cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Minhene
Kultūra
Minhene ir Gētes institūta galvenā mītne.
Viena no Minhenes tradīcijām ir ikgadējie alus svētki (kopš 1810. gada) - Oktoberfest, kas katru gadu notiek septembra beigās, oktobra sākumā un ko apmeklē ap 6 miljoniem cilvēku no visas pasaules.
Minhene ir vācu jaunatnes preses izdevumu galvaspilsēta. Minhenē top tādi jauniešu žurnāli kā BRAVO un POPCORN.
Cilvēki
Minhenē dzimuši:
23. jūnijs
23. jūnijs ir 174. gada diena (garajā gadā 175. diena). Līdz gada beigām ir 191 diena.
Enya
Enje Nī Vrīnāna (ga, izrunā, dzimusi ), plašāk pazīstama ar pseidonīmu Enya, ir īru dziedātāja, mūziķe un komponiste. Plašsaziņas līdzekļos dažreiz raksta arī šīs dziedātājas anglisko versiju Enya Brennan.
Enya četras reizes ir ieguvusi "Grammy" balvu un vienu reizi nominēta "Oskaram".
Gvinejas-Bisavas prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Gvinejas-Bisavas prezidenti, kopš 1973. gada, kad tā deklarēja neatkarību no Portugāles.
30px Gvinejas-Bisavas Republika (1973 — mūsdienas) 30px
{{legend| Red | Gvinejas un Kaboverdes neatkarības afrikāņu partija (PAIGC) |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| Yellow | Sociālās atjaunošanas partija (PRS) |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| Green | Demokrātisko pārmaiņu kustība (Madem G15) |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #C3B091 | Militārais |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Lažas pagasts
Lažas pagasts ir viena no Dienvidkurzemes novada teritoriālajām sastāvdaļam tā ziemeļaustrumos Tebras abos krastos. Robežojas ar sava novada Aizputes pilsētu, Kazdangas, Aizputes, Cīravas un Sakas pagastiem un Kuldīgas novada Gudenieku un Turlavas pagastiem. Daļu Lažas pagasta teritorijas dienviddaļā Aizputes pilsēta atdala no pārējās pagasta teritorijas. Pagasta administrācija atrodas Apriķu "Tebreniekos".
Upes
Alokste, Brašu valks, Grāpste, Jēkabvalks, Kalējsātu valks, Krāvalks, Laža, Muižarāju valks, Mālvalks, Skalda, Rīva, Tebra
Ezeri
Reiņacs, Zvirgzds
Vēsture
Mūsdienu Lažas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Apriķu muiža (Gut Apprikken, Apriķi), Langsēžu muiža (Gut Langsehden, Lanksēži), Padures muiža (Gut Paddern, Padure), Štakeldangas muiža (Gut Stackeldangen, Štakeldanga).
Tagadējā Lažas pagasta teritorija veidojusies no pirmskara Apriķu un Lažas pagasta teritorijām. 1935. gadā Lažas pagasta platība bija 71,7 km², Apriķu pagasta - 77,5 km². 1945. gadā Lažas pagastā izveidoja Lažas, Silenieku un Strēlnieku ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Lažas ciemam pievienoja Strēlnieku ciemu. 1974. gadā tika veikta teritoriju apmaiņa ar Aizputes pilsētu. 1975. gadā Lažas ciemam pievienoja Apriķu ciemu, bet daļu Lažas ciema pievienoja Kazdangas ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Lažas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Aizputes novadā. 2021. gadā Aizputes novadu iekļāva Dienvidkurzemes novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Apriķi, Štakeldanga, Padure, Mazdzērve, Lanksēži, Dzirkaļi.
Žo Vilfrīds Conga
Žo Vilfrīds Conga (, ; dzimis Lemānā, Francijā) ir franču tenisists. Viņa tēvs ir no Kongo Republikas, bet māte — francūziete.
