cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zelta Orda
Hana Uzbeka un viņa pēcteču valdīšana (1312—1359)
Viņa kronēšanas ceremonijā piedalījās Vladimiras lielkņazs Mihails Jaroslavičs, kas līdz 1315. gadam uzturējās Ordas galvaspilsētā Sarajā. Pēc viņa aizbraukšanas pie hana Uzbeka ieradās lielkņaza sīvākais konkurents Maskavas kņazs Jurijs Daņilovičs un ieguva viņa labvēlību. 1317. gadā hans Uzbeks izdeva savu māsu Končaku viņam par sievu, kas pārgāja pareizticībā ar vārdu Agafja (Агафья). Lielkņazs Mihails sakāva kņaza Jurija karaspēku un sagūstīja viņa sievu, kas drīz nomira. Kņazs Jurijs aizbēga pie sava sievastēva uz Saraju. 1318. gadā saniknotais hans Uzbeks izsauca lielkņazu Mihailu uz Saraju, kur abiem sāncenšiem bija jāstājas tiesas priekšā. Decembrī hans piesprieda Mihailam nāves sodu, bet Jurijam piešķīra lielkņaza jarliku.
Carry Out
Vietas topos
Šobrīd' 'Carry Out' ir visveiksmīgākais singls no albuma, sasniedzot 11. vietu Billboard Hot 100.
Zelta Orda
Hana Uzbeka un viņa pēcteču valdīšana (1312—1359)
1319. gadā hans Uzbeks ar milzīgu armiju (ap 300 tūkstošiem karavīru) devās karagājienā pret Bizantijas impēriju un atkārtoti nopostīja tās rietumu daļu (Trāķiju) 1324. gadā. 1322. gadā tika nopostītas katoļu baznīcas Krimas pilsētā Sudakā. 1318. un 1324. gadā Zelta Ordas karaspēks iebruka Ilhanātā tagadējās Irānas teritorijā. 1319. gadā Lietuvas dižkunigaitis Ģedimins noslēdza militāru savienību ar Zelta Ordu un pēc tam, kad viņš pakļāva Vitebsku (1320), Galīciju un Volīniju (1320-1324), Kijivu (1325) un Smoļensku (1326), lika tām turpināt maksāt hanam Uzbekam meslus. Pēc lielkņaza Jurija blēdībām ar hanam savāktajiem mesliem 1322. gadā lielkņaza jarliku hans Uzbeks piešķīra Mihaila dēlam Dmitrijam. Kad 1325. gadā kņazu Mihailu izsauca uz Saraju, kur pēc kāda laika ieradās arī lielkņazs Dmitrijs un dusmu uzplūdos nogalināja sava tēva apvainotāju. Pēc deviņu mēnešu apcietinājuma hans lika sodīt lielkņazu Dmitriju ar nāvi un par lielkņazu iecēla viņa jaunāko brāli Aleksandru. 1327. gadā Tverā ieradās hana Uzbeka brālēns Čolhans (Чол-хан, krievu hronikās Ševkals), kas izdzina lielņazu Aleksandru no viņa pils. Pilsētā izplatījās baumas, ka Čolhans grib kļūt par lielkņazu un pievērst Krievzemi islāmam. Tveriešu sacelšanās laikā Čolhans ar viņa karadraudzi gāja bojā aizdedzinātajā pilī. Hans Uzbeks lielkņaza jarliku piešķīra Maskavas kņazam Ivanam Daņilovičam, kas ar 50 tūkstošiem tatāru karavīru ieradās Tverā un nodedzināja to.
1326. gadā hans Uzbeks atjaunoja meslu maksājumus lielhanam Jesuntemuram (Yesün Temür) Pekinā, 1330. gadā mēģināja pakļaut Serbiju, 1335. gadā uzbruka Ilhanātam un 1337. gadā Bizantijas impērijai.
Pēc hana Uzbeka nāves par hanu īslaicīgi kļuva Tinibeks, kuru nogalināja viņa brālis Džanibeks, kas pats kļuva par Ordas hanu (valdīja 1342–1357). Viņš organizēja Zelta Ordas karagājienus Maskavas lielkņazu vadībā pret Lietuvas dižkunigaitiju un Poliju 1344. gadā. Šajā laikā Ordas teritorijā uzliesmoja mēra epidēmija, kas paralizēja tirdzniecību. 1356. gadā Džanibeks iekaroja Tebrizu un pakļāva daļu tagadējās Irānas. 1357. gadā hanu Džanibeku nogalināja viņa dēls Berdibeks (valdīja 1357—1359), pēc kura nāves izbeidzās Džuči un Batu dinastija.
Juku periods (1359-1380)
Pēc hana Berdibeka nogalināšanas 1359. gadā uz Ordas hana troni pretendēja vairākas Čingishana pēcteču sānu līnijas, reizēm vienlaikus pat četri pretendenti sacentās par ietekmīgo karavadoņu labvēlību. Lietuvas dižkunigaitis Aļģirds 1362. gadā uzvarēja Ordas hana Hadži Murada karaspēku kaujā pie Zilajiem ūdeņiem un pievienoja saviem valdījumiem Kijivas kņazisti un Melnās jūras piekrastes stepes tagadējā Ukrainas teritorijā. Maskavas kņazs Dmitrijs 1362. gadā ieguva lielkņaza jarliku.
Šis laiks sakrita ar nestabilitātes periodu Mongoļu impērijas centrā Ķīnā, kur uzvarēja Sarkano apsēju sacelšanās. Pēdējais Juaņu dinastijas imperators Togantemurs 1368. gadā bēga uz Karakorumu Mongolijā un zaudēja savu varu pār agrākās impērijas daļām. Bijušajā impērijas galvaspilsētā Pekinā sāka valdīt Minu dinastija. Mazgadīgā hana Muhameda Bolaka valdīšanas laikā 1370. gadā Dženovas tirgotāju atbalstītais karavadonis Mamajs kļuva par reģentu un patieso Ordas valdnieku, kaut arī nebūdams Čingishana pēctecis, viņš formāli nevarēja kļūt par hanu. To izmantoja kņazs Dmitrijs Donskis, kas 1371. gadā atteicās pakļauties Mamaja prasībai atdot Vladimiras lielkņaza titulu savam sāncensim Tveras kņazam.
1375. gadā Horezmas hanam Urusam izdevās ieņemt Saraju un apvienot lielāko daļu no Mamajam nepakļautajām Ordas zemēm.
1377. gadā Mamajs vēlējas iegūt tiesības ievākt nodokļus krievu zemēs un viņa sabiedrotais karavadonis Arpašs sakāva Maskavas kņazu Dmitriju kaujā pie Pianas upes, savukārt 1378. gadā kņazam Dmitrijam izdevās uzvarēt karavadoni Murzu Begiču kauja pie Vožas upes.
Mamaja sakāves rezultātā hanam Tohtamišam 1381. gadā no jauna izdevās apvienot Ordas zemes savā pakļautībā.
Ordas vienotības atjaunošana (1380—1419)
1378. gadā attāls hana Urusa radinieks Tohtamišs ar Samarkandas emīra Tamerlana palīdzību uzsāka karu pret Mamaju un 1380. gadā ieņēma Sarai-Berki. Pēc Kuļikovas kaujas Tohtamišs Krimā pilnīgi sakāva Mamaja karaspēku un tika ievēlēts par jauno Ordas hanu. Lai atjaunotu kontroli pār krievu knazistēm, 1382. gada augustā hans Tohtamišs iebruka krievu zemēs. Ņižņijnovgorodas, Rjazaņas un Tveras kņazi apliecināja savu padevību Tohtamišam, bet Maskavas kņazs Dmitrijs devās uz Kostromu vākt karaspēku. Maskavu aizstāvēja vienīgi tās garnizons un lietuvieši Aļgirda mazdēla Osteja vadībā, kurus Ordas karaspēks uzvarēja un izpostīja Maskavu un apkārtējās pilsētas. 1383. gadā hans Tohtamišs uzvarēja arī Lietuvas dižkunigaiti Jagaili kaujā pie Poltavas, kas piekrita maksāt Zelta Ordai meslus par viņam pakļautajam krievu zemēm.
