cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mirdza Zīvere
Personīgā dzīve
Jau ilgus gadus ir precējusies ar komponistu un uzņēmēju Zigmaru Liepiņu. Laulībā dzimuši divi bērni — Jānis un Zane.
Kovalentā saite
Kovalentā saite ( — 'kopīgs', valens — 'stiprs'), saukta arī par homeopolāro saiti ir ķīmiskās saites veids, kura rodas, apvienojoties reaģējošo atomu diviem valences elektronu mākoņiem. Kovalenti saistītiem atomiem elektronu pāris ir kopīgs.
Kovalento saišu aprakstīšanai izmanto galvenokārt divas metodes — valences saišu metodi un molekulāro orbitāļu metodi.
Vēsture
Terminu "kovalentā saite" ieviesa Nobela prēmijas laureāts Ērvings Lengmīrs 1919. gadā, lai atšķirtu saiti, kas rodas, divu atomu elektroniem kļūstot kopīgiem, no metāliskās saites (kad elektroni ir brīvi un kopīgi visiem atomiem) un jonu saites (kad viens atoms atņem elektronu otram un kļūst par anjonu).
1927. gadā vācu fiziķi Frics Londons un Valters Haitlers pirmie aprakstīja kovalento saiti no kvantu mehānikas viedokļa, kā piemēru ņemot vienkāršāko — ūdeņraža molekulu.
Valences saišu metode
Saskaņā ar valences saišu metodi katra kovalentā saite pieder diviem atomiem, kuriem ir kopīgs viens elektronu pāris (tātad tā ir divcentru un divelektronu saite). Atomu pāris var veidot vairākas kovalentās saites, ja to atļauj atomu valences elektronu skaits. Tādas saites sauc par divkāršām vai trīskāršām saitēm. Uz valences saišu metodi balstās ierastās molekulu struktūrformulas, kur kovalentās saites apzīmē ar svītriņām starp atomu simboliem.
Molekulāro orbitāļu metode
Molekulāro orbitāļu metode molekulu apraksta kā vienu veselu kopumu, kurā katru elektronu ietekmē pārējie molekulas elektroni un atomu kodoli. Metode pieņem, ka molekulā, tāpat kā atsevišķā atomā, visi tās elektroni izvietoti pa noteiktām orbitālēm. Molekulārās orbitāles var būt ne tikai divcentru, bet arī vairākcentru (vairākiem atomiem piederošas). Lai arī molekulāro orbitāļu metode ir sarežģītāka nekā valences saišu metode, tā spēj izskaidrot tādas molekulu īpašības, ko valences saišu metode nespēj. Piemēram, no sešiem gredzenveidā izvietotiem oglekļa atomiem sastāvošajā benzola molekulā saskaņā ar valences saišu metodi ir trīs divkāršās un trīs vienkāršās kovalentās saites starp oglekļa atomiem, tomēr ir noskaidrots, ka visas sešas saites benzola molekulā ir pilnīgi vienādas. Molekulāro orbitāļu metode nosaka, ka daži elektroni benzola molekulā ir kopīgi visiem sešiem oglekļa atomiem, tādēļ saites ir vienādas un to īpašības ir vidējas starp vienkāršo un divkāršo saiti.
Bruņgliemeži
Bruņgliemeži jeb bruņgliemji (Polyplacophora) ir gliemju tipa (Mollusca) dzīvnieku klase. Tie ir divpusīgi simetriski moluski, kuru čaula sastāv no astoņām atsevišķām plātnītēm un pārklāj ķermeni no dorsālās (muguras) puses. Ķermeņa apakšpusē atrodas kāja ar platu pēdu. Ķermeņa priekšgalā ir vāji izliekta galva, kurā atrodas mutes atvere. Nervu sistēma sastāv no rīkles nervu gredzena un četrām gareniskām nervu stiegrām, kas stiepjas gar ķermeņa sāniem. Tie ir šķirtdzimumu dzīvnieki un tikai jūras formas.
Morfoloģija
Skelets. Astoņas plātnītes, kas veido skeleta bruņas, sastāv no diviem slāņiem: no ārējā - organiskā un iekšējā - kaļķa slāņa. Plātnītes dakstiņveidā uzgulstas viena uz otras. Tā kā plātnītes savstarpēji kustīgi sa­vienotas, bruņgliemeži var saritināties gredzenā. Bez plātnītēm ādā dažkārt ir vēl ļoti daudz kaļķa zvīņu, adatu un da­žāda veida graudiņu. Dažiem bruņgliemežiem, piemēram, lielajam, 18 cm garajam Tālo Aus­trumu kriptohitonam - Cryptochiton stelleri plātnītēm pāraug apkārtējā āda un tās no ārpuses nav saskatāmas.
Muskulatūra nav spēcīgi attīstīta. Atsevišķi muskuļi savieno skeleta plātnītes. Muskuļi ir arī kājā un mantijā. Visi tie piestiprinajušies pie čaulas platnītēm.
Gremošanas orgāni. Mutes atvere ved mutes dobumā un tālāk rīklē. Rīklē atrodas mēle ar rīvi jeb radulu, kas sastāv no hitīna plātnītes, uz kuras ir zobiņu rindas. Ar radulu sasmalcina (saberž) barību. Vietā, kur rīkle pāriet barības vadā, atrodas pāris īpatnēju - tā saucamo cukura dziedzeru, kas pārvērš cieti cukurā. Zarnu kanāla vidusdaļa sākas ar kuņģi, kas pāriet samērā garā zarnā. Ir lielas aknas. Anālā atvere atrodas ķermeņa pakaļgalā.
Asinsrites orgāni. Sirds atrodas perikardā ķermeņa pakaļgalā dorsālajā (muguras) pusē. Tā sastāv no kambara un diviem priekškambariem, kas atrodas simetriski katrā pusē sirdij. No kambara atiet aorta, katrā priekškambarī ieiet viens asinsvads, kas no žaunām pievada ar skābekli piesātinātās asinis. Asinsvadu sistēma attīstīta vāji, un daudzās ķermeņa daļās to aizstāj lakūnas.
Izvadorgāni. Ir viens nieru pāris. Katra niere ir komplicēts, plūksnaini sazarojies veidojums, kura viens gals sākas perikardā, otrs atveras uz āru ķermeņa sānos.
Nervu sistēma un maņu orgāni. Rīkli apņem nervu gredzens, no kura atiet četras nervu stiegras - divas gar ķermeņa sānu rievu — sānu nervu stiegras, bet divas iet pa kāju — kājas nervu stiegras. Nervu stiegrās ir gan nervu šķiedras, gan arī nervu šūnas. Ķermeņa priekšgalā ir divi nelieli, ar rīkles nervu gredzenu saistīti gangliju pāri — mutes gangliji un subradulārie gangliji. Maņu orgāni ir īpatnēji veidojumi, tā sauktās estetas. Estetas ir jutīgi ādas izaugumi, kas iziet cauri čaulai. Šie orgāni, acīmredzot, uztver ūdens kustības. Dažiem pārstāvjiem daļa estetu pārveidojušās par redzes orgāniem.
Vairošanās orgāni. Visi bruņgliemeži, izņemot vienu sugu, ir šķirtdzimumu dzīvnieki. Gonādas, kas ķermeņa viduslīnijā bieži saplūdušas nepāra orgānā, atrodas virs zarnu trakta. Tās atveras ķermeņa sānos nieru ārējo atveru tuvumā. Dažām formām ir dzimumu dimorfisms, kas izpaužas kājas, žaunu un citu mīksto ķermeņa dalu atšķirīgajā krāsā.