Profesionāļa karjeru uzsāka 2004. gadā. Congas labākais sasniegums ATP tūres rangā ir sasniegtā 5. vieta, dubultspēlēs — 33. vieta. Karjerā Conga ir uzvarējis 16 ATP vienspēļu turnīros, bet lielāko panākumu Grand Slam sacensībās viņš guva 2008. gada Austrālijas atklātajā čempionātā, kurā sasniedza finālu.
2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš izcīnīja sudraba medaļu dubultspēlēs, pārī ar Mišelu Lodrā finālā piekāpjoties ar pirmo numuru izliktajam ASV pārim brāļiem Maikam un Bobam Braieniem.
Dihloretāns
Dihloretāns (1,2-dihloretāns, etilēndihlorīds, ClCH2—СН2Cl) ir bezkrāsains, gaistošs, ugunsnedrošs šķidrums ar asu, hloroformam līdzīgu aromātu. Dihloretāns ir indīga viela. Dihloretānam ir retāk lietots izomērs 1,1-dihloretāns. 1,2- dihloretāns ir vienkāršākais vicinālais (tāds, kam aizvietotāji atrodas pie blakus esošiem oglekļa atomiem) hlorētais ogļūdeņradis.
Iegūšana
Iegūst, etilēnam reaģējot ar hloru dzelzs trihlorīda klātienē:
Izmantošana
Izmanto kā labu šķīdinātāju, arī organiskajā sintēzē un kā insekticīdu. Dihloretānu var izmantot kā līmi organiskajam stiklam un dažām citām plastmasām.
Lielāko daļu no saražotā dihloretāna izlieto vinilhlorīda iegūšanai.
Trihineloze
Trihineloze ir zooantroponoze, kur pieaugušie parazīti lokalizējas saimnieka tievajās zarnās, bet kāpuri – tā paša saimnieka muskulatūrā.
Slimības ierosinātājs
Trichinella spiralis ir sīka nematode, ķermeņa garums tēviņam 1,4 – 1,6 mm, mātītei - 3 – 4 mm. Mātītes ir dzīvdzemdētājas.
Parazīta attīstība
Trihinellu mātītes saimnieka tievajās zarnās dzemdē dzīvus kāpurus, kuri ar limfu un asinīm tiek ienesti muskuļos. Kāpuri visbiežāk parazitē diafragmas kājiņu, mēles, barības vada un starpribu muskuļos. Pēc 17 dienām tie kļūst invadētspējīgi. Pēc 3 – 4 nedēļām ap kāpuru veidojas kapsula, kura 6 mēnešu laikā sāk pārkaļķoties. Pilnīgi šis process beidzas pēc 15 – 18 mēnešiem. Dzīvnieka muskuļos trihinellas saglabā dzīvotspēju gadiem ilgi, bet cilvēkam – līdz 25 gadiem. Dzīvnieki un cilvēks invadējas, apēdot gaļu, kurā ir invadētspējīgi trihinellu kāpuri. Gaļa tiek sagremota, bet atbrīvojušies kāpuri 2 – 7 dienās sasniedz dzimumgatavību. Tēviņi apaugļo mātītes un nobeidzas, bet mātītes pēc 6 – 7 dienām dzemdē 1500 – 10 000 trihinellu kāpurus, pēc tam pašas nobeidzas.
Patoģenēze
Iedarbojas uz saimnieka organismu antigēni, mehāniski un toksiski, kā arī inokulē mikroorganismus.
Klīniskā aina
pāriet hroniskā formā – periodiskas muskuļu sāpes.
Ārstēšana
Ārstēšana ir simptomātiska, jo muskuļaudos iekapsulējušos kāpurus iznīcināt nav iespējams.
Pamplona
Pamplona jeb Irunja  ir pilsēta Navarras autonomajā teritorijā Spānijā. Tā ir Navarras lielākā pilsēta, kura kalpo arī par autonomijas galvaspilsētu. 2006. gadā pilsētā dzīvoja 195 769, bet tās aglomerācijā — 319 208 iedzīvotāju. Pilsēta ir slavena ar savu vēršu skriešanās festivālu un viduslaiku vecpilsētu.