Pēc krievu zemju pakļaušanas hans Tohtamišs 1385. gadā iebruka arī viņa bijušajam sabiedrotajam emīram Tamerlanam pakļautajās Aizkaukāza zemēs. Tamerlana karaspēks sakāva Zelta Ordas karaspēku 1391. gada kaujā pie Kondurčes (tagadējais Samāras apgabals) un 1395. gadā pie Terekas upes. Tamerlans nopostīja Ordas galvaspilsētu Saraj-Beki un Krimas ostas. Tohtamišs aizbēga pie Lietuvas dižkunigaiša Vītauta, viņa vietā Tamerlans par Ordas hanu iecēla hana Urusa mazdēlu Timuru Kutlugu (valdīja 1395—1399). Tohatamišs apsolīja pakļauties Vītautam, ja viņš palīdzēs tam atgūt varu Zelta Ordā. Jau 1392. gadā Maskavas kņazs Vasīlijs bija noslēdzis savienību ar Vītautu un apprecējis viņa meitu. 1398. gadā Vītauts ieņēma cietoksni pie Dņepras upes grīvas un paplašināja Lietuvas teritoriju līdz pat Melnās jūras piekrastei. Tomēr izšķirošajā kaujā pie Vorsklas upes (tagadējās Ukrainas austrumos) emīrs Edigejs 1399. gadā uzvarēja Vītauta vadīto karaspēku un Tohtamišs bēga uz Sibīriju, kur viņu 1405. gadā nogalināja hans Šadibeks. Tohtamiša dēls Džalaladins aizbēga pie Lietuvas dizkunigaiša Vītauta un 1410. gadā piedalījās Grīnvaldes kaujā pret Vācu ordeni. 1408. gadā emīrs Edigejs iebruka krievu zemēs un Maskavas kņazs Vasilijs I Dmitrijevičs no jauna bija spiests atzīt Zelta Ordas virsvaru un 1412. gadā samaksāt iekavētās nodevas. Ar dižkunigaiša Vītauta palīdzību Džalaladins kļuva par Zelta Ordas hanu (1412—1413). Emīrs Edigejs līdz savai nāvei 1419. gadā nostiprinājās Krimā, no kurienes uzbruka Tohtamiša pēctečiem un vairākas reizes padzina viņus no Sarajas, vietā ieliekot sev paklausīgus hanus.
Sadalīšanās neatkarīgās hanistēs (1438-1502)
Pēc Edigeja nāves 1419. gadā par Ordas hanu Sarajā kļuva Tohtamiša radinieks Ulu Muhameds, kuru 1423. gadā ar uzbeku palīdzību padzina Baraks. Pēc hana Baraka nogalināšanas 1427. gadā Sarajā no jauna par hanu kļuva Ulu Muhameds, bet viņu izaicināja Tohtamiša brālēna pēcnācējs Seids Ahmeds (1433), kuru atbalstīja Lietuvas dižkunigaitijas troņa pretendents Švitrigailis un Maskavas lielkņazs Vasīlijs II. Pēc varas zaudēšanas Sarajā hans Ulu Muhameds dibināja Kazaņas hanisti (1438) un piespieda pakļauties Maskavas kņazu Vasīliju II. Ordas hanu pretendentu cīņu rezultātā pakāpeniski tika nodibinātās arī citas patstāvīgas hanistes - Krimas haniste (1441), Nogaju Orda (pēc 1440. gada), Kazahu haniste (1456), Astrahaņas haniste (1466), visbeidzot Tjumeņas haniste (1468), kas vēlāk tika pārdēvēta par Sibīrijas hanisti. Atlikušajās Ordas stepju teritorijās starp Dņepras un Jaikas upēm saglabājās valstisks veidojums ar galvaspilsētu Sarajā, kas vēlāk ieguva Dižās Ordas nosaukumu. Tās hans Ahmeds valdīja 1465. — 1481. gadā un atkārtoti 1474. un 1476. gadā aicināja Maskavas lielkņazu Vasīliju III kļūt par viņa vasali. Maskavas kņazs jau līdz 1478. gadam bija pakļāvis sev gandrīz visas krievu apdzīvotas zemes un atteicās maksāt meslus. Tā vietā viņš noslēdza savienību ar Krimas hanu Mengli Geraju un Moldovas gospodaru Stefanu, savukārt Dižās Ordas hans Ahmeds noslēdza savienību ar Polijas karali un Lietuvas dižkunigaiti Kazimiru IV.
1480. gada oktobrī Dižās Ordas karaspēks cauri Lietuvai pakļautajam zemēm virzījās uz Maskavu, bet tika apstādināts pie Ugras upes, tā laika Lietuvas-Maskavijas robežas (tagadējā Kalugas apgabalā). Tur tatāri vairāk kā mēnesi veltīgi gaidīja Lietuvas dižkunigaitijas karaspēka ierašanos, kas tajā laika atvairīja Krimas karaspēka iebrukumu. Sakarā ar ziemas iestāšanos hana Ahmeda karaspēks atkapās uz Saraju, kurai 1481. gada janvārī uzbruka Nogaju Ordas karaspēks un hanu nogalināja. Krievijas vēsture ar laiku šo "stāvēšanu uz Ugras upes" saka uzskatīt par mongoļu-tatāru jūga beigām. 1491. gadā Krimas hans aicināja savus sabiedrotos doties karagājienā pret Ordas hanu Šeihu Ahmedu. Līdz tā paša gada novembrim apvienotie krievu un Krimas tatāru karaspēki iznīcināja Ordas karaspēku, kura paliekas 1501. gadā atkāpās uz stepēm ziemeļos no Donas, kur 1502. gadā to uzvarēja Krimas hana karaspēks. Šeihs Ahmeds bēga uz Kazaņu, tad 1504. gadā uz Akermanu un Kijivu, kur veda sarunas ar Osmaņu impērijas sultānu Bajezidu II un Lietuvas dižkunigaiti Aleksandru. Pēc 1505. gada bijušais Ordas hans atradās apcietinājumā Lietuvā. 1514. gadā par Ordas hanu pasludināja viņa jaunāko brāli Hadži Muhamedu, ko pēc dažiem gadiem nogalināja.
Freds Hoils
Sers Freds Hoils (en, dzimis, miris ) — angļu astronoms. Devis būtisku ieguldījumu zvaigžņu kodolsintēzes teorijas izpētē. Vairāku pretrunīgi vērtētu ideju autors.
Dzimis 1915. gadā Bredfordā vilnas tirgotāja ģimenē. Studējis matemātiku Kembridžas Universitātē. Mūža lielāko daļu strādājis Kembridžas astronomijas institūtā, kādu laiku bija tā direktors.
1948. gadā Hoils kopā ar Tomasu Goldu un Hermanu Bondi izstrādāja Lielā Sprādziena teorijai alternatīvo Visuma līdzvara teoriju (Steady State theory), kura līdz XX gadsimta sešdesmito gadu beigām konkurēja ar Lielā Sprādziena teoriju, bet, līdz ar reliktstarojuma atklāšanu, vairums astronomu mūsdienās to ir atmetuši. Hoils līdz sava mūža galam bija Lielā Sprādziena teorijas kritiķis. Ironiski, ka Hoils ir paša Lielā Sprādziena (Big Bang) termina autors, kuru viņš tā nosauca 1949. gada intervijā BBC.
1957. gadā Hoils kopā ar Džefriju Berbidžu, Margareti Berbidžu un Viljamu Fauleru publicēja rakstu "Elementu sintēze zvaigznēs" (Synthesis of elements in stars), sauktu par B²FH, kurā aprakstīja zvaigžņu kodolsintēzes reakcijas, par ko Faulers 1983. gadā saņēma Nobela prēmiju fizikā.