Vairošanās un attīstība
Apaugļošanās ārēja. Drostalošanās gaitā izveidojas brīvi peldošs trohoforveida kāpurs ar spēcīgi attīstītu priekšmutes skropstiņu gredzenu un paura plātnīti, uz kuras ir garu skropstiņu pušķis. Kāpuram jau samērā agri parādās kājas aizmetnis, čaulas plātnītes ādas skeleta zvīņas. Metamorfoze ir evolutīvā tipa, kāpurs pakāpeniski pārstāj peldēt un nolaižas baseina dibenā.
Ekoloģija un izplatība
Bruņgliemeži ir galvenokārt sāļu un siltu jūru iemītnieki, tāpēc tie ir sastopami galvenokārt dienvidu jūrās, turpretim ziemeļu jūrās tikai 7. Melnajā jūrā sastop 2 bruņgliemežu sugas, bet Kaspijas, Azovas un Baltijas jūrās to vispār nav. Bruņgliemeži dzīvo galvenokārt piekrastes zonā. Ar plato kāju tie var ļoti stipri piesūkties pie krasta akmeņiem. Tā kā bruņgliemežiem plakana ķermeņa virsma, tie dažkārt pilnīgi saplūst ar apkārtējo substrātu. To sekmē arī ķermeņa krāsa, kas daudzām formām līdzīga substrāta krāsai. Lielākā daļa bruņgliemežu pārtiek no augiem, nokasot ar radulu no akmeņiem aļģes. Daži no tiem ir plēsīgi un barojas galvenokārt ar foraminīferām vai sūkļiem.
Sistemātika
Klase <!-- Klase {{Polyplacophora Gray, 1821
-->
{{Commonscat|Polyplacophora|Bruņgliemeži}}
{{autoritatīvā vadība}}
Otrā pasaules kara Austrumu fronte
Otrā pasaules kara Austrumu fronte bija viens no Otrā pasaules kara karadarbības teātriem, kas sevī ietvēra vienus no lielākajiem aplenkumiem un asiņainākajām kaujām cilvēces vēsturē — kauju par Maskavu, Ļeņingradas blokādi, kauju par Sevastopoli, Staļingradas kauju, kauju par Kaukāzu, Kurskas kauju, kā arī kauju par Dņepru. Karadarbība norisinājās Ziemeļeiropā, Austrumeiropā un daļēji Dienvideiropā starp Eiropas Ass valstīm, starp kurām bija Trešais reihs, Rumānija, Ungārija, Itālija, Slovākija, Horvātija, kā arī Somija, kas gan nebija Ass valsts, un Padomju Savienību. Šī fronte pastāvēja no 1941. gada 22. jūnija, kad Trešais reihs kopā ar saviem sabiedrotajiem uzbruka Padomju Savienībai, līdz 1945. gada 8. maijam, kad Trešais reihs parakstīja pamieru, faktiski bezierunu kapitulāciju (Bedingungslose Kapitulation der Wehrmacht) pēc pēdējām kaujām Berlīnē.
Dažādu valstu historiogrāfijā šī Otrā pasaules kara daļa tiek saukta dažādi, piemēram, Padomju Savienībā (arī mūsdienu Krievijā un vairākās bijušajās PSRS republikās) to sauca par Lielo Tēvijas karu, Vācijā par Austrumu fronti , Austrumu kampaņu vai Krievijas kampaņu.
Ass valstu un PSRS sadarbība
Otrajam pasaules karam sākoties 1939. gada 1. septembrī Padomju Savienība un Trešais reihs bija sabiedrotie, jo bija noslēguši Molotova-Ribentropa paktu. Polijas kampaņas laikā tās abas kopā 1939. gadā sadalīja Poliju, bet vēlāk Padomju Savienība saskaņā ar šo paktu uzsāka Ziemas karu, kura rezultātā ieguva daļu Somijas teritoriju. 1940. gadā Padomju Savienība okupēja trīs Baltijas valstis un atņēma Besarābijas reģionu Rumānijai. Šajā periodā Trešais reihs turpināja savu ekspansiju pakļaujot Franciju, Norvēģiju, Dāniju un citas valstis. Lai arī abas valstis veda sarunas par PSRS pievienošanos Ass valstīm, tomēr Trešā reiha vadonis jeb fīrers Ādolfs Hitlers pēc domstarpībām par pasaules sadali ietekmes zonās lika izstrādāt plānu Barbarosa.
Ass valstu iebrukums PSRS
1941. gada 22. jūnijā Otrā pasaules kara Austrumu fronte radās Trešajam reiham kopā ar tās sabiedrotajām uzbrūkot Padomju Savienībai. Sākotnēji vācieši guva iespaidīgus panākumus liekot krieviem atkāpties dziļi savā teritorijā. Ļeņingrada nokļuva blokādē, Baltijas valstis, Ukraina, Baltkrievija un arī pašas Padomju Krievijas rietumu teritorijas nokļuva Vērmahta kontrolē. Trešā reiha vadība bija paredzējusi uzvarēt PSRS līdz 1941. gada beigām, iekarojot teritorijas līdz Arhangeļskas-Astrahaņas līnijai un sakaujot tās galvenos spēkus. Tomēr jau 1941. gada ziemā fronte apstājās un Vērmahtam neizdevās gūt iecerēto uzvaru. Būtiska loma tajā bija Maskavas kaujai, kas norisinājās no 1941. gada oktobra līdz 1942. gada februārim. Sākotnēji Sarkanā armija pie Maskavas aizstāvējās, bet vēlāk pārgāja uzbrukumā, kura rezultātā spēja atsviest vāciešus un paglābt Maskavu no krišanas. 1941. gada novembrī kaujā par Rostovu Sarkanajai armijai arī izdevās atsviest vāciešu un nostabilizēt fronti. Uzvaras gan nenozīmēja to, ka Vērmahts bija zaudējis savus spēkus un iniciatīvu. Tas pierādījās jau 1942. gada 12. maijā, kad padomju spēki uzsāka uzbrukumu Harkivas virzienā. Sākotnēji krieviem izdevās attīstīt uzbrukumu, tomēr 17. maijā vācieši uzsāka pretuzbrukumu, kura rezultātā Sarkanās armijas spēki tika ielenkti un vairāki simti tūkstoši no viņiem krita vai tika sagūstīti.
Ass valstu atkāpšanās un sakāve
1943. gada rudens un 1944. gads iezīmējās ar Vērmahta atkāpšanos visās frontēs, kur galvenokārt Dņepras stratēģiskās ofensīvas rezultātā līdz 1943. gada decembra sākumam krievi atguva lielu daļu no Austrumukrainas teritorijas. Savukārt līdz 1944. gada aprīlim tika atgūta Rietumukraina un Krimas pussala, kā arī teritorijas līdz Igaunijas un Latvijas robežām. Vasaras beigās pilnībā visa Baltkrievijas teritorija nokļuva krievu rokās, kā arī Latvijas austrumu daļa un Zemgale. Sarkanā armija iebruka arī Polijas un Slovākijas austrumu daļā. Rudens un ziemas pirmās daļas laikā padomju spēki ieņēma visu Igauniju, atlikušo Latvijas teritoriju, izņemot Kurzemi, kā arī vēl nedaudz no Polijas teritorijas. Nozīmīgākais izrāviens notika dienvidos, kur Sarkanā armija ieņēma Rumāniju, Bulgāriju, kā arī lielāko daļu no Ungārijas un Serbijas.