Harijs Poters un Nāves dāvesti
Sižets
Harijs kopā ar saviem draugiem Ronu un Hermioni dodas meklēt horkrustus, kuros Voldemorts paslēpis savas dvēseles daļas. Viņiem atstājot Harija radinieku Dērsliju mājas, uzbrūk nāvēži, nogalinot Harija pūci Hedvigu, bet pats Voldemorts nogalina Trakaci Tramdānu. Dažas dienas vēlāk Hariju un viņa draugus apciemo burvestību ministrs, lai atdotu lietas, kuras viņiem novēlējis Dumidors: Ronam tiek deluminators, ar kuru iespējams izslēgt visas gaismas tuvākajā apkārtnē, Hermionei — stāstu grāmata bērniem, bet Harijam — Godrika Grifidora zobens un pirmais zibsnis, kuru viņš noķēris. Burvestību ministrs tomēr atsakās atdot Harijam zobenu, jo Dumidoram neesot bijis tiesību to kādam novēlēt.
Trijotne mēģina izprast viņiem novēlēto priekšmetu jēgu, tomēr līdz Rona brāļa Bila kāzām ar Flēru Delakūru, kas notiek nākamajā dienā, viņiem tas neizdodas. Kāzu laikā trijotne uzzina, ka Voldemorts ir pārņēmis savā kontrolē Burvestību ministriju un bēg. Viņiem uzbrūk divi nāvēži, pēc kuru uzveikšanas draugi nolemj paslēpties Harija krusttēva Siriusa Bleka mājā Drūmkaktē. Tur viņi nonāk pie secinājuma, ka iepriekš atrastajā viltus horkrustā ielikto zīmīti parakstījušais R.A.B. ir Siriusa brālis Reguluss Bleks,un sāk pārmeklēt māju, cerot atrast īsto horkrustu. Piespieduši palīdzēt mājas elfu Mokšķi, draugi noskaidro, ka horkrusts nonācis pie Doloresas Ambrāžas.
Pēc mēnesi ilgas Burvestību ministrijas novērošanas trijotne nolemj mēģināt tajā iefiltrēties, lai atgūtu pie Ambrāžas esošo horkrustu. Viņi atklāj, ka ministrijā notiek atklāta ņirgāšanās par "draņķasiņiem", kurus viņi pēc Ambrāžas pieveikšanas atbrīvo un mudina bēgt no valsts. Viņiem izdodas atgūt gan horkrustu, gan arī Trakača Tramdāna mākslīgo aci, kas bija nonākusi Ambrāžas īpašumā, taču tiek atklāta viņu paslēptuve, un viņi ir spiesti uzsākt bēguļošanu. Pēc vairākiem mēnešiem draugi nejauši noklausās sarunu, ka Grifidora zobens ir viltots un ar īsto zobenu kaut kas esot izdarīts.
Harijs izjautājot Fineasa Nigella portretu noskaidro, ka īsto zobenu pēdējais izmantojis Dumidors, lai iznīcinātu citu horkrustu. Rons sastrīdas ar draugiem un pamet viņus, bet Harijs un Hermione dodas uz Godrika gravu, cerot, ka Dumidors varbūt būs atstājis zobenu tur. Ierodoties Harija dzimtajā ciemā, viņi apmeklē kapsētu, kurā apglabātas gan Harija, gan Dumidora ģimenes un tur sastop kādu sievieti, kas apgalvo, ka ir sena Dumidora ģimenes draudzene. Pieņemot, ka zobens varētu būt pie viņas, draugi dodas viņai līdzi uz mājām, taču tās izrādās lamatas — sieviete izrādās esam Voldemorta čūska Nagīni un draugi tik tikko izsprūk Voldemortam, turklāt tiek iznīcināts Harija zizlis.