Mūža otrajā pusē Hoils bija darvinisma kritiķis un panspermijas teorijas atbalstītājs. Viņam pieder vārdi, ka augstāko organismu rašanās šādā veidā līdzinās iespējai, ja "tornado pūtiens aviorūpnīcā saliktu BOEING 747" (a tornado sweeping through a junk-yard might assemble a Boeing 747 from the materials therein). Šo uzskatu dēļ Freds Hoils ir kļuva par vienu no Apzinātās radīšanas teorijas (Intelligent design) piekritēju autoritāti.
Hoils bija arī zinātniskās fantastikas autors. Latviski 1969. gadā izdots romāns "Andromēda" (A for Andromeda).
Jaunlatvieši
Jaunlatvieši ir jēdziens, ko attiecina uz pirmās latviešu tautas atmodas intelektuāļiem, kas darbojās 19. gadsimta 50.—80. gados. Jaunlatvieši deva lielu ieguldījumu latviešu nacionālās kultūras attīstībā, literārās valodas izkopšanā, folkloras vākšanā, nacionālās literatūras veidošanā u.c.
Priekšvēsture
Apgaismības laikmeta ideju izplatīšanai 1802. gadā mācītājs Liborijs fon Bergmanis nodibināja "Rīgas literāri praktisko pilsoņu savienību" (Literärisch-Praktische Bürgerverbindung). Drīz pēc dzimtbūšanas atcelšanas Johans Gotfrīds Ageluts kopā ar 12 Vidzemes un diviem Kurzemes un Zemgales mācītājiem 1824. gadā nodibināja Latviešu literāro biedrību (Lettisch-literärische Gesellschaft) latviešu valodas, folkloras un kultūras izpētei un popularizēšanai. Vēlāk biedrībā iestājās arī latviešu sabiedriskie darbinieki Juris Bārs, Ansis Līventāls, Juris Neikens un citi.
Kustības veidošanās
19. gadsimta vidū, pateicoties ekonomiskajām pārmaiņām un dzimtbūšanas atcelšanai, notika straujāka izglītības un kultūras attīstība. Tika atvērtas vairākas pagastskolas un arī draudzes skolas. 1856. gada februārī Tērbatas Universitātes latviešu studenti izveidoja "Tērbatas latviešu vakaru" kopu, kuras loceklis Juris Alunāns 1856. gadā izdeva dzejoļu krājumu "Dziesmiņas, latviešu valodai pārtulkotas". Nosaukumu "jaunlatvieši" pirmo reizi laikrakstā Das Inland lietoja vācbaltiešu mācītājs Gustavs Braše, kurš, izlasot J. Alunāna dzejoļu krājumu, autoram piedēvēja jaunlatvieša vārdu, ar to domājot nemiernieku, dumpinieku. Sākotnēji šis jēdziens tika lietots nievājošā, ironiskā nozīmē, taču konotācija mainījās, pašiem jaunlatviešiem to pieņemot un lietojot.
Tērbatas latviešu vakaru kopa 1857. gadā kļuva par studentu korporācijas Fraternitas Academica Dorpatensis kodolu, tās vadībā tika ievēlēti Krišjānis Valdemārs, Krišjānis Barons, E. Grīnhofs un Jānis Zakranovičs. 1860. gadā Juris Alunāns Tērbatā izdeva trīs grāmatas ar nosaukumu "Sēta, daba un pasaule". Pirmās grāmatas moto bija "Pats lielais spēks pie cilvēka ir prāts Un zināšanas; kas tos ienīst, tāds Jo drīzi bojā ies." Visās trijās burtnīcās bija ievietoti Alunāna priekšvārdi, pirmajā grāmatā publicēts atdzejots čehu rakstnieka Čelakovska dzejolis „Nevis slinkojot un pūstot”, kas kļuva par vienu no jaunlatviešu kustības simboliem. 1909. gadā Jurjānu Andrejs himnai sacerēja mūziku.
Darbība
Pēc studiju beigšanas Tērbatā Juris Alunāns, Krišjānis Barons un Krišjānis Valdemārs pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā, kur izdeva laikrakstu "Pēterburgas Avīzes" (1862-1865). Laikraksta redakcijā darbojās arī Indriķis Alunāns, Jēkabs Zvaigznīte, Ernests Dinsbergs, Kaspars Biezbārdis, Bernhards Dīriķis u.c.
Rubio
Rubio var būt:
Jaunlatvieši
Darbība
1868. gada 22. novembrī Rīgas latvieši Jānis Frīdrihs Baumanis, Bernhards Dīriķis un Rihards Tomsons izveidoja Rīgas Latviešu biedrību (RLB), tās dibināšanas sapulcē piedalījās vairāk nekā 100 biedru, kas ievēlēja 36 runas vīrus. Biedrības galvenie mērķi sākotnēji bija palīdzība trūkumcietējiem un derīgu zināšanu, "godīgas kārtības" un "gara apgaismošanas" izplatīšana starp Rīgas latviešiem. RLB deva milzīgu ieguldījumu latviešu izglītības un kultūras attīstībā, tostarp Latviešu Vispārējo Dziesmu svētku organizēšanā 1873. gadā un vēlāk. RLB karogā tika ierakstītie vārdi "stāvi stipri, strādā droši". Biedrībā jau 1868. gadā sāka darboties pirmais latviešu teātris, pie RLB Zinību komisijas darbojās Derīgo grāmatu nodaļa.
Pēc Krišjāņa Valdemāra ierosinājuma Maskavas latviešu inteliģence 1870. gada 20. oktobrī nodibināja Maskavas latviešu lasāmos vakarus. Friča Brīvzemnieka vadītajos vakaros sanāca Maskavas latviešu inteliģence (Krišjānis Kalniņš, Krišjānis Barons, Krišjānis Valdemārs u.c.) un gandrīz visi latviešu studenti. Ar laiku starp "vakaru" vadītāju Frici Brīvzemnieku un studentiem radās vairākas nesaskaņas. Kopā ar 15 domubiedriem Jānis Čakste 1883. gada 19. (31.) oktobrī sarīkoja mielastu un nodibināja Maskavas latvju studentu biedrību, kas pārtapa par biedrību "Fraternitas Moscoviensis" (1902), biedrību "Orients" (1914), ko kuras nosaukumu vēlāk latviskoja uz "Austrums".
1880. gadā Māteru Jura vadībā tika nodibināta Jelgavas Latviešu biedrība, par kuras priekšnieku 1887. gadā ievēlēja advokātu Jāni Čaksti, kurš jau bija pazīstams ar rosmi Maskavas latviešu vakaros. Viņa vadības laikā Jelgavas latviešu biedrība kļuva par nozīmīgāko latviešu sabiedrisko organizāciju visā Kurzemes guberņā.
Mērķi
Reālajā dzīvē jaunlatvieši centās atrisināt galveno visas tautas kopējo problēmu - atbrīvoties no vācbaltiešu virskundzības. Lai to paveiktu, bija jāveic trīs galvenie uzdevumi: jāizveido sava kultūra, kas būtu brīva no muižnieku un garīdznieku ietekmes, saimnieciski jākļūst neatkarīgiem un jāiegūst juridiskā līdztiesība. Jaunlatvieši uzsvēra, ka latviešiem ir jāmācās. Saistībā ar izglītību jāatzīmē K. Valdemāra nopelns, dibinot Ainažu jūras skolu.
Būtiskākais jaunlatviešu ieguldījums bija kultūras jomā — literatūrā, valodniecībā, teātra un tēlotājā mākslā, folkloristikā un mūzikā. Jaunlatviešu idejas tautā tika nestas ar tā laika preses izdevumiem — "Mājas Viesis", "Baltijas Vēstnesis", "Sēta, Daba, Pasaule" un "Pēterburgas Avīzes".
Krasnaja Goras rajons
Krasnaja Goras rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala ziemeļrietumos. Tas robežojas ar Mogiļevas un Gomeļas apgabaliem (Baltkrievija) ziemeļos un rietumos, kā arī Gordejevkas rajonu austrumos un Novozibkovas rajonu dienvidos.