Sekas
Kaujas šajā karadarbības teātrī kopumā ir raksturojamas kā vienas no lielākajām vēsturē. Raksturīga bija nepieredzēta nežēlība, masu deportācijas un liels upuru skaits no karadarbības, bada, slimībām un masu slepkavībām. Pēc dažādām aplēsēm Otrā pasaules karā kopumā gāja bojā ap 70 000 000 cilvēku, no kuriem ap 30 000 000 gāja bojā Austrumu frontē un tās rezultātā. Šīs frontes liktenim bija izšķiroša loma Trešā reiha sakāvē, kā arī viena no svarīgākajām lomām Otrā pasaules karā. Padomju Savienības uzvara Austrumu frontē ļāva tai iegūt savā kontrolē Austrumeiropu un daļu Centrāleiropas, kā arī kļūt par vienu no pēckara militārajām un industriālajām superlielvalstīm.
Laima
Laima, arī Laimes māte, ir likteņlēmēja dievība latviešu un lietuviešu mitoloģijā (lt).
Senlatviešiem bija priekšstats, ka katram ir sava Laima, turklāt viena cilvēka likteni varēja noteikt vairākas likteņa dievības (Dievs, Velns, Māra, Veļu māte u.c.). Latviešu Laimas kults katoļticības ietekmē līdz 16. gadsimtam saplūda ar Māras kultu — Livonijas ordeņa piekopto Dievmātes Marijas godināšanu. Tādēļ Marijas tēlam Livonijā sāka piedēvēt īpašības, kas agrāk bija raksturīgas tieši Laimai.
Laimas zīme ir skujiņa, kas līdzinās skujām egles zarā. Zīmei nav garuma ierobežojuma, jo tā simbolizē nodzīvotā mūža ilgumu. Simbols plaši sastopams senajā keramikā un rotās, kā arī drēbēs. Izšuvumos un adījumos bieži arī veidoja Laimas slotiņas simbolus.
Etimoloģija
Valodnieku pētījumi liecina par Laimas vārda seno cilmi. Jānis Endzelīns uzskatīja, ka tas ir atvasināts no darbības vārda "laist saknes". Ernests Frenkels skaidroja, ka šis vārds ir radies no baltu pirmvalodas vārda *laid-me, tas savukārt no indoeiropiešu pirmvalodas vārda saknes *leid- "likt, atlaist". To apstiprina arī viens no Laimas epitetiem licējiņa, jo viņas likums nosaka cilvēku likteņus. Laimai, Dēklai un Kārtai ir līdzība ar citu indoeiropiešu tautu likteņa dievietēm, piemēram, sengrieķu moirām un romiešu parkām.
Izskats
Dainās minēts, ka Laima tek basām kājām, vaļējiem matiem, ar zaļu bērzu vai liepu zaru slotiņu padusē, svētkos tērpjas greznās drēbēs un zelta kurpēs, bet reizēm parādās kā balta vai melna vista, reizēm kā zila vai melna čūska.
Pienākumi
Kā sakrālo tiesību dievieti Laimu raksturo viņas likums, lēmums, vēlējums. Latvju dainās Laima tiek vainota par grūtu mūžu. Laima gādā par jaunavām, apveltīdama tās ar skaistumu un gudrību, sargā to godu, tādēļ viņas vērsās pie Laimas, lūdzot padomu dzīvesbiedra izvēlē. Kad jaunava bija izgājusi tautās, Laima stājas mātes-žēlotājas vietā, kā arī nodrošina veiksmīgu dzemdību norisi. Topošā māte, dodamās uz pirti, pie ieejas atstāj ziedojumu Laimai. Laima nosaka arī bērnu skaitu. Laima uzrauga un sekmē sievietes dzimumdzīvi, dievietei liela nozīme arī citās auglības sfērās.
Laimas kā dievietes darba lauks ir plašs. Tā ir likteņa dieviete, bārenīšu aizstāve, rūpējas par meitu godu un izprecināšanu, kā arī ir visu sieviešu aizstāve.
Bērzu raibenis
Bērzu raibenis jeb sērapmetnis (Nymphalis antiopa) ir raibeņu dzimtas (Nymphalidae) tauriņu suga, kas mājo ziemeļu puslodē: Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Bērzu raibenis ir spēcīgs lidotājs un mēdz klejot tālu prom no savas dzimšanas vietas. Tā dzīves ilgums ir 11—12 mēneši, tādējādi bērzu raibenis ir viens no ilgāk dzīvojošiem tauriņiem pasaulē. 2001. gadā tas tika pasludināts par Montānas štata kukaini.
Latvijā bērzu raibenis ir samērā bieži novērojams tauriņš, taču parasti tas ir redzams pa vienam. Tas ir arī viens no pirmajiem tauriņiem pirmajās siltajās pavasara dienās.
Morfoloģija
Bērzu raibenis ir lielākais no visiem raibeņiem. Tā spārnu plētums ir 65—80 mm. Bērzu raibeni ir viegli atpazīt, gan no virspuses, gan no apakšpuses. Tas praktiski ir nesajaucams tauriņš. No virspuses tā spārni ir tumši sarkanbrūni ar platām, gaiši dzeltenām apmalēm un tai blakus melnu joslu ar gaiši ziliem raibumiem. Šāda ārmalas josla ir tikai šai tauriņu sugai. No apakšpuses tas ir vienmērīgi tumši pelēks vai melns ar gaiši dzeltenu ārmalas joslu.
Bērzu raibeņa kāpuri ir melni ar dzelkšņveidīgām pūkām. Centrā pa muguras līniju tiem ir sarkanu raibumu virkne, kā arī tiem ir tumši sarkanas kājas.
Ekoloģija
Jaunie tauriņi izšķiļas vasaras otrajā pusē (augustā un rudens sākumā). Tie dodas pārziemot vēsās, tumšās vietās. Pavasara pirmajās siltajās dienās tauriņi mostas un izlido, sākot ar aprīļa vidu un lido līdz maijam, jūnijam. Kāpuri uz augiem parādās jūnijā vai jūlijā un iekūņoties sāk jūlija beigās.
Bērzu raibeņus Latvijā var novērot dažādos biotopos, biežāk mežmalās, ceļmalās un klajākās vietās, kur aug bērzi, pūpolvītoli, parastās apses. Tos bieži var novērot barojamies ar rūgstošu koku sulām un agros pavasaros ar vītolu pūpolu nektāru. Kāpuri barojas ar dažādu kārklu un vītolu, bērzu, apšu un citu koku lapām.
Dekāns
Dekāns (no la — 'desmit') var būt:
Kristīgajā baznīcā, kā arī diplomātiskā korpusā un universitātēs lietots amata apzīmējums.
Rombiskā singonija
Kristalogrāfijā rombiskā singonija (nereti no angļu valodas pārmanto terminu - "ortorombiskā singonija") ir viena no 7 singonijām.
Kristālisko struktūru apraksta, balstoties uz trīs bāzes vektoriem. Rombiskajā singonijā visi trīs bāzes vektori ir savstarpēji perpendikulāri, bet tiem ir atšķirīgs garums. Rombiskajā singonijā ir četri simetrijas veidi - vienkāršā, pamatnē centrētā, telpiski centrētā un malās centrētā.
Rombiskā singonija piemīt olivīnam, topāzam, sēram un daudzu citu minerālu kristāliem.
Zemāk esošajā tabulā doti trīs šīs singonijas kristālu klašu starptautiskie apzīmējumi un apzīmējumi pēc Šēnflisa.
3. Saeimas vēlēšanas
Rezultāti
Vēlēšanās tika pieteikti 43 partijas, kopā dažādos vēlēšanu apgabalos piesakot 120 kandidātu sarakstus. Kopumā vēlēšanās piedalījās 937 968 pilsoņu, kas sastādīja 79,3% no visiem balsstiesīgajiem. Saeimā iekļuva 27 saraksti:
Trīre
Trīre (, izrunā:, , izrunā: , ) ir pilsēta Vācijā, Reinzemes-Pfalcas federālajā zemē. Tā atrodas Mozeles upes ielejā.
