskais dienests) vadītāju.
Viktorijas
Viktorijas (Victoria) ir ūdensrožu dzimtas ģints, kurai pieder divas Dienvidamerikā sastopamas sugas. Tās iemantojušas popularitāti neparasti lielo šķīvveida lapu dēļ. Šo lapu diametrs var pārsniegt 2,5 m, un tās spēj noturēt pat 35—45 kg svaru.
Atklāšanas vēsture
Zinātnei viktorijas 1801. gadā atklāja čehu izcelsmes botāniķis un dabas pētnieks Tadeašs Hajeks. Savā ziņojumā spāņu gubernatoram Bolīvijā par floras pētījumiem Hašeks pieminēja, ka Mamores upē pirmo reizi redzējis viktorijas.
Franču botāniķis Aimē Bonplands novēroja viktorijas 1819. un 1825. gadā Korrjentesā un ar pilnu auga aprakstu aizsūtīja tā sēklas uz Franciju. 1832. gadā vācu botāniķis, zoologs un pētnieks Eduards Poepigs savā atskaitē viktorijām piešķīra latīņu nosaukumu Euryale amazonica, iedalot tās vienā ģintī ar Āzijas sugu Euryale ferox.
Pētnieks no Anglijas Roberts Šomburgs 1836. gadā atklāja viktorijas Berbises upē tagadējā Gajānā un savāktos sugas eksemplārus aizsūtīja mājup uz Eiropu. Ģinti Victoria ieviesa un karalisko viktoriju 1837. gadā aprakstīja angļu botāniķis, dārznieks un orhideju pētnieks Džons Lindlejs. 1840. gadā franču dabas pētnieks Alside Ornbignijs vienā no savām daudzajām ekspedīcijām Bolīvijā atklāja un aprakstīja pēc izmēriem mazāku viktoriju sugu Victoria cruziana.
1886. gadā Ņūdžersijā uzziedēja viktorijas no Paras atsūtītām sēklām, kuru ziedi nedaudz atšķīrās no citiem karaliskās viktorijas ziediem. Tie bija garāki, ar viļņojošu maliņu un ieguva nosaukumu Victoria regia var. Randii. Šī forma ir zudusi un arī savvaļā vairs netika atklāta.
Apraksts
Apaļveida milzīgo lapu diametrs retumis pārsniedz 2,5 m, to maliņa ir uzlocīta, garais kāts iesniedzas līdz ūdeņu dubļiem un nostiprinās ūdenstilpes dibenā. Lapu virspusi klāj vaskota kārtiņa, kas novērš ūdeni. Lejasdaļa ir purpursārta, ar ribainu dzīslojumu, klāta daudziem dzeloņiem. Ribu platums 5 cm, augstums 6 cm, un spēcīgās ribas nodrošina lapām izturība un pasargā tās no salūšanas. Dzeloņi, iespējams, pasargā lapu no augēdājām zivīm un lamantīniem.
Viktorijas ziedi nozied ļoti strauji. Tie atplaukst naktī, bet nākamajā dienā ap pusdienas laiku aizveras, lai pievakarē, iestājoties krēslai, atvērtos otrreiz un nākamajā rītā nogrimtu ūdenī briedināt sēklas. Ziedi jau pēcpusdienā un vakarā pirms izplaukšanas izplata ananasiem līdzīgu smaržu. Zieds pirmajā naktī ir milzīgs un balts, to diametrs 25–35 cm. Nākamajā naktī Paranas viktorijai ziedi kļūst liegi sārti, savukārt karaliskās viktorijas ziedu krāsa variē no sārtas līdz spilgti sarkanai atkarībā no īpatņa.
Sugas
Viktoriju ģintij pieder divas sugas:
1961. gadā Longvudas dārzā Pensilvānijā pirmo reizi izdevās krustot karalisko viktoriju ar Paranas viktoriju. Izveidotais hibrīds V. 'Longwood Hybrid' pārmantojis abu vecāku labākās īpašības — lielākas lapas ar skaistu, sarkanīgu maliņu un izturību pret vēsāku temperatūru.
Aleksandrs Birzenieks
Aleksandrs Birzenieks (1893—1980) bija latviešu arhitekts, pedagogs un dizainers. Vispārējo latviešu Dziesmu svētku celtņu projektu autors (1931, 1933, 1938).