Rajona administratīvais centrs ir Krasnaja Gora. Galvenā upe ir Besede. Ievērojama daļa no rajona platības aizņemta ar mežiem.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Krasnaja Goras rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Krasnaja Goras rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 6 lauku pašvaldības.
Mažino līnija
Mažino līnija (fr) bija 20. gadsimta trīsdesmitajos gados izbūvēta nocietinājumu līnija uz Francijas austrumu robežām. Nosaukta par godu Francija kara ministram Andrē Mažino, kas bija viens no šīs līnijas būvniecības iniciatoriem.
Iecere
Līnijas būvniecības ieceri ietekmēja Pirmā pasaules kara pieredze, precīzāk, pozīciju karš, kur būtiska nozīme bija nocietinājumiem. Otrs arguments bija kara radītais demogrāfiskais robs, kas noveda pie grūtībām ar mobilizāciju, jo trūka karavīru iesaucamajā vecumā. Tādēļ tika aizstāvēta ideja par nocietinājumu izbūvi, kas ļautu ar mazāka apjoma karaspēku aizturēt pretinieka uzbrukumu, lai nākamo nedēļu laikā varētu veikt mobilizāciju un karaspēka izvēršanu līdz karam nepieciešamajiem apjomiem. Cits arguments par labu Mažino līnijai bija tas, ka pie Vācijas—Francijas robežas atradās Francijai rūpnieciski nozīmīgi reģioni, kuru krišana pretinieka rokās novestu pie būtiskām ražošanas problēmām. Tomēr starp jaunās paaudzes virsniekiem valdīja noraidoši viedokļi par šādas līnijas būvniecību, piemēram, Šarls de Golls piedāvāja labāk ieguldīt naudu modernu ieroču šķiru (tanku, aviācijas u. c.) attīstībā, tomēr šie viedokļi neguva atbalstu.
Raksturojums
Mažino līnija sastāvēja no dzelzsbetona bunkuriem, no kuriem daļa bija savienoti savā starpā ar tuneļiem un pazemes dzelzceļa līnijām. Tie bija apbruņoti ar lielgabaliem, ložmetējiem. Tāpat līnijā ietilpa ložmetēju ligzdas, drakona zobi, prettanku grāvji u. c. statiskās aizsardzības līdzekļi. Mažino līnija atradās pie Beļģijas, Luksemburgas, Vācijas, Šveices un Itālijas robežām, spēcīgākie nocietinājumi atradās uz Francijas—Vācijas robežas.
Nozīme kara laikā
Otrā pasaules kara laikā, kad vācu karaspēks uzbruka Francijai, Mažino līnija nespēja pasargāt Franciju, jo Vērmahts, pārkāpjot Beniluksa valstu neitralitāti, iebruka Francijā caur Ardēniem, kas vācu karaspēkam ļāva izsisties cauri līnijas vājākajiem nocietinājumiem un apiet Mažino līnijas spēcīgākos nocietinājumus.
Vēlāk daļa no Mažino līnijas bruņojuma tika demontēta, lai ar to stiprinātu Atlantijas valni, kas tika izbūvēts, lai pasargātu vācu kontrolētās teritorijas no iespējamā jūras desanta. Pēc Sabiedroto izcelšanās Normandijā vācieši un vēlāk arī Sabiedrotie izmantoja līniju, lai tajā izvietotu savu karaspēku.
Pēc Otrā pasaules kara Mažino līniju Francija turpināja izmantot līdz pat 1969. gadam. Vēlāk līnija tika pārveidota par memoriālo un tūrisma objektu.
Rihards Kūns
Rihards Johans Kūns (, * 1900. gada 3. decembrī, Vīnē — † 1967. gada 1. augustā, Heidelbergā) - austriešu / vācu bioķīmiķis. 1938. gada Nobela prēmijas laureāts par karotinoīdu un vitamīnu pētījumiem. Pirmais izdalīja B vitamīnu.
Dzimis Vīnē. Studējis Vīnes Universitātē un Minhenē. Veicis pētījumus ETH Cīrihē, bet no 1929. gada - Heidelbergas Universitātē. No saņemtās Nobela prēmijas bija spiests atteikties, jo Vācijā pie varas esošais Ādolfs Hitlers aizliedza vācu zinātniekiem saņemt šo apbalvojumu. Kūns to saņēma tikai pēc Otrā pasaules kara (saņēma diplomu un medaļu, bet ne naudas balvu).
OPML
OPML (angļu: Outline Processor Markup Language) ir XML formāts, kas satur hierarhisku, sakārtotu noteiktu elementu sarakstu. Šobrīd visplašāk to izmanto, lai veiktu apmaiņu ar RSS barotņu sarakstiem starp ziņu agregatoriem.
Volejbols 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — pludmales volejbols vīriešiem
Vīriešu olimpiskais pludmales volejbola turnīrs 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā norisinājās no 2008. gada 9. augusta līdz 22. augustam. Tajās piedalījās latviešu duets Mārtiņš Pļaviņš un Aleksandrs Samoilovs, kuri izcīnīja dalītu 9. vietu.
Funny Little World
"Funny Little World" ir norvēģu dziedātāja, komponista Aleksandra Ribaka otrais singls no debijas albuma Fairytales. Singls Norvēģijā iznāca. Singla izdevējs ir EMI Music, dziesmas autors ir pats Aleksandrs un dziesmas producenti ir Henriks Vikstrēms un Amirs Ali.
"Funny Little World" ir saņēmusi daudzas pozitīvas norvēģu kritiķu atsauksmes. Dziesma debitēja Norvēģijas topos 2. vietā, atpaliekot tikai no paša izpildītās dziesmas "Fairytale". Taču jau nākamajā nedēļā dziesma saniedza topa augstāko pozīciju. No sākuma "Funny Little World" tika izdota kā ciparu lejupielādes singls Norvēģijā, Aleksandra Ribaka dzimšanas dienā.
Dziesmas akustiskā versija pirmoreiz izskanēja Eirovīzijas preses konferencē Maskavā, Krievija.
Vita Semerenko
Vita (Viktorija) Semerenko (uk; dzimusi Sumu apgabalā, Ukrainā) ir profesionāla ukraiņu biatloniste.
Pasaules kausa posmos startē kopš 2006. gada. Izcīnījusi vairākas medaļas Eiropas čempionātā, 4 reizes kļuvusi par čempioni (trīs reizes stafetē un vienreiz iedzīšanā). Četras medaļas izcīnījusi Pasaules čempionātos: 2008. gadā Estešundā izcīnīja sudrabu stafetē, 2011. gadā Hantimansijskā ieņēma 3. vietu 15 km individuālajā distancē un 2012. gadā Rūpoldingā un 2013. gadā Nove Mesto ieņēma 3. vietu sprintā un 2. vietu stafetē Ukrainas komandas sastāvā. Piedalījusies 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Vankūverā, kur augstako vietu izcīnījusi stafetē — 6. vietu. izcīnīja bronzu sprintā.
Viņas dvīņumāsa Valentīna Semerenko arī ir profesionāla biatloniste, arī viņa startēja vairākās olimpiskajās spēlēs un Pasaules čempionātos.
Čurājošais puisēns
Čurājošais puisēns jeb Briseles Manekens (nl) ir skulpturāla strūklaka, viens no Briseles pilsētas simboliem un tūristu ievērojamākajiem apskates objektiem. Bronzas skulptūra ir 55,5 cm augsta, atrodas Briseles vecpilsētā, netālu no Lielā laukuma, ielu L'Etuve un du Chene krustojumā.