Sākot ar 4. gadsimtu p.m.ē. mūsdienu pilsētas teritorijā dzīvoja treveru cilts. Pilsētu 15. gadā p.m.ē. dibināja romiešu imperators Oktaviāns un tika nosaukta par Augusta Treverorum. Pilsētas stratēģiskais novietojums veicināja strauju tās izaugsmi. 2. gadsimtā tā bija romiešu provinces Gallia Belgica administratīvais centrs. 4. gadsimtā Trīre kļuva par bīskapijas centru un kļuva arī par kristietības centru uz ziemeļiem no Alpiem. Šo statusu tā saglabāja līdz 5. gadsimtam, kad Trīri pakļāva franki. 815. gadā tā kļuva par arhibīskapijas centru.
Ričards III Jorks
Ričards III Jorks, Plantagenets (Richard III Plantagenet of York, 1452—1485), Anglijas karalis (1483—1485).
Biogrāfija
1485. gadā kaujā pie Bosvortas karaļa karaspēku sakāva Ričmondas grāfa Henrija Tjudora karaspēks. Pats Ričards III krita kaujā, savukārt Ričmondas grāfs kronējās par Anglijas karali kā Henrijs VII, aizsākot Tjudoru dinastiju.
1903. gads
1903. bija parastais gads, kas sākās ceturtdienā.
Tetragonālā singonija
Tetragonālajā singonijā ir divi Brevē režģi: vienkāršais un centrētais.
Tetragonālā singonija ir šēlīta, rutila, kasiterīta un daudzu citu minerālu kristāliem.
Zemāk esošajā tabulā dots šīs singonijas simetriju starptautiskie apzīmējumi un apzīmējumi pēc Šēnflisa.
Kalgari
Kalgari (en) ir pilsēta Kanādas dienvidaustrumos. Lielākā Albertas provinces pilsēta. Ievērojams naftas rūpniecības centrs. Pazīstama arī kā ziemas sporta veidu un ekotūrisma centrs.
Kalgari pilsētas tiesības ieguva 1884. gadā. 1901. gadā apkārtnē atklāja nelielas naftas atradnes. 1947. gadā pilsētas apkārtnē atrada ievērojami lielākas naftas atradnes un sākās strauja pilsētas attīstība. Īpaši strauji Kalgari attīstījās pēc Arābu valstu naftas embergo ieviešanas 1973. gadā.
Kalgari atrodas vairāku lielu kompāniju galvenās mītnes — enerģētikas kompānijām EnCana Corporation, Imperial Oil, Petro-Canada un Shell Canada; dzelzceļa kompānijai Canadian Pacific Railway un lidsabiedrībai WestJet. Pilsētā ir viens no zemākajiem bezdarba līmeņiem valstī (3,1%) un tās saimniecisko attīstību bremzē darbaspēka trūkums.
1988. gadā Kalgari notika ziemas olimpiskās spēles. Tā ir mājvieta NHL hokeja komandai Kalgari "Flames".
Katra gada jūlijā Kalgari notiek viena no pazīstamākajām rodeo sacensībām — Calgary Stampede.
2010. gada NBA Vasaras līga
2010. gada NBA Vasaras līga bija 2010.—2011. gada NBA sezonas pirmssezonas pārbaudes turnīrs, kas notika pēc 2010. gada NBA drafta. Komandas startēja ar spēlētājiem, kas līgā ir aizvadījuši mazāk kā 3 sezonas, un ar draftētajiem spēlētājiem. Vasaras līgā piedalījās visas 30 NBA komandas, kā arī Attīstības līgas izlase. Katra komanda aizvadīja 5 spēles, izņemot Sakramento "Kings", kas aizvadīja 6 spēles. Vasaras līgas turnīrs notika Lasvegasā un Orlando laika posmā no 5. līdz 18. jūlijam.
Haralds Blaus
Haralds Kārlis Ādolfs Blaus (de, ru, Гарри Блау; — ) bija sportists (daiļslidotājs, šāvējs), mednieks, arhitekts, suņu audzētājs, sporta biedrību un sekciju vadītājs. Startēdams Krievijas Impērijas komandā, kļuva par pirmo olimpiskās medaļas ieguvēju no Latvijas 1912. gada Stokholmas vasaras olimpiskajās spēlēs, daudzkārtējs Latvijas rekordists un Latvijas meistars stenda šaušanā un daiļslidošanā.
Biogrāfija
Dzimis 1885. gada 5. februārī Mēdzūlas muižā, kas tolaik ietilpa Cēsu apriņķī, ārsta Kārļa Blaua un viņa sievas Marijas Emīlijas Sofijas (dzimušas Reisneres) ģimenē.
Pēc Tērbatas reālskolas absolvēšanas 1906. gadā 21 gada vecumā Haralds iestājās Rīgas Politehniskā institūta arhitektūras nodaļā. Ap šo laiku viņš pievērsās "figūru slidošanai" un šaušanas sportam pa māla baložiem (1930. gados šo sporta veidu pārdēvēja par "stenda šaušanu"). H. Blaus iestājās "Baltijas Pareizas medību un šaušanas biedrībā", vēlāk "Āgenskalna Strēlnieku biedrībā", gūstot abās jomās — daiļslidošanā un šaušanas sportā — ievērības cienīgus sasniegumus.
Pēc Politehnikuma absolvēšanas 1913. gadā H. Blaus iestājās armijā: Pirmā pasaules kara gadus aizvadīja kā arhitekts-inženieris Krievijas Impērijas armijas karaspēka dzīvokļu apgādes galvenajā pārvaldē Pēterburgā un Helsinkos (1913—1917), vēlāk — III inženieru družīnā (1917—1918). 1918. gadā saņēma Latvijas pavalstnieka beztermiņa pasi. 1919. gadā H. Blaus atgriezās Latvijā un strādāja dzelzceļu valdē Valmierā un Vecgulbenē, kā arī ceļu un būvju pārvaldē Cēsīs, bet no 1920. gada līdz 1927. gadam — apdrošināšanas un transporta a/s "Latvija" (kādreizējā apdrošināšanas biedrība Россия).
Dzīvoja Rīgā un aktīvi iesaistījās sporta dzīvē: daiļslidošanā pārstāvēja I Rīgas Riteņbraukšanas biedrību (I RRB), kurā vadīja arī tenisa sekciju un piedalījās sporta komisijā. Viņš atjaunoja līdzdalību Baltijas pareizas medību un šaušanas biedrībā (kopš 1923. gada Latvijas Pareizas medību un šaušanas biedrība), iestājās Latvijas Medību biedrībā (LMB). Ilgus gadus Blaus darbojās Latvijas Daiļslidošanas kluba vadībā, bija arī Latvijas Ziemas sporta savienības daiļslidošanas tiesnesis. 1931. gadā viņš privātā kārtā iedibināja ceļojošo balvu daiļslidošanā — meistarsacīkšu uzvarētājam obligātajās figūrās.
No 1927. līdz 1938. gadam Haralds Blaus strādāja par būvkonstrukciju mācības skolotāju Rīgas Valsts tehnikumā un darbojās kā praktizējošs arhitekts.
1935. gadā izdeva savu grāmatu “Šaušanas māksla ar skrošu bisi”, kurā bija apkopojis savu pieredzi un zināšanas gan medībās, gan stenda šaušanā. Grāmata ir atkārtoti izdota 2016. gadā.
Otrā pasaules kara sākumā viņa dzīvesbiedrei Elzai (dzim. Grīnberga, 1894. gadā), kura strādāja Rumānijas sūtniecībā, izdevās iegūt atļauju izbraukšanai uz Trešo reihu. Ar tuberkulozi saslimušais H. Blaus ar ģimeni — māti Liliju Blauu, sievu Elzu un bērniem — dēlu Haraldu (dz. 1927. gadā) un meitu Ritu Zigrīdu (dz. 1928. gadā) atstāja Latviju. Miris 1945. gada 4. jūnijā Augsburgā.