Dažas dienas vēlāk parādās aizstāvis stirnas veidolā, kas aizved Hariju pie zobena, kurš atrodas meža dīķī. Harijs nirst pēc zobena, taču horkrusts (medaljons) pēkšņi sāk viņu žņaugt, par laimi pēkšņi atgriežas Rons, kas izglābj Hariju un izvelk zobenu no dīķa. Kad abi atgriežas pie Hermiones, viņa nav īpaši iepriecināta, ieraugot Ronu, taču atklāj, ka sapratusi ko darīt tālāk — runāt ar viņu skolasbiedrenes Lunas Mīlabas tēvu, lai noskaidrotu kaut ko par Grindevalda zīmi — simbolu, ar kuru viņi sava ceļojuma laikā vairākkārt sastapušies.
Mīlabs pastāsta senu leģendu par trim brāļiem, kuri uzveica Nāvi un par to saņēma neuzveicamu zizli, akmeni, kas spēj atgriezt dzīvē mirušos, un neredzamības apmetni, kas nekad nenoveco. Vēlāk atklājas, ka Mīlabs trijotni nodevis, cerot glābt Lunu, kas atrodas apcietinājumā ministrijā. Draugiem atkal izdodas izbēgt un Harijs, apjautis, ka neredzamības apmetnis ir viņa paša paslēpnis, nolemj, ka jāatrod pārējās nāves relikvijas, cerot, ka tās varētu palīdzēt sakaut Voldemortu. Dažas nedēļas vēlāk nāvēžiem izdodas sagūstīt draugus, jo Harijs skaļi piesaucis Voldemorta vārdu. Viņus aizved uz Lūcija Malfoja māju, kur Hermioni spīdzina, bet Ronu un Hariju iesloga pagrabā, kur viņi sastopas ar Dīnu Tomasu, zižļu meistaru Olivanderu, Lunu Mīlabu un kādu goblinu.
Ar šurpu turpu spoguļa palīdzību Harijam izdodas atsaukt mājas elfu Dobiju, kurš atbrīvo ieslodzītos un palīdz izglābt Hermioni, taču bēgšanas laikā tiek nogalināts. No atbrīvotā zižļu meistara noskaidrojis, ka neuzvaramā zižļa pēdējais īpašnieks ir bijis Dumidors, Harijs nolemj neaizkavēt Voldemortu, kas plāno izzagt zizli no Dumidora kapa, bet tā vietā ar atbrīvotā goblina palīdzību ielauzties Gringotu bankā, lai pārbaudītu, vai kāds no horkrustiem neglabājas Bellatrises Svešovskas velvē. Tur viņi tiešām atrod horkrustu — Elgas Elšpūtes kausu, taču goblins viņus nodod un viņiem tikai ar grūtībām izdodas izbēgt sagūstīta pūķa mugurā.
Īsi pēc tam Harijs redz vīziju — viņš dzird, kā Voldemorts, saprotot, ka horkrusti tiek meklēti, lai tos iznīcinātu, domās nosauc visus horkrustus un to atrašanās vietas, tādējādi atklājas, ka pēdējais horkrusts atrodas Cūkkārpā. Saprotot, ka šis horkrusts jāiznīcina pirms Voldemorts atklājis pārējo pazušanu, Harijs ar draugiem dodas uz Cūkmiestiņu, cerot no turienes atrast ceļu, pa kuru ielavīties nāvēžu kontrolētajā skolā. Cūkmiestiņā viņiem uzbrūk nāvēži, taču draugus izglāj Dumidora brālis Aberforts, viņš arī parāda viņiem slepenu eju uz Cūkkārpu.
Cūkkārpā, pa ceļam sastopoties ar Nevilu Lēniņu un izglābjot dzīvību Drako Malfojam, viņi dodas uz Vajadzību istabu, kur atrod un iznīcina horkrustu. Pēc tam viņi dodas uz Bubuļu būdu, kur ierauga Voldemortu nogalinām Strupu, cerībā iegūt neuzvaramā zižļa spēku. Atklājas, ka Strups bijis Dumidora pusē, taču nogalinājis viņu, jo Dumidors pats lūdzis vajadzības gadījumā to darīt. Samierinājies ar likteni, Harijs upurē sevi Voldemortam. Pēc nāves Harijs sastop Dumidoru, kas viņam atklāj, ka Harijā pašā ir horkrusts, kurš jāiznīcina, lai sakautu Voldemortu, turklāt arī pats Dumidors jaunībā meklējis nāves dāvestus, nebūt ne to cēlāko mērķu vadīts.