Vēsture
Skulptūru izveidoja Žeroms Dikesnuā Vecākais, pirmo reizi skulptūra šajā vietā tika novietota 1619. gadā, attēlojot zobgalīgā veidā apvidus nepieciešamību pēc svaiga dzeramā ūdens. Skulptūra ātri kļuva populāra un 1770. gadā tai tika izveidota akmens niša, tādā veidā piešķirot Čurājošajam puisēnam svinīgumu. Bijuši vairāki mēģinājumi nozagt skulptūru, ko 18. gadsimta sākumā mēģināja veikt franču armija, bet vēlāk, 1745. gadā, angļu armija, līdz tas izdevās katordzniekam Antuānam Likā 1817. gadā, kurš neilgi pēc skulptūras iegūšanas to sasita. Taču jau 1818. gadā tika izgatavota skulptūras kopija un novietota atpakaļ tās goda vietā. Šī kopija ir saglabājusies līdz mūsu dienām.
Skulptūras tērpi
Nereti skulptūru var redzēt ietērptu kādā tērpā. Šī ir tradīcija, kuras sākums ir datējams ar 1698. gadu, kad pārvaldnieks Maksimiliāns Emanuels dāvāja uzvalku komplektu, kurā ietērpt skulptūru. Tradīcija turpinās līdz mūsu dienām un bieži Briseli apmeklējušie valstu vadītāji dāvina Čurājošam puisēnam tautastērpu miniatūru komplektus. 2006. gada Pasaules čempionāta hokejā laikā, kas norisinājās Rīgā, Latvijā, Čurājošais puisēns tika apģērbts Latvijas hokeja izlases formas kreklā. Briseles Pilsētas muzejā ir apskatāmi vairāk nekā 400 Čurājošā puisēna tērpu.
Leģenda
Statujas iedvesmas avots ir nezināms, tāpēc, gadiem ritot, šis noslēpums radījis vairākus nostāstus un baumas, padarot šo skulptūru vēl pievilcīgāku. Viens no stāstiem apgalvo, ka 12. gadsimtā tika atrasts čurājam pret koku pašā kaujas karstumā hercoga dēls. Vēlāk kā valsts cīnītāju drosmes simbols tika atveidots bronzā.
Rīcības teorija
Rīcības teorija ir socioloģiska perspektīva, kas fokusējas uz indivīdu kā subjektu un sociālas darbības redz kā apzināti veidotas tajā kontekstā, kuram ir piešķirta nozīme. Rīcības teorijas pamatā ir pieņēmumi, ka: 1) aktors ir spējīgs rīkoties ar apzinātu mērķi; 2) aktors ir spējīgs kontrolēt, ietekmēt vai darboties ar savu ķermeni; 3) individuālais aktors ir neatkarīgs attiecībā pret citiem aktoriem un vidi.
Ievads
Rīcības teorijas pirmsākumi meklējami 19. gadsimta beigās. Pirmos konceptus definēja Makss Vēbers (Max Weber). Vēlāk tos turpināja attīstīt sociologi Talkots Parsons (Talcott Parsons), Džordžs Herberts Mīds (George Herbert Mead), Alfreds Šutzs (Alfred Schutz) un citi. Attīstība notika dažādos virzienos – galvenokārt socioloģijā, filozofijā un psiholoģijā. Tās rezultātā izrietēja divas pieejas: racionālā un normatīvā. No mūsdienu autoriem izceļams ir Hans Joas, kurš piedāvā trešo pieeju rīcības teorijai – tās galvenais uzsvars ir uz cilvēka darbības radošumu. Joass uzsver, ka iepriekš apskatītie pieņēmumi ne vienmēr ir novērojami ikdienā, un tas ir fakts, kam piekāpjas pat pirmo teorijas konceptu pamatlicēji. Līdz ar to viņš analizē šo pieņēmumu problēmas, izsakot tos šādi – nodoms, ķermeniskums, socialitāte.
Nodoms
Pirmkārt tas ir nodoms (intentionality) - ne vienmēr aktors rīkojas, apzinoties darbības mērķi un izvēloties atbilstošus līdzekļus tā sasniegšanai. Drīzāk tie kļūst konkrēti darbības laikā, aktoram aptverot pieejamos līdzekļus. Līdz ar to Joass apgalvo, ka situācijai ir liela nozīme, jo tā rada apstākļus, kas pieprasa konkrētu aktora rīcību. Savukārt tā ir aktora izvēle, kā viņš veiks savas darbības, un to ietekmēs viņa vērtības un uzskati. Šajā mirklī Joass redz izpaužamies radošumu.
Ķermeniskums
Otrkārt tas ir ķermeniskums (corporeality) - pretstatā racionālajai rīcības teorijai, kas aktora ķermeni uzlūko kā instrumentu, kurš ir disciplinēti kontrolējams, Joass izvirza apgalvojumu, ka ir apstākļi, kuros kontrole pār ķermeni vienkārši pazūd. Piemēram, pasīvais tīšums (Passive intentionality),kad aktors pakāpeniski pazaudē apziņu līdz aizmieg. Vai arī pamatots apziņas tīšuma zudums (Meaningful loss of intentionality), kad situācijas ietekmē aktors zaudē kontroli pār savu ķermeni un izplūst nevaldāmos smieklos vai asarās.
Socialitāte
Treškārt Joass pārskata socialitāti (primary sociality). Ja iepriekšējie teorijas pamatlicēji uzskatīja, ka aktors ir individuāls un spēj pieņemt lēmumus neatkarīgi no apkārtējiem aktoriem, tad Joass apgalvo, ka socialitāte ir iemesls aktora darbībai. Mēs nedzīvojam uz vientuļas salas, kur vienīgie procesi, kas notiek, ir tie, kurus es izraisu. Ikdienā mēs saskaramies ar daudz un dažādām situācijām, aktoriem, kas virza mūsu darbības, liekot no kaut kā atteikties, nospraust jaunus mērķus vai izvēlēties citus līdzekļus nodomātā sasniegšanai.
Mgļinas rajons
Mgļinas rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala centrālajā daļā. Tas robežojas ar Suražas rajonu rietumos, Kļetņas rajonu ziemeļaustrumos, Počepas rajonu dienvidaustrumos un Uņečas rajonu dienvidos.
Rajona administratīvais centrs ir Mgļina. Galvenās upes ir Ipute (rajona ziemeļrietumos) un tās kreisa pieteka Voronusa.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Mgļinas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Mgļinas rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 12 lauku pašvaldību.
Cibla
Cibla ir apdzīvota vieta Ludzas novada Ciblas pagastā Ludzas upes krastā, pagasta centrs.
Pirmoreiz minēta 1739. gadā ar nosaukumu Eversmuiža (Ewermuyze). Eversmuižas pagasts 1925. gadā pārdēvēts par Ciblas pagastu netālu esošā latgaļu pilskalna vārdā. Vēlākos laikos par Ciblu pārdēvēta arī apdzīvotā vieta.
Ciblā atrodas pagasta pārvalde, Ciblas vidusskola, tautas nams, aptieka, feldšeru un vecmāšu punkts, Eversmuižas Svētā Andreja katoļu baznīca, novada muzejs, Eversmuižas muižas komplekss.
Molodjožnaja
Molodjožnaja (ru) ir Krievijas vasaras polārstacija Antarktīdā. Izvietojusies Talas pakalnu oāzē Enderbiju Zemes rietumos, Kosmonautu jūras krastā Alašejeva līča piekrastē. Staciju veido ~70 ēkas un būves ~1 km² lielā platībā. 15 km uz austrumiem no stacija pie Večerņajas kalna izveidots lidlauks ar nometni apkalpojošajam personālam. Uz šīs nometnes bāzes 2015. gadā sākta būvēt patstāvīga Baltkrievijas antarktiskā stacija.
Vēsture
Vieta stacijas būvei tika izvēlēta 1961. gadā 5. Padomju antarktiskās ekspedīcijas laikā. Stacijas būve tika uzsākta 1962. gada 12. janvārī 7. Padomju antarktiskās ekspedīcijas laikā un 23. februārī tā tika oficiāli atklāta, bet sakarā ar ekspedīcijas nepietiekamo komplektāciju 21. martā stacija tika iekonservēta.