Sasniegumi sportā
Pirmo reizi viņa vārds presē saistībā ar sasniegumiem sportā minēts 1907. gada 21. janvārī Rīgas sporta biedrības ”Kaiserwald” sarīkotajās slidošanas sacīkstēs. Laikraksts Rigasche Zeitung ('Rīgas avīze') Sporta pielikumā rakstīja, ka “H. Blaus kungs uzskatāms par labu slidotāju...”. 1912. gada ziemā viņš kļuva par Baltijas provinču meistaru daiļslidošanā (vēlāk — trīskārtējs Latvijas meistars).
1910. gadā sāka piedalīties šaušanas sacīkstēs.
1911. gadā pirmsolimpiādes pārbaudes sacensības Pēterburgā 50 dalībnieku konkurencē šaušanā pa māla baložiem uzvarēja Haralds Blaus un iekļuva to to aptuveni 40 Baltijas guberņu sportistu vidū, kas tika iekļauti Krievijas vienībā V Olimpiskajās spēlēs (Krievijas Impērijas šāvēju izlasē vēl no Vidzemes bija rīdzinieki no Āgenskalna Strēlnieku biedrības Leons Suitiņš, Valters Bodnieks, Pauls Līts (Lieth), Boriss Pertels un leitnants Dāvids Veiss). Olimpisko spēļu pieteikuma anketā, kura aizpildījis kāds no Krievijas Impērijas Olimpiskās komitejas atbildīgajiem darbiniekiem 1912. gada 29. maijā, nepareizi ierakstīts gan Haralda Blaua vārds, gan viņa dzimšanas datums: „Russi. Harry Blau, 24. Decembre. Liflande” (šīs anketas neprecizitātes vēl arvien saglabājušās dažādos drukātos izdevumos un interneta mājaslapās).
V vasaras olimpiskās spēles Stokholmā: Zviedrijas kroņprinča golfa kluba zālājos, kas bija pārtapuši par šāvēju stadionu, baltmelnā tērptais 27 gadus vecais Blaus trīs dienas sacentās ar 11 valstu 61 labāko šāvēju. Haralds Blaus startēja šaušanā uz skrejošo briedi, 34 dalībnieku konkurencē ar 29 punktiem iegūstot 20. vietu, un pēc tam māla baložu šaušanā. Ar 91 punktu (no 100 iespējamiem) Haralds Blaus izcīnīja bronzas medaļu māla baložu šaušanā, piekāpjoties tikai Džeimsam Grēmam (ASV, 96 p.) un Alfrēdam Geldelam (Vācijas Impērija, 94 p.). Haralda Blaua bronza bija Krievijas Impērijas pirmā medaļa stenda šaušanā.
1924. gadā uz VIII vasaras olimpiskajās spēlēm Parīzē Haralds Blaus "organizatorisku iemeslu dēļ" sūtīts netika, kaut bija labā sportiskā formā. Toties 1926. gada Latvijas valsts pirmajās meistarsacīkstēs daiļslidošanā H. Blaus (I RRB) izcīnīja pārliecinošu uzvaru, kļūstot par Latvijas čempionu.
Gandrīz visu starpkaru periodu viņš bija Latvijas valsts vienības dalībnieks šaušanā — deviņkārtējs Latvijas meistars, — sasniedza daudzus Latvijas rekordus dažādās šaušanas disciplīnās. Trīsdesmitajos gados viņu jau dēvēja par "vecmeistaru". 1933. gadā valsts 15. gadadienas svētkos ar nozīmi “Par nopelniem” apbalvoto vidū kā vienīgais divu sporta veidu pārstāvis tika nominēts daiļslidotājs un stenda šāvējs Haralds Blaus.
Izcelsme un ģimene
Viņa tēvs Kārlis Blaus (1853—1906) bija Tērbatas Universitātes absolvents, viens no vecākās latviešu studentu korporācijas Lettonia dibinātājiem, Liezeres draudzes ārsts. Māte — vācbaltiete Marija Emīlija Sofija Blaus, dzimusi Reissnere. Tēva brāļi:
Andrejs Blaus (1847—?) beidzis Tērbatas Universitātes politekonomijas nodaļu, bijis ierēdnis Krievijas domēnu ministrijā, no 1889. gada finanšu ministrijā, valsts rūpniecības nodokļu revidents.
Augusts Blaus (1863—1920) Tērbatas Universitātē izmācījās par ārstu un strādāja par dzelzceļa un skolu ārstu Ventspilī, vadīja vietējo šaha biedrību, bija pilsētas galva (1901—1904).
Haralds Blaus pats sevi uzdeva par latvieti vai vācbaltieti, atkarībā no situācijas. Izceļojot no Latvijas Otrā pasaules kara sākumā, uzdeva sevi par vācieti.
Piemiņa
2012. gadā pie nama Baložu ielā 14, kur Haralds Blaus dzīvojis no 1932. līdz 1939. gadam, atklāta piemiņas plāksne.
Kubas valsts vadītāji
Laikā no 1902. līdz 1976. gadam (saskaņā ar 1901. un 1940. gada konstitūcijām) valsts vadītāja lomu pildīja Kubas prezidents.
2019. gada 24. februārī (saskaņā ar 2019. gada konstitūciju) prezidenta amats tika atjaunots. Pašreizējais valsts vadītājs ir Migels Diazs-Kanels — kā Valsts padomes prezidents (no 2018. gada 19. aprīļa līdz 2019. gada 10. oktobrim), pēc tam kā valsts prezidents.
Kristāls
Kristālu veidošanās
Parasti kristāli veidojas vielas sacietēšanas procesā. Ideālos apstākļos izveidojas viens kristāls - monokristāls, kam pilnīgi visi atomi pieder pie vienotas, stingri noteiktas kristāliskās struktūras. Tomēr dabā ideālu apstākļu nav un veidojas daudzi kristāli vienlaicīgi, kopā veidojot polikristālisku vielu. Piemēram, ikdienā sastopamie metāli ir polikristāli. Nereti kristāli simetriskā veidā saaug kopā, veidojot dvīņu kristālus.
To, kādu kristālisko struktūru pieņems šķidrums, nosaka:
Kristāliskās struktūras veidošanās procesu bieži dēvē par kristalizāciju.
Kaut gan parasti, vielai atdziestot veidojas kristālisks materiāls, noteiktos apstākļos šķidrums var sacietēt arī nekristāliskā stāvoklī. Visbiežāk tas notiek tad, ja sacietēšana notiek ļoti strauji, un atomi zaudē mobilitāti, pirms tie sasnieguši savas vietas kristāliskajā režģī. Šādu nekristālisku materiālu sauc par amorfu vielu, par stiklu. Jāatzīmē, ka principā pastāv atšķirība starp amorfu cietvielu un stiklu: stikls drīzāk ir viskozs šķidrums nevis cietviela - kaut gan par šo jautājumu vēl notiek speciālistu diskusijas.
Kristālu izplatība un īpatnības
Kristāliskā struktūra sastopama visu veidu materiālos ar visu veidu ķīmiskajām saitēm. Praktiski visi metāli eksistē polikristāliskā veidā - lai radītu amorfu vai vienkristālisku metālu, tas jādara mākslīgā veidā sarežģītos apstākļos. Kristāli ar jonu saitēm veidojas sacietējot sāļiem. Ļoti izplatīti ir kristāli ar kovalentām saitēm - te jāpiemin dimants, kvarcs, grafīts. Polimēros materiālos ir vairāk kristalizēti apvidi, taču kopumā lielie molekulu izmēri neļauj notikt pilnīgai kristalizācijai. Arī vājie van der Vāla spēki piedalās kristāliskās struktūras veidošanā - tie, piemēram, satur kopā grafīta plāksnītes.