Dzīvesgājums
Dzimis 1893. gada 18. augustā Rīgā. Pēc Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātes beigšanas (1921) paturēts kā asistents Būvjkonstrukciju katedrā. Turpināja papildināties, apceļojot Vāciju, Franciju un Itāliju. No 1923. gada kopā ar K. Zāli, A. Zeidaku un P. Federu veidoja Brāļu kapu memoriālo ansambli, vēlāk viņš projektēja 12 pieminekļus kritušiem kareivjiem Asarē, Babītē, Bebrenē, Daugavpilī, Krustpilī, Tirzā un citur (1924—1936) un Tartu (1930). 1928. gadā pēc viņa meta Daugavpilī atklāja pieminekli Pirmajā pasaules karā un Latgales atbrīvošanas cīņās kritušajiem Polijas armijas karavīriem. Projektēja arī Raiņa kapu vārtus (1929) un pieminekli bojā gājušajiem latviešu jūrniekiem Skotijā (1936).
1936. gadā pēc viņa projekta uzcēla Latvijas zāli Tautu Savienības pilī Ženēvā un Dzintaru koncertzāli, ko viņš bija projektējis kopā ar arhitektu V. Mellenbergu.
Pēc Otrā pasaules kara piedalījās revolucionāru piemiņas kompleksa projektēšanā Matīsa kapos Rīgā (1960), par ko saņēma Latvijas PSR Valsts prēmiju. Līdz 1962. gadam bija RPI docētājs. Miris 1980. gada 3. janvārī Rīgā, apbedīts Meža kapos.
Dziesmu svētku celtnes
Pēc A. Birzenieka projekta celta 1931. gada Septīto vispārējo dziesmu svētku un 1933. gada VIII vispārējo dziesmu svētku brīvdabas estrāde Esplanādes laukumā. Viņš bija arī IX Dziesmu svētku estrādes projekta autors Uzvaras laukumā.
Bernhards Zutis
Dzīvesgājums
Bernhards Zutis dzimis Valkā Lugažu draudzē 1893. gadā, viņš bija septītais bērns ģimenē. Beidzis Mārtiņa Alkšņa četrklasīgo tirdzniecības skolu Valkā (tā atradās pilsētas daļā, kas ir tagadējā Igaunijas Valga).
Studējis farmāciju Kazaņas Universitātē, kur 1916. gadā ieguva aptiekāra palīga kvalifikāciju. Atgriezies Valkā, sāka strādāt pilsētas aptiekā, pildot aptiekāra palīga pienākumus.
Sākoties Latvijas brīvības cīņām, kā feldšeris brīvprātīgi iestājās Ziemeļlatvijas armijā 1. (4.) Valmieras kājnieku pulkā, kur bija Valmieras kājnieku pulka aptiekas pārzinis, vēlāk tika ieskaitīts Vidzemes Artilērijas pulka 1. divīzijā. Demobilizējies 1920. gada 10. septembrī.
Sakarā ar to, ka 1920. gadā starp Latviju un Igauniju stājās spēkā līgums par robežu noteikšanu, Valkas aptieka bija palikusi Igaunijas pusē. Valkas pilsētas valde 1920. gada jūlijā atvēra jaunu aptieku, tā atradās Semināra ielā 4. Aptiekas iekārtošanā piedalījās arī Bernhards Zutis un viņa brālis Jānis.
1924. gadā B. Zutis aptieku ieguva savā īpašumā. 1926. gadā viņš aptieku pārcēla uz savu namu, kas atradās Rīgas ielā 13. Pamazām B. Zutis aptieku izveidoja par vienu no modernākajām provinces aptiekām Latvijā. 1922.-1939. gadā viņš bija īpašnieks arī aptiekai Valkas apriņķa Ērģemes pagastā.
1929. gadā Valkā nodibinājis minerālūdens un augļūdens tirgotavu.
Aktīvi iesaistījās sabiedriskajā darbā. Bija 7. Valkas aizsargu pulka farmaceits, kā arī Latvijas brīvības cīnītāju biedrības “Ziemeļnieki” priekšnieks, aktīvs biedrs un valdes loceklis vairākās Valkas kultūras un saimnieciskajās biedrībās.
Bija mecenāts, ieguldījis līdzekļus Valkas "sporta dārza" (tagad Valkas stadions) izbūvēšanā, kā arī pilsētas labiekārtošanā.
No 1924. līdz 1938. gadam viņš bija Valkas Sporta biedrības priekšnieks,  aktivizējis tās darbību, popularizējis sportu valcēniešu vidū, rīkojot sporta svētkus, kuros piedalījušies gan vietējo jaunatnes organizāciju un skolu sportisti, gan sportisti no Rīgas.