1963. gada 14. janvārī stacijas darbība atjaunojās un līdz 1999. gadam tā nepārtraukti funkcionēja kā vissezonas meteoroloģiskais centrs. 1966. gadā stacijā izbūvēja naftas produktu bāzi un kopš 1970. gada Molodjožnaja kļuva par PSRS galveno antarktisko pētījumu bāzi. 1970. gados ziemotāju skaits stacijā sasniedza 100 cilvēku.
1999. gadā vairāku faktoru ietekmē (vides piesārņojums, novecojis aprīkojums, galvenās bāzes pārcelšana uz Progresas staciju) Molodjožnaja tika slēgta kā vissezonas stacija un aprīkojums un ēkas iekonservēti. Stacija vasaras sezonās tiek izmantota kā lauka ekspedīciju bāzes nometne.
Klimats
Molodjožnajas apkaimē gandrīz visa gada laikā novērojama negatīva gaisa temperatūra. Vidējā gada temperatūra ir -11 °C, maksimālā novērotā ir +9 °C, minimālā -42 °C. Gada vidējais vēja ātrums 10 m/s, maksimālais — virs 40 m/s. Polārā nakts ilgst no 15. līdz 30. jūnijam, polārā diena — no decembra sākuma līdz janvāra vidum. Jūra lielāko gada daļu klāta ar malasledu. Ziemas beigās tā maksimālās izplatības robeža var sasniegt 100 km no krasta. Piekrastē daudz aisbergu.
Dižpīļu apakšdzimta
Dižpīļu apakšdzimta (Tadorninae) ir viena no pīļu dzimtas (Anatidae) apakšdzimtām, kas pamatā apvieno dienvidu puslodes tropu pīļu sugas. Šajā apakšdzimtā ir tikai 2 mūsdienās dzīvojošas sugas (Sāmsalas dižpīle (Tadorna tadorna) un rudā dižpīle (Tadorna ferruginea)), kas dzīvo ziemeļu puslodē. Arī cekulainā dižpīle (Tadorna cristata) mājo ziemeļu puslodē, bet daudzi uzskata, ka mūsdienās šī suga ir izmirusi. Toties straujūdens pīle (Merganetta armata) piemērojusies dzīvei Andu kalnos augstāk par 1500 metriem virs jūras līmeņa, mājojot spēcīgu un strauju kalnu upju krastos.
Dižpīles Latvijā
Latvijā ir sastopamas abas ziemeļu puslodes dižpīles: samērā parasta ligzdotāja ir Sāmsalas dižpīle, bet dažas reizes novērota arī rudā dižpīle. Latvijā ir novērota arī mandarīnpīle (Aix galericulata), kas šobrīd tiek sistematizēta peldpīļu apakšdzimtā, bet iespējams, ka tā pieder dižpīļu apakšdzimtai.
Sistemātikas diskusijas
Dižpīļu apakšdzimtā ir 24 mūsdienās dzīvojošas sugas, kas iedalītas 11 ģintīs. Par vairākām ģintīm zinātniekiem nav vienprātības. Ir vairākas ģintis, kuras zinātnieki rosina iedalīt peldpīļu apakšdzimtā (Anatinae), kā paugurknābja pīles (Sarkidiornis) un tvaikoņpīles (Tachyeres). Toties sārtausu pīles (Malacorhynchus) iedalīt zilknābju apakšdzimtā (Oxyurinae). Vēl viena diskutabla grupa ir zilspārnu zosis (Cyanochen), kuras tiek rosināts apvienot ar Hartlauba pīlēm (Pteronetta) no peldpīļu apakšdzimtas un izveidot jaunu apakšdzimtu.
Mūsdienās pīlēm tiek veikti dažāda rakstura ģenētiskie pētījumi, un daudzie atklājumi ir jau ieviesuši izmaiņas sistemātikā un nākotnes atklājumi ieviesīs jaunas izmaiņas. Jau šobrīd DNS pētījumi ir pierādījuši, ka starp dažādajām pīļu apakšdzimtām (kopumā astoņas), lai arī pastāv morfoloģiskas līdzības, ir lielas ģenētiskas atšķirības un samērā attāla radniecība.
Klasifikācija
Iespējams, ka mandarīnpīles (Aix), gredzenkrīkļi (Callonetta), Austrālijas koku pīles (Chenonetta), muskuspīle (Cairina moschata) no tropu pīļu ģints (Cairina) un Keipbarena zosis (Cereopsis) patiesībā pieder dižpīļu apakšdzimtai nevis peldpīļu apakšdzimtai (Anatinae) un zosu apakšdzimtai (Anserinae), kurās tās ir sistematizētas šobrīd.
Mālpils pagasta ģerbonis
Mālpils pagasta ģerbonis ir Mālpils pagasta oficiālais simbols, kas pirmo reizi tika apstiprināts 2006. gada 31. jūlijā, zīmējuma autors Juris Ivanovs. Kopš 2009. gada 1. jūlija, kad Mālpils pagastu reorganizēja par Mālpils novadu, ģerboni atcēla un 2010. gada 19. oktobrī to aizvietoja ar novada ģerboni. Jaunveidotais novada ģerbonis (autore Ilze Lībiete) tika pārnests uz spāņu vairoga, salīdzinājumā ar angļu — pagasta ģerbonim, kā arī tas tika papildināts ar sudraba pavedienapmali. Kopš 2021. gada 1. jūlija Mālpils novada ģerbonis tika atcelts, sakarā ar Mālpils novada teritorijas iekļaušanu Siguldas novadā kā Mālpils pagastu, bet pagasta ģerboņi pagaidām vēl neatjaunoja.
Apraksts
Ģerbonī attēlots etnogrāfisks motīvs no Mālpils novada jostas. Motīvu veido senbaltu zīmes – simetriski slīpi krusti. Krusts simbolizē gaismu, arī garīgo gaismu, un uguni. Tas ir sarga, svētības un laimes nesēja simbols. Slīps zelta krusts apvienojumā ar taisnu, simbolizē saules kustību gada garumā, tātad laika ritējumu – mūžību. Ģerboņa pamatnes sarkanā krāsa simbolizē mālu.
Grimsvehtns
Grimsvehtns ir vulkāns Islandē, Vahdnajēgidla ledājā, salas dienvidaustrumu daļā. Vulkāna augstums ir 1725 metri, bet krātera diametrs mainās katrā izvirdumā un 2004. gadā bija ap 2 km.
2011. gada 21. maijā sākās jauns vulkāna izvirdums, kas radīja vairāk kā 20 km augstu dūmu un vulkānisko pelnu mākoni, kas izplatījās arī ārpus Islandes, sasniedzot Britu salas un kontinentālo Eiropu. Tā dēļ tika slēgtas lidostas Islandē, bet dažas dienas vēlāk arī atcelti vairāki simti avioreisu Eiropas ziemeļrietumos; kopumā vairākās valstīs tika atcelti 900 reisu. 25. maijā zema blīvuma pelnu mākonis sasniedza arī Latviju. Grimsvetna pelni tomēr neizraisīja plašāku aviosatiksmes paralīzi Eiropā, kā tas notika 2010. gada pavasarī, kad izvirda cits Īslandes vulkāns — Eijafjadlajegidls. Lai arī Grimsvehtna izvirdums ir ievērojami spēcīgāks, tā pelnus veidojošās daļiņas ir smagākas un ātrāk nosēžas. 25. maijā vulkāna izvirdums beidzās.
Raivis Blumfelds
Raivis Blumfelds (dzimis ) ir latviešu politiķis, 11. Saeimas deputāts, pārstāv Nacionālo apvienību "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK".