Lielākajai daļai kristālu piemīt kristalogrāfiskie defekti. Šo defektu tipiem un struktūrai var būt ļoti liela ietekme uz minerālu īpašībām.
Daudziem kristāliskas formas materiāliem raksturīgas specifiskas elektriskās īpašības - feroelektriskais efekts un pjezoelektriskais efekts. Arī gaisma, ejot cauri kristālam, var iegūt specifiskas īpašības, piemēram, košas krāsas. Šos gaismas efektus pēta kristāloptika.
Kristālu audzēšana
Lielu kristālu iegūšanai vislabāk izmantot vara vitriolu CuSO4·5H2O vai kālija alumīnija alaunu KAl(SO4)2·12H2O, pagatavojot šo vielu piesātinātus šķīdumus. Šim nolūkam emaljētā traukā vai ugunsizturīga stikla vārglāzē, kuras tilpums ir 1,5 litri, ieber 200 gramus vara vitriola, pielej 1 litru destilēta ūdens un samaisa. Lai šķīšanu paātrinātu, trauku lēnām silda līdz +40 °C, šķīdumu periodiski maisot un pakāpeniski pieberot vēl 100 gramus minētās vielas. Iegūto šķīdumu atdzesē līdz +30 °C un filtrē caur vati vai parasto filtrpapīru. Pēc tam šķīdumu ielej emaljētā vai stikla traukā, piemēram, 0,5 litru tilpuma burkā. Pie koka skaliņa, kas garumā nedaudz pārsniedz trauka diametru, piestiprina smalku un izturīgu linu diedziņu, ko ievieto šķīdumā 5 cm dziļumā, skaliņu pārliekot pār trauku. Lai šķīdumā neiekļūtu putekļi, trauku nosedz ar papīru un noliek tādā vietā, kur to neskar satricinājumi un krasas temperatūras svārstības. Šķīduma pārpalikumu uzglabā noslēgtā pudelē.
Pēc vienas dienas diedziņu uzmanīgi izņem no šķīduma, izvēlas lielāko un skaistāko kristālu, bet pārējos ar pincetes vai adatiņas palīdzību rūpīgi notīra. Tad diedziņu atkal ievada šķīdumā.
Lai kristāls sekmīgi augtu, jāievēro, ka traukam un šķīdumam jābūt pilnīgi tīriem. Ik pēc 1—2 dienām šķīdumu un kristālu pārbauda. Ja uz diega vai uz izvēlētā kristāla parādās jauni, sīki kristāliņi, tos atkal uzmanīgi notīra. Ja kristāli sāk parādīties uz trauka sienām vai dibenā, tad šķīdums jāpārlej citā traukā, kristāli jānotīra, trauks jāmazgā, šķīdums jāpārlej atpakaļ un diegs ar kristālu atkal jāievieto tajā. Pretējā gadījumā liekie kristāli sāk augt, bet izvēlētais izšķīst.
Ūdenim pamazām iztvaikojot, vara vitriola pārpalikums nosēžas uz kristāla. Tas aug, bet šķīduma daudzums traukā samazinās, tāpēc šķīdums katru nedēļu jāpapildina līdz sākuma daudzumam, pielejot piesātināto vara vitriola šķīdumu.
Lai veicinātu kristālu augšanu, ik pēc 23 dienām šķīdumu var sasildīt par 2 °C, taču nekādā gadījumā vairāk, jo, paaugstinot temperatūru, palielinās vielas šķīdība, un kristāls nevis augs, bet izšķīdīs.
Pie diedziņa var izaudzēt līdz 100 gramiem smagu kristālu. Lai audzēšanu turpinātu, diegs jānogriež un kristāls jānovieto trauka dibenā vai vislabāk uz diviem šauriem stikla paliktņiem 1—2 cm augstumā no trauka dibena.
Ik pēc 1—2 dienām kristāls jāpārveļ citā stāvoklī un pēc vajadzības jāpapildina šķidruma daudzums — tad kristāls vienmērīgi augs no visām pusēm. Ja traukā sāk veidoties jauni kristāli, tie nekavējoties jāizņem vai arī audzēšanai kristāli jāpārliek citā traukā.
Kad kristāls izaudzis tik liels, ka trauka izmēri sāk traucēt tā augšanai, tas jānovieto lielā traukā. Līdz 100 g smagu kristālu var izaudzēt traukā ar 0,5 l lielu tilpumu. Tālākai kristāla audzēšanai nepieciešams trauks ar 1 litra tilpumu.
Kristālus var izaudzēt arī no amonija dzelzs alauna – NH4Fe(SO4)2·12H2O, kālija hroma alauna KCr(SO4)2·12H2O, kālija dihromāta K2Cr2O7, niķeļa sulfāta NiSO4·7H2O. Lai pagatavotu 1 litru attiecīgās vielas šķīduma, jāņem: Kad uzglabā izaudzētos kristālus, tie gaisā pamazām sairst, zaudē formu un krāsu, tas ir — sadēd, tāpēc tie jāpārklāj ar plānu vazelīna kārtiņu un jāpatur 1—2 sekundes acetonā.
Termins "kristāls" sarunvalodā
Terminam "kristāls" ir precīzi noteikta nozīme materiālu zinātnē un cietvielu fizikā, taču sarunvalodā vārdu "kristāls" attiecina uz cietvielām, kam ir labi izteikta un skaista ģeometriska forma. Arī šādas nozīmes kristāli dabā ir bieži sastopami. Sadzīvē pazīstami kristāli ir sniegpārsliņas, dimanti un parastā vārāmā sāls. Terminu "kristāls" attiecina arī uz materiāliem, kam šķautnaina forma piešķirta ar atliešanu formās, slīpēšanu un pulēšanu - stikla traukiem, piekariņiem.
Kristāla formu nedrīkst jaukt ar skaldnības plakņu piešķirtajām formām.
Kristāliem dažādās mitoloģijās nereti piedēvē ārstnieciskas īpašības un citas īpašas spējas.
1626. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1626. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā, bet Vidzemes un Latgales vēsturiskās zemes Pārdaugavas Livonijas hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš nebija pakļauts Kurzemes hercogistei. Turpinājās poļu-zviedru karš starp Polijas-Lietuvas kopvalsts un Zviedrijas karalistes karaspēkiem.
Valsts valoda
Valsts valoda ir viena vai vairākas valodas valstī, kurai(-ām) likumdošanas ceļā ir noteikts īpašs statuss attiecīgajā valstī vai tās daļā. Valsts valodā funkcionē likumdošanas, tiesu un valsts pārvaldes institūcijas, notiek mācības skolās, tiek publiskota informācija paziņojumos, izkārtnēs, reklāmās (informācija gan var tikt publiskota un mācības var notikt arī citās valodās). Parasti valsts valodas lietošanu nosaka attiecīgās valsts konstitūcija un speciāli likumi.
Parasti valsts valodas statusu iegūst valoda, kura ir dzimtā valoda vairumam attiecīgās valsts pilsoņu. Tomēr ir daudzi izņēmumi, piemēram, bijušās kolonijas Āfrikā bieži ir saglabājušas savu bijušo metropoļu valodas kā valsts valodas, parasti angļu vai franču valodu.