Saņēmis valsts apbalvojumus par nopelniem Latvijas labā:
1931. gadā par nopelniem futbola veicināšanā Latvijas Futbola savienība viņu apbalvojusi ar zelta medaļu.
Toms Veličko
Toms Veličko (dzimis ) ir latviešu aktieris.
2009. gadā beidzis Vaidavas pamatskolu. 2012. gadā beidzis Valmieras Pārgaujas ģimnāziju. No 2012. līdz 2013. gadam mācījies Latvijas Kultūras koledžā. 2017. gadā absolvējis Latvijas Kultūras akadēmiju un ieguvis bakalaura grādu dramatiskā teātra aktiera specialitātē.
Atveidojis lomas filmās "Asiņainā upe" un "Sarauj, Just!".
Vācijas Nacionālā bibliotēka
Vācijas Nacionālā bibliotēka (de, DNB) ir Vācijas centrālā arhīva bibliotēka un nacionālais bibliogrāfiskais centrs. Bibliotēkas uzdevums ir vākt, arhivēt, visaptveroši dokumentēt un reģistrēt visas Vācijas un vācu valodas publikācijas kopš 1913. gada, ārzemju publikācijas par Vāciju, darbu tulkojumus vācu valodā un vācvalodīgo emigrantu darbus, kas publicēti ārzemēs no 1933. līdz 1945. gadam, un padarīt tos pieejamus sabiedrībai.
Bibliotēkas pienākumi ir tikuši sadalīti starp iestādēm, kas atrodas Leipcigā un Frankfurtē pie Mainas, katrā centrā uzmanība tiek koncentrēta konkrētās specialitātes jomās. Vācijas Nacionālā bibliotēka tika dibināta 1912. gadā, tajā ir vairāk nekā 26,9 miljoni vienību (2011. gada dati).
Frīdrihs I Hoencollerns (Prūsija)
Frīdrihs I (de, dzimis, miris ) bija Brandenburgas kūrfirsts no tēva nāves 1688. gadā līdz savai nāvei, Prūsijas hercogs no 1688. līdz 1701. gadam un Prūsijas karalistes pirmais karalis no 1701. gada līdz savai nāvei.
Frīdrihs I pēc tēva nāves kļuva par Brandenburgas-Prūsijas valdnieku. Valdījums bija personālūnija, kura sastāvēja no divām daļām — Brandenburgas kūrfirstes Svētās Romas impērijas sastāvā un Prūsijas hercogistes ārpus impērijas. Frīdrihs I centās iegūt prestižo karaļa titulu, bet, pēc spēkā esošajiem Svētās Romas impērijas principiem tās sastāvā drīkstēja būt tikai viens karalis — Bohēmijas.
Tāpēc Frīdrihs I apmaiņā pret atbalstu imperatoram Leopoldam I Karā par Spānijas mantojumu (1701—1714) ieguva tiesības kronēt sevi par "Karali Prūsijā" (König in Preußen). Tas formāli bija iespējams, jo Prūsija nebija Svētās Romas impērijas sastāvā.
Frīdrihs I bija mākslas un zinātnes atbalstītājs. 1696. gadā tika nodibināta Berlīnes Mākslas akadēmija, bet 1700. gadā — Prūsijas Zinātņu akadēmija.
Marija Bello
Marija Elena Bello (en, dzimusi ) ir amerikāņu aktrise, rakstniece un producente.
Bello pirmā nozīmīgā loma bija 1998. gada filmā "Mūžīgā pusnakts". Vēlāk atveidojusi vairākas galvenās un otrā plāna lomas filmās "Atmaksa" (Payback, 1999), "Bārs "Coyote Ugly"" (2000), The Cooler (2003), "Slepenais logs" (2004), Assault on Precinct 13 (2005), "Vardarbības pēctecība" (2005), "Smēķēt atļauts" (Thank You for Smoking, 2005), "Pasaules tirdzniecības centrs" (2006), "Džeinas Ostinas grāmatu klubs" (The Jane Austen Book Club, 2007), "Mūmija: Pūķa imperatora kapenes" (The Mummy: Tomb of the Dragon Emperor, 2008), "Lielie" (2010), "Gūsteknes" (2013) un "Kad nodziest gaisma" (Lights Out, 2016).
Attēlojusi lomu arī seriāla "Ātrā palīdzība" (ER, 1997—1998) trešajā un ceturtajā sezonā. Piedalījusies arī seriālos Goliath (2016), "NCIS: izmeklēšanas dienests" (2017—2021) un Beef (2023), par ko tikusi nominēta Emmy balvai.