Jans Torps
Jans Džeimss Torps (en; dzimis Sidnejā, Jaundienvidvelsā, Austrālijā) ir bijušais austrāliešu peldētājs, specializējies brīvā stila peldējumā, taču uzrādījis labus rezultātus arī peldējumā uz muguras un kompleksajā peldējumā. Torps ir izcīnījis piecas zelta medaļas Olimpiskajās spēlēs, kas ir labākais sasniegums starp visiem austrāliešiem. 2000. gada Sidnejas Olimpiskajās spēlēs Torps bija medaļām bagātākais Olimpisko spēļu dalībnieks (kā galveno kritēriju ņemot vērā izcīnīto zelta medaļu skaitu, nevis medaļu kopskaitu). 2001. gada Pasaules čempionātā viņš kļuva par pirmo sportistu, kas vienā čempionātā izcīnījis 6 zelta medaļas. Kopumā viņš Pasaules čempionātos ir izcīnījis 11 zelta medaļas, kas ir otrs visu laiku labākais rādītājs starp visiem peldētājiem. Jans Torps ir pirmais peldētājs, kas ticis atzīts par gada labāko peldētāju pasaulē četras reizes. Jans Torps ir uzstādījis 13 pasaules rekordus garajā baseinā. Sportiskie sasniegumi ir padarījuši viņu par vienu no Austrālijas slavenākajiem sportistiem.
Raivis Blumfelds
Biogrāfija
Strādājis dažādos uzņēmumos, kur pildījis ar IT saistītu amatu pienākumus. R. Blumfelds bijis uzņēmuma "Puķulauks" un organizācijas "Liepājas optimistu pulks" valdes loceklis. 2010. gadā kļuva par "Latvijas lepnuma" laureātu.
Jans Torps
Austrālijas pieaugušo izlasi Torps sāka pārstāvēt 14 gadu vecumā, tā kļūstot par jaunāko peldētāju starp vīriešiem, kas pārstāvējis valsti. Ar uzvaru 1998. gada Pasaules čempionātā 15 gadu vecumā 400 m brīvajā stilā viņš kļuva par visu laiku jaunāko pasaules čempionu. Pēc šīs uzvaras Torps dominēja šajā disciplīnā, uzvarot katrās Olimpiskajās spēlēs, Pasaules čempionātā, Nāciju Sadraudzības spēlēs un Pan Pacific čempionātā līdz pat karjeras pārtraukšanai pēc 2004. gada Atēnu vasaras olimpiskajām spēlēm. 2006. gada novembrī Torps paziņoja par karjeras beigšanu, tomēr 2011. gada februārī to atsāka, startējot Austrālijas peldēšanas čempionātā, taču nespēja kvalificēties 2012. gada Londonas Olimpiskajām spēlēm.
Bērnība
Dzimšanas brīdī J. Torps bija 4,1 kgsmags un 59 cm garš. Viņš uzauga Milperā, Jaundienvidvelsas štatā. Torpi bija sportiska ģimene. Tēvs Kens spēlēja kriketu junioru vecumā, taču 26 gadu vecumā viņš beidza karjeru. Savukārt viņa māte Mārgarete ir spēlējusi netbolu. Jana vecākā māsa Kristīne arī ir izmēģinājusi savus spēkus peldēšanā. Savas negatīvās pieredzes vadīts, tēvs par svarīgāko dēla nodarbē uzskatīja šī sporta veida izbaudīšanu.
Agrā bērnībā Janam bija alerģija pret hlorētu ūdeni, tādēļ līdz pat septiņu gadu vecumam viņš nepeldēja. Alerģijas dēļ viņam vajadzēja peldēt ar no ūdens ārā izbāztu galvu, bet neskatoties uz īpatnējo peldēšanas tehniku, Torps savās pirmajās skolas sacensībās uzvarēja. Viņš pakāpeniski pielāgojās šai slimībai un nokļuva līdz pat Jaundienvidvelsas komandas kapteiņa līmenim Austrālijas pamatskolu sacensībās 1994. gadā. Tā paša gada septembrī notikušajā Jaundienvidvelsas čempionātā īsajā baseinā savā vecuma grupā Torps izcīnīja deviņas zelta medaļas individuālajās distancēs. 1995. gadā Torps uzsāka mācības Īsthilas zēnu tehnoloģiju augstskolā, kā arī sāka trenēties pie Daga Frosta. Tas bija darbīgs laiks viņa ģimenei, jo Kristīne tika iekļauta Austrālijas komandas sastāvā startam Pan Pacific čempionātā. Jau 1,80 m garais J. Torps piedalījās savā pirmajā Austrālijas čempionātā savā vecuma grupā, kur izcīnīja bronzas medaļas 200 m un 400 m brīvā stila distancēs. Jaundienvidvelsas čempionātā viņš izcīnīja uzvaru visās 10 disciplīnās.
Debija nacionālajās sacensībās
Torps piedalījās 1996. gada Austrālijas čempionātā Brisbenā savā vecuma grupā, kur izcīnīja piecas zelta, divas sudraba un divas bronzas medaļas. Ar uzrādīto laiku 400 m brīvā stila distancē un 200 m peldējumā uz muguras Torps kvalificējās Austrālijas čempionātam, kas bija vienlaikus atlases sacensības 1996. gada Atlantas Olimpiskajām spēlēm. Frosts saprata, ka Torpam 13 gadu un 6 mēnešu vecumā nav reālu izredžu kādā no disciplīnām būt pirmajās divās vietās, kas ļautu kvalificēties Olimpiskajām spēlēm. Tomēr viņš sportistu sūtīja uz sacensībām, lai viņš gūtu sacensību pieredzi pieaugušo konkurencē. Kā jau tika paredzēts, Torps nekvalificējās Atlantas Olimpiskajām spēlēm, 400 m distancē ieņemot 23. vietu un 200 m distancē — 36. vietu. Gada nogalē viņš kvalificējās Austrālijas čempionātam īsajā baseinā. Tā bija vēl viena iespēja tikt Austrālijas komandas sastāvā, jo šīs bija atlases sacensības 1997. gada Pasaules čempionātam īsajā baseinā. 400 m kompleksajā peldējumā Torps izcīnīja 2. vietu priekšpeldējumos, tādējādi pirmoreiz karjerā kvalificējoties finālam nacionālajā čempionātā. Finālā Torps peldēja daudz lēnāk un Pasaules čempionātam nekvalificējās.
1997. gada janvārī notikušajā Jaundienvidvelsas čempionātā 400 m distancē viņš savu iepriekšējo personisko rekordu uzlaboja par astoņām sekundēm, distanci veicot 3:59,43 min. Torps kļuva par pirmo austrālieti, kas 14 gadu vecumā šo distanci veicis ātrāk par 4 minūtēm. Būdams 4. vietā nacionālajā rangā, Torps Austrālijas čempionātā startēja kā nopietns kandidāts uz vietu Austrālijas komandas sastāvā startam 1997. gada Pan Pacific čempionātā. Torps koncentrējās 400 m distancei, kurā traumu dēļ nestartēja pasaules rekorda īpašnieks Kīrens Pērkinss un Daniels Kovaļskis, abi sportisti bija izcīnījuši Olimpisko spēļu medaļas šajā distancē. Torps izcīnīja trešo vietu, ar rezultātu 3:43,44 min finišēdams aiz 16 gadus vecā kvīnslendieša Granta Heketa, kas bija arī sportista personiskais rekords. Torpa uzstādītais laiks bija pasaules rekords viņa vecuma grupā un šī bija pirmā reize, kad baseinā sacenšas šie divi sportisti.
Austrāliju viņš sāka pārstāvēt 14 gadu vecumā, tā kļūstot par jaunāko peldētāju starp vīriešiem, kas pārstāvējis valsti, Jāņa Konrāda rekordu pārspējot par vienu mēnesi. Frosts teicis, ka gūtie panākumi brīvā stila distancēs ļāva Torpam koncentrēties uz startu šajā veidā. Torps turpināja krāt medaļas Austrālijas čempionātā viņa vecuma grupā. Startējot visās 12 distancēs, sportists izcīnīja 10 zelta un 2 bronzas medaļas. Tajā laikā Torps uzstādīja sešus Austrālijas rekordus.