Popovičs
Popovičs (ru, be, uk, sr — 'priestera dēls'; sieviešu dzimtē Popoviča) ir slāvu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
4. Saeimas vēlēšanas
4. Saeimas vēlēšanas Latvijā notika 1931. gada 3. un 4. oktobrī.
Rezultāti
Vēlēšanās tika pieteikti 103 kandidātu saraksti no 44 partijām. Kopumā vēlēšanās piedalījās 974 822 pilsoņu, kas sastādīja 80,0% no visiem balsstiesīgajiem. Saeimā iekļuva 27 saraksti:
Tallinas iela (Rīga)
Tallinas iela ir Rīgas iela, Centra rajona, Centra, kā arī Vidzemes priekšpilsētas Brasas un Grīziņkalna apkaimēs. Tallinas iela sākas pie Miera ielas krustojuma un beidzas pie Valmieras un Augusta Deglava ielas krustojuma. Tallinas ielas kopējais garums ir 1722 metri.
Vēsture
Senākais ielas nosaukums bija Riepnieku iela (de), kas savu nosaukumu bija ieguvusi no tauvu vijēju cunftes. Tā sākās pie Lielā pumpja un atdūrās smilšu kāpās pie Tirgus ielas (Jāņa Asara ielas), kur 1885. gadā sāka Svētā Pāvila baznīcas celtniecību.
Agrāk iela uz ziemeļrietumiem stiepās tikai līdz Aleksandra (Brīvības) ielai, aiz tās sākās Miera iela (Friedens Strasse). 1885. gadā Riepnieku ielu apvienoja ar Miera ielu un tām piešķīra Rēveles ielas nosaukumu.
1939. gadā Rēveles ielu pārdēvēja par Tallinas ielu.
Ielu savienojumi
Tallinas iela ir savienota ar šādām ielām:
Ekrāna aktieru ģildes balva
Ekrāna aktieru ģildes balva (en) ir ikgadēja balva, ko pasniedz ASV arodbiedrība Ekrāna aktieru ģilde-Amerikas televīzijas un radio mākslinieku federācija (SAG-AFTRA), kas pārstāv ap 160 000 filmu un televīzijas darbinieku, aktieru, žurnālistu, ierakstu un radio personības. Balva tiek piešķirta par izcilu sniegumu filmās un televīzijā. Piecas balvas tiek pasniegtas par sasniegumiem filmās, bet 8 balvas — par sniegumu televīzijā.
Ekrāna aktieru ģildes balvas pasniegšana notiek kopš 1995. gada, un Holivudā šis pasākums ir kļuvis par nozīmīgu notikumu. Pretendentus uz balvām izvirza divas komitejas, kas katru gadu tiek sastādītas no nejauši izvēlētiem apvienības dalībniekiem. Katrs komitejas loceklis var izvirzīt pa pieciem pretendentiem katrā kategorijā. Par pieciem visbiežāk nosauktajiem nominantiem katrā kategorijā var balsot pilntiesīgie apvienības biedri. Apbalvošanas pasākumu kopš 1998. gada translē ASV televīzijas kanāls TNT, kā arī TBS (no 2007. gada).
Līdz 2019. gadam visvairāk balvas dažādās kategorijās saņēmuši Aleks Boldvins un Džulianna Margulisa — katrs pa 8 balvām par lomām televīzijā.
Daudzus gadus agrāk, jau kopš 1962. gada, tika aizsākta Ekrāna aktieru ģildes balvas pasniegšana par mūža ieguldījumu. Pirmais to saņēma komēdiju aktieris, dziedātājs un dejotājs Edijs Kantors.
Alternativa Sociale
Alternativa Sociale ir galēji labēja politiska partiju koalīcija Itālijā, kuru 2003.gadā izveidoja Benito Musolīni mazmeita Alesandra Musolini pēc viņas aiziešanas no Alleanza Nazionale, kas atkāpās no fašisma principiem. Apvienojoties ar divām citām nacionālistu grupām - Fronte Sociale Nazionale un Roberto Fiores vadīto Forza Nuova - partija guva zināmus panākumus 2004. gada Eiroparlamenta vēlēšanās, iegūstot vienu deputāta vietu. Šī partija atbalsta itāļu nacionālismu un ir kritiska pret Džanfranko Fini atkāpšanos no fašisma un tuvināšanos nacionālkonservatīvismam.
Viensliedes dzelzceļš
Viensliedes dzelzceļš, arī monoreils (en), ir dzelzceļa transporta sistēma, kura balstīta tikai uz vienu sliedi. Dažreiz par viensliedes dzelzceļu nepareizi sauc parastā dzelzceļa vienceļa līniju (viensliežu dzelzceļu), kur ir divas sliedes, bet tikai viena dzelzceļa līnija.
Pirmsākumi
Pirmo vienceļa sliežu prototipu 1820. gadā Krievijā izgatavoja Ivans Elmanovs. Jau kopš 19. gadsimta sākuma tika mēģināts radīt vienceļa sliežu alternatīvas parastajiem dzelzceļiem.
Simtgades vienlaidus dzelzceļš tika izstādīts Simtgades izstādē Filadelfijā 1876. gadā. Pēc tās projekta 1877. gadā tika uzbūvēts Bredfordas un Fosteru strauta dzelzceļš, kas darbojās vienu gadu - no 1878. gada janvāra līdz 1879. gada janvārim.
Ap 1879. gadu Hadsons un Stingfelovs neatkarīgi viens no otra ierosināja "vienas sliedes" sistēmu, kurā izmantoja apgrieztu "V" veida sliedi (un tādējādi šķērsgriezumā veidoja "Λ" formu). Tā bija paredzēta militārām vajadzībām, bet tika uzskatīta arī par civilām vajadzībām izmantojamu "lētu dzelzceļu". Tāpat viena no pirmajām praktiski pielietotajām sistēmām bija franču inženiera Šarla Lartiža (Charles Lartigue) uzbūvētā līnija starp Ballybunion un Listowel Īrijā, kas tika atklāta 1888. gadā un darbojās 36 gadus, bet 1924. gadā tika slēgta (Īrijas pilsoņu kara postījumu dēļ). Tā izmantoja vienu nesošo slodzi nesošu sliedi un divas apakšējās, ārējās sliedes līdzsvara nodrošināšanai, visas trīs sliedes balstījās uz trīsstūrveida balstiem. Tā būve bija lēta, bet ekspluatācija sarežģīta. Iespējams, pirmā vienceļa lokomotīve bija 0-3-0 tvaika lokomotīve šajā līnijā. Starp Liverpūli un Mančestru 1901. gadā tika ierosināts izveidot ātrgaitas viensliežu dzelzceļu, izmantojot Lartigue sistēmu.
Bointona velosipēdu dzelzceļš bija ar tvaiku darbināma viendzelzceļa līnija Bruklinā, Longailendā, Ņujorkā. Tā brauca pa vienu nesošo slodzi nesošu sliedi zemes līmenī, bet ar koka augšējo stabilizējošo sliedi, ko savienoja pāris horizontāli pretēji novietotu riteņu. Dzelzceļš darbojās tikai divus gadus, sākot no 1890. gada.
Hotchkiss Bicycle Railroad bija vienceļa sliežu dzelzceļš, pa kuru varēja braukt ar atbilstošu pedāļu velosipēdu. Pirmo šādu dzelzceļu uzbūvēja 1892. gadā starp Smitvilu un Mount Holly, Ņūdžersijā. To slēdza 1897. gadā. Citi paraugi tika būvēti Norfolkā no 1895. līdz 1909. gadam, Great Yarmouth un Blackpool, Apvienotajā Karalistē no 1896. gada.