2009. gadā The Guardian Bello iekļāva savā labāko aktieru sarakstā, kuri nekad nav tikuši nominēti Amerikas Kinoakadēmijas balvai.
Gvantanamo līča aizturēšanas nometne
Gvantanamo līča aizturēšanas nometne, arī Gvantanamo līča aizturēšanas centrs un Gvantanamo cietums ir Amerikas Savienoto Valstu militārais cietums, kas atrodas Kubas salā, Gvantanamo līcī esošajā Gvantanamo līča jūras kara bāzē. Kad janvārī nometni izveidoja, ASV Aizsardzības sekretārs Donalds Ramsfelds sacīja, ka tā paredzēta īpaši bīstamiem cilvēkiem, lai viņus nopratinātu un notiesātu. Patiesībā nometne ir kļuvusi par cietumu nenotiesātiem ieslodzītajiem.
Cilvēktiesību pārkāpumi
Amnesty International uzskata, ka Gvantanamo cietumā tiek pārkāpti gan ASV, gan starptautiskie "aizliegumi pret spīdzināšanu un citu nežēlīgu, nehumānu un pazemojošu rīcību". Viņi arī raksta, ka ieslodzītie "ir pakļauti dažādām izjautāšanas taktikām, kas uzskatāmas par nežēlīgu izturēšanos, piemēram, neērtas pozas, maņu apslāpēšana, ilgstoša izolēšana, 20 stundu garas intervijas, maisu maukšana galvā pārvietošanas un iztaujāšanas laikā, izģērbšana, piespiedu noskūšana un cietumnieku personīgo fobiju (piemēram, bailes no suņiem) izmantošana, lai radītu uztraukumu".
Human Rights Watch aicinājuši izmeklēt tos, kas atļāva un aizsāka Centrālās izlūkošanas pārvaldes organizētās spīdzināšanas Gvantanamo cietumā, tai skaitā Džordžu V. Bušu. Viņi uzskata, ka ir pietiekami daudz pierādījumu un, ja Baraka Obamas administrācija neko nedarīs, tad spīdzināšana varot kļūt par politisku ieradumu.
Manic Street Preachers
Manic Street Preachers ir Velsas rokgrupa, kas tika izveidota 1986. gadā. Grupas pašreizējie dalībnieki ir Džeimss Dīns Bredfīlds, Nikijs Vairs un Šons Mūrs. Grupa sākotnēji bija kvartets; tās sastāvā ietilpa arī Ričijs Edvardss, kurš 1995. gada 1. februārī pazuda bez vēsts. Grupa savu lielāko popularitāti sasniedza 1990. gados. Manic Street Preachers komerciāli veiksmīgākais albums ir 1998. gadā izdotais This Is My Truth Tell Me Yours, kas sasniedza 1. vietu Apvienotās Karalistes albumu topā un ieguva trīskāršu platīna statusu.
DAC 1904 Dunajská Streda
FC DAC 1904 Dunaszerdahelyi labdarúgó klub ir Slovākijas futbola klubs no Dunajska Stredas. Dibināts 1904. gadā, pašlaik spēlē Slovākijas Superlīgā.
Bendžamins Louss
Bendžamins Glovers Louss (en; dzimis, miris ) bija britu šaha problēmists, viens no angļu skolas pamatlicējiem.
No Britu Šaha problēmu biedrības dibināšanas (1918) līdz savai nāvei Louss bija tās prezidents un žurnāla British Chess Magazine uzdevumu nodaļas redaktors (1898—1931). Vairāku divvilčiem un šaha uzdevumu risināšanai veltītu grāmatu autors, pirmā angļu problēmistu uzdevumu krājuma līdzautors.
Šaha kompozīcija
Kopš 1877. gada publicējis vairāk nekā 1000 dažādu žanru šaha uzdevumus. Lousa stilam raksturīga ekonomiska uzbūve, līdzvērtīgu un daudzveidīgu variantu komplekss, variantu noslēgumā pareizs mats, kas tuvina viņa daiļradi čehu skolai.
Uzdevuma piemērs
Uzdevuma risinājums:
Hebridu salas
Liela daļa skotu gēlu literatūras un mūzikas nāk no Hebridu salām. Mūsdienās lielākā daļa no salu ienākumiem satur zvejniecības, tūrisma, naftas ieguves un atjaunojamās enerģijas nozarēm. Hebridu salās ir zemāka bioloģiskā daudzveidība kā citviet Apvienotajā Karalistē, bet salās ir liels skaits roņu un jūras putnu.