Debija starptautiskajās sacensībās
Divus mēnešus pirms Pan Pacific čempionāta Torpam 1997. gada jūnijā bija jāveic apendiksa operācija un šos divus mēnešus viņam nācās izlaist treniņus. Japānā viņš savā peldējumā 200 m brīvajā stilā ierindojās ceturtajā vietā ar uzstādītu jaunu personisko rekordu (1:51,46 min). Tas austrālietim neļāva kvalificēties finālam, taču tā Torps nopelnīja vietu komandas sastāvā startam 4x200 m brīvā stila stafetē. Šajā distancē viņš Austrālijas izlases sastāvā izcīnīja sudraba medaļu, tādējādi kļūstot par visu laiku jaunāko medaļas ieguvēju Pan Pacific čempionātā. Savā debijas fināla peldējumā individuālajās distancēs (400 m brīvajā stilā) starptautiskās sacensībās austrālietis izcīnīja sudraba medaļu (3:49,64 min). 1997. gada oktobrī, dažas dienas pirms savas 15. dzimšanas dienas, viņš piedalījās Austrālijas kvalifikācijas sacensībās Pasaules čempionātam Pērtā. Ceļazīmi uz sacensībām viņš nopelnīja ar izcīnītu 4. vietu 200 m un 2. vietu 400 m brīvajā stilā. Abu distanču rezultāti bija sportista jauni personiskie rekordi.
1998. gada Pasaules čempionāts
Dalību 1998. gada Pasaules čempionātā Pērtā Torps uzsāka ar startu Austrālijas 4x200 m brīvā stila stafetes komandas sastāvā, kur peldēja trešo posmu. Pēc viņa veiktā posma Austrālija atradās vadībā, par divām sekundēm apsteidzot pasaules rekorda grafiku. Pašā distancē gan netika uzstādīts pasaules rekords, taču tika izcīnīta zelta medaļa un uzstādīts čempionāta rekords. Pirms brīvā stila 400 m fināla peldējuma Torpam bija ceturtais labākais rezultāts pasaulē. Lai arī 100 m pirms finiša peldējuma līderis Hekets atradās drošā vadībā ar 2,29 s lielu pārsvaru, Torps viņu apsteidza un uzvarēja ar ceturto labāko laiku disciplīnas vēsturē. Ar šo uzvaru viņš kļuva par visu laiku jaunāko čempionu starp vīriešiem individuālajās distancēs. Pēc čempionāta viņš filmējās dažādās reklāmās. Tāpat Torps kļuva par bērnu vēža institūta atbalstītāju.
1998. gada Nāciju Sadraudzības spēles
Torpa nākamās sacensības bija martā notikušais Austrālijas čempionāts Melburnā, kas bija atlases sacensības 1998. gada Nāciju Sadraudzības spēlēm Malaizijā. Torps uzvarēja Maiklu Klimu 200 m brīvajā stilā ar rezultātu 1:47,24 min, kas bija labāks rezultāts kā Klima uzstādītais laiks divus mēnešus iepriekš notikušajā Pasaules čempionātā, kurā viņš arī guva uzvaru. Torps tādējādi uzstādīja Nāciju Sadraudzības valstu rekordu, kā arī izcīnīja savu pirmo Austrālijas čempiona titulu. Pēc tam viņš svinēja uzvaru uz pusi garākā distancē, savukārt 100 m distanci veica 50,36 sekundēs. Ar šādu laiku Torps izcīnīja savu pirmo sudraba medaļu nacionālajā čempionātā un nopelnīja vietu Nāciju Sadraudzības spēļu trijās distancēs.
Kualalumpurā notikušajās Nāciju Sadraudzības spēlēs pirmais Torpa starts bija 200 m distancē. Tajā viņš uzvarēja ar rezultātu, kas tikai par sekundes simtdaļu atpalika no pasaules rekorda. Pēc tam viņš kopā ar M. Klimu, D. Kovaļski un Metu Danu svinēja uzvaru arī 4x200 m brīvā stila stafetē, kur viņi par 0,09 sekundēm pārspēja kopš 1992. gada ASV piederējušo pasaules rekordu. 100 m distancē viņš izcīnīja ceturto vietu un Austrālijas izlases sastāvā kļuva par čempionu 4x100 m stafetē. Savu ceturto zelta medaļu Torps izcīnīja 400 m brīvā stila distancē, uzstādot jaunu personisko rekordu, tikai par 0,55 sekundēm atpaliekot no Kīrena Pērkinsa 1994. gada rezultāta.
Jans Torps pameta skolu pēc 10. klases beigšanas. Viņš tika atzīts par 1998. gada labāko peldētāju pasaulē, tādējādi kļūstot par visu laiku jaunāko peldētāju starp vīriešiem, kas saņem šo apbalvojumu.
1999. gada sākums
1999. gads sākās ar mediju cerībām, ka Torps labos pasaules rekordus 200 m un 400 m distancēs brīvajā stilā. Pirmā iespēja bija marta beigās Brisbenā notikušajā Austrālijas čempionātā, kas bija Austrālijas komandas noteikšanas sacensības 1999. gada Pan Pacific čempionātam. Torps atkārtoti uzvarēja 400 m distancē, taču Pērkinsam piederošo rekordu viņš nelaboja. 200 m distancē uzvaru guva Hekets. Torps beidza čempionātu ar personiskā rekorda labošanu 100 m distancē, pirmoreiz karjerā to veicot ātrāk par 50 sekundēm (49,98 s). Pēc tam Austrālijas izlase devās uz Honkongā notiekošo 1999. gada Pasaules čempionātu īsajā baseinā. Te Torps pārspēja Lamberti laiku 200 m distancē, kas tobrīd bija visilgāk pastāvošais pasaules rekords. Tas bija trīs gadus ilgā perioda sākums, kura laikā Torps uzstādīja 13 pasaules rekordus garajā baseinā. Ar viņa līdzdalību Austrālijas stafetes komanda sasniedza līdz tam vēl nebijušus panākumus stafešu sacensībās, vairākkārt uzvarot ASV stafetes komandu.
1999. gada Pan Pacific čempionāts
1999. gada Pan Pacific čempionāts notika Sidnejas Olimpiskajā parkā. Tās bija arī pārbaudes sacensības pirms 2000. gada vasaras olimpiskajām spēlēm. Šī bija pirmā reize, kad Pan Pacific čempionāts tika pārraidīts Austrālijas nacionālās televīzijas tiešraidē, cerībā par Torpa uzstādītiem pasaules rekordiem viņa pirmajā starptautiskajā startā Sidnejā. Pirmajā sacensību vakarā notika 400 m fināls brīvajā stilā. Tajā Torps uzstādīja jaunu pasaules rekordu (3:41,83 min). Dons Talbots, reaģēdams uz Torpa panākumu, teicis, ka Torps ir visu laiku izcilākais Austrālijas peldētājs. Starptautiskās peldēšanas statistiķu asociācijas veidotā formula, ar kuras palīdzību var salīdzināt pasaules rekordus dažādās disciplīnās, Torpa sasniegumu novērtēja ar visaugstāko atzīmi starp tobrīdējiem pasaules rekordiem. Pēc tam Torps 25 tūkstošus Austrālijas dolārus no prēmijas par uzstādīto rekordu ziedoja labdarībai. Vēlāk, tajā pašā vakarā, viņš palīdzēja Austrālijas izlasei gūt vēsturisku panākumu 4x100 m brīvā stila stafetē, šī bija pirmā reize, kad ASV izlase neizcīnīja titulu. Nākamajā vakarā Torps pārspēja Heketam piederošo pasaules rekordu 200 m distancē, pusfināla distanci veikdams 1:46,34 min. Nākamajā dienā viņš atkal pārspēja pasaules rekordu, sasniedzot rezultātu 1:46,00 min. Sacensības viņš pabeidza ar uzvaru 4x200 m brīvā stila stafetē. Arī šajā distancē tika pārspēts pasaules rekords, šoreiz par vairāk nekā trim sekundēm. Kopumā Torps četru vakaru laikā uzstādīja četrus pasaules rekordus.