1900.-1950. gadi
Agrīnajos projektos izmantoja dubultās sliedes ar vienu metāla sliedi, kas bija alternatīva parasto dzelzceļu dubultajām sliedēm, gan vadot, gan atbalstot vienceļa vagonu. Saglabājusies piekaramā versija ir vecākā joprojām ekspluatācijā esošā sistēma - Vupertāles vienceļa sliežu ceļš Vācijā. Arī 1900. gadu sākumā tika izmēģinātas žiroskopiskās vienceļa sliedes ar vagoniem, kas žiroskopiski balansēja uz vienas sliedes, bet tās nekad netika izstrādātas tālāk par prototipa stadiju. Evinga sistēma, ko izmanto Patjalas valsts vienceļa vilcienu sistēmā Pendžābā, Indijā, balstās uz hibrīda modeli ar slodzi nesošu vienu sliedi un ārējo ratu līdzsvara nodrošināšanai. Starp Liverpūli un Mančestru 1901. gadā tika ierosināts izveidot ātrgaitas viensliežu dzelzceļu, izmantojot Lartigue sistēmu.
Brennana žiroskopisko viensliežu dzelzceļu 1910. gadā apsvēra iespēju izmantot ogļu raktuvē Aļaskā. Francijas Patentu birojs 1920. gada jūnijā publicēja Anrī Koandas (Henri Coanda) izstrādāto FR 503782 par "Transporteur Aérien" - gaisa pārvadātāju.
Divdesmitā gadsimta pirmajā pusē tika ierosināti daudzi citi projekti, kas vai nu nekad netika izstrādāti, vai arī palika īslaicīgi prototipi. Viens no pirmajiem ASV iecerētajiem monoraiļu projektiem bija Ņujorkā 20. gadsimta 30. gadu sākumā, kas tika izstrādāts vilcienu sistēmas vajadzībām.
50.-80. gadi
20. gadsimta otrajā pusē vienlaidus dzelzceļi sāka izmantot lielākus siju vai siju sliežu ceļus, kur transportlīdzekļus balstīja viens riteņu komplekts un vadīja cits. Pagājušā gadsimta 50. gados Vācijā tika uzbūvēts 40 % mēroga sistēmas prototips, kas bija paredzēts 200 mph (320 km/h) ātrumam taisnos posmos un 90 mph (140 km/h) ātrumam līkumos. Bija konstrukcijas ar transportlīdzekļiem, kas balstījās uz sijām, bija piekārti vai balstījās uz sijām. Pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados radās ALWEG konstrukcija ar balstiem, kam sekoja modernizēts piekaramais tips - SAFEGE sistēma. ALWEG tehnoloģijas versijas izmanto divi lielākie vienceļa sliežu ceļu ražotāji - Hitachi Monorail un Bombardier.
Pirmā ASV ekspluatācijā nodotā vienlaidu viena sliežu ceļa ekspluatācija sākās 1956. gadā Hjūstonā, Teksasas štatā. Disnejlendā Anaheimā, Kalifornijas štatā, 1959. gadā atklāja pirmo ASV ikdienā funkcionējošo vienceļa sliežu sistēmu. Vēlāk šajā periodā papildu vienceļa sliedes tika uzstādītas Walt Disney World Floridā, Sietlā un Japānā. Vienvirziena sliedes tika popularizētas kā futūristiska tehnoloģija ar izstāžu iekārtām un atrakciju parku pirkumiem, kā to apliecina mūsdienās izmantotās mantotās sistēmas. Tomēr salīdzinājumā ar parastajām transporta sistēmām viendzelzceļa sliežu ceļi nostiprinājās tikai nedaudz. Alejandro Goicoechea-Omar 1972. gada martā publicēja patentu DE1755198 par "mugurkaulnieku vilcienu", kas tika uzbūvēts kā eksperimentāla trase Las Palmas de Grankanārijā, Spānijā. Līdz ar aviopārvadājumu un iepirkšanās centru parādīšanos parādījās privātuzņēmumu nišas, kurās tika būvētas maršruta tipa sistēmas.
Vienu sliežu ceļa kā sabiedriskā transporta uztvere
No 1950. līdz 1980. gadam, tāpat kā visas sabiedriskā transporta sistēmas, arī monorail koncepcija, iespējams, cieta no konkurences ar automobiļiem. Tajā laikā Amerikā pēc Otrā pasaules kara valdīja optimisms, un cilvēki masveidā iegādājās automobiļus, pateicoties piepilsētu attīstībai un starpštatu autoceļu sistēmai. Iespējams, ka tieši vienceļa sliežu ceļi cieta no sabiedriskā transporta iestāžu nevēlēšanās ieguldīt līdzekļus nepārbaudītas tehnoloģijas augstās izmaksās, ja bija pieejamas lētākas, nobriedušas alternatīvas. Pastāvēja arī daudzas konkurējošas monoraiļu tehnoloģijas, kas vēl vairāk sašķēla to nozīmi. Viens no ievērojamiem publiskās viensliežu dzelzceļa sistēmas piemēriem ir AMF Monorail, ko izmantoja kā transporta līdzekli ap 1964.-1965. gada Pasaules izstādi.
Vairākas vienceļa sliežu sistēmas, kas sākotnēji bija iecerētas kā transporta sistēmas, izdzīvoja no ieņēmumiem, ko gūst no tūrisma, gūstot labumu no unikālajiem skatiem, ko piedāvā lielākoties uz paaugstinājuma esošās iekārtas.
Nesenā vēsture
Kopš 20. gadsimta 80. gadiem lielākā daļa vienceļu sabiedriskā transporta sistēmu ir Japānā, ar dažiem izņēmumiem. Tokijas Monorail ir viena no noslogotākajām pasaulē, vidēji 127 000 pasažieru dienā, un kopš 1964. gada tā ir apkalpojusi vairāk nekā 1,5 miljardus pasažieru. Ķīna nesen, 2000. gadu beigās, uzsāka vienceļa sliežu attīstību, un tur jau ir pasaulē lielākā un noslogotākā vienceļa sistēma, un vairākās pilsētās tiek būvētas vairākas vienceļa vienceļa sabiedriskā transporta sistēmas. Uz Bombardier Innovia Monorail balstīta sistēma tiek būvēta Wuhu, un vairākas BYD izstrādātas "Cloudrail" sistēmas tiek būvētas vairākās pilsētās, piemēram, Guang'an, Liuzhou, Bengbu un Guilin. Vienvirziena sliedes joprojām tiek izmantotas nišas pārvadājumu tirgos un atrakciju parkos.
Čuncinas dzelzceļa tranzīts Ķīnā 2004. gadā pieņēma unikālu uz ALWEG balstītu konstrukciju ar ritošo sastāvu, kas ir daudz platāks nekā vairums vienceļa sliežu ceļu un kura ietilpība ir salīdzināma ar smagā dzelzceļa sliežu ceļa ietilpību. Tas ir tāpēc, ka Čuncinu šķērso daudzi kalni, kalni un upes, tāpēc tuneļu būve nav iespējama, izņemot dažus gadījumus (piemēram, 1. un 6. līnija), jo ir ļoti liels dziļums. Mūsdienās tā ir lielākā un noslogotākā vienloga dzelzceļa sistēma pasaulē.
Sanpaulu, Brazīlijā, kā daļu no sabiedriskā transporta tīkla būvē divas lielas ietilpības viendzelzceļa līnijas. Līnija Nr. 15 tika daļēji atklāta 2014. gadā, tās garums pēc pabeigšanas 2022. gadā būs 27 km (17 jūdzes), un tās jauda būs 40 000 pasažieru dienā, izmantojot Bombardier Innovia Monorail vilcienus. 17. līnijas garums būs 17,7 km (11,0 jūdžu), un tajā izmanto BYD SkyRail dizainu. Tiek būvētas arī citas nozīmīgas monorail sistēmas, piemēram, divas Kairas Monorail līnijas, divas līnijas MRT (Bangkokā) un SkyRail Bahia Brazīlijā.