Pēc šīs atklāsmes Harijs atgriežas dzīvē. Nevils iznīcina pēdējo horkrustu — Voldemorta čūsku Nagīni, izmantojot no šķirmices izvilkto Grifidora zobenu. Bet Harijam jāstājas pretī Voldemortam, kurš iemantojis neuzvaramā zižļa spēku ir šķietami neuzveicams. Taču Harijs saprot, ka zižļa spēku patiesībā no Dumidora pārmantojis Drako Malfojs, nevis Strups, un, atbruņojot Malfoju, zižļa spēku pārmantojis nevis Valdemorts, bet gan pats Harijs. Kad Voldemorts mēģina nogalināt Hariju, lāsts no neuzvaramā zižļa trāpa nevis zižļa patiesajam īpašniekam Harijam, bet pašam Voldemortam, nogalinot viņu.
Stāsta epilogā, 19 gadus vēlāk, Harijam un Rona māsai Džinnijai ir trīs bērni — Džeimss, Baltuss Severuss un Lilija —, Ronam un Hermionei ir divi bērni — Roze un Hugo —, bet Drako Malfojam ir bērns — Skorpijs. Stāsts beidzās atklājot, ka kopš Voldemorta nāves Harija rēta vairs nesāp.
2010. gada Pasaules čempionāts hokejā — G grupa
2010. gada Pasaules čempionāta hokejā spēles G grupā norisinājās no 15. līdz 18. maijam. Grupas komandas spēles aizvadīja "SAP Arena", Manheimā, un "Lanxess Arena", Ķelnē.
Spēles
Pēc vietējā laika (UTC+1).
Rugāji (nozīmju atdalīšana)
Rugāji var būt:
Milla sala
Milla sala (en) ir ar pastāvīgu ledus vairogu klāta sala Mosona jūras piekrastē 40 km no Noksa krasta Šekltona šelfa ledāja ziemeļu malā. Salu 1936. gada februārī atklāja britu ekspedīcijas Dicsovery Investigations izpētes kuģis William Scoresby un nosauca skotu ģeogrāfa un meteorologa Hjū Roberta Milla (Hugh Robert Mill) vārdā.
Milla sala ir vistālāk uz ziemeļiem esošais pastāvīgais leduskupols. 2010. gadā Austrālijas antarktiskā ekspedīcija sākusi ledus dziļurbšanas programmu datu ieguvei par klimatiskajām izmaiņām pēdējos 200-300 gados.
Nasdaq Nordic
Nasdaq Nordic Oy (agrāk NASDAQ OMX Nordic) ir Somijā reģistrēts uzņēmums, kas pārvalda Ziemeļvalstu un Baltijas valstu fondu biržas. Uzņēmuma īpašnieks ir ASV reģistrētais Nasdaq.
Nasdaq Nordic grupas uzņēmumi sniedz fondu biržas, preču biržas, vērtspapīru depozitārija, klīringa pakalpojumus. Tiek veidots biržas indekss OMX Nordic 40, kas rāda 40 uzņēmumus ar pārdotākajām akcijām virtuālā Ziemeļvalstu tirgū: Dānijā, Islandē, Somijā un Zviedrijā.
Struktūra
Nasdaq Nordic grupā ietilpst:
1930. gada FIFA Pasaules kauss
1930. gada FIFA Pasaules kauss notika Urugvajā no 13. līdz 30. jūlijam. Tas bija pirmais Pasaules kausa finālturnīrs. Par pirmajiem Pasaules čempioniem kļuva laukuma saimnieki Urugvajas izlase, kas finālā ar 4—2 pārspēja savus kaimiņus argentīniešus.
Komandas
1930. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā piedalījās 13 izlases. Pirms šī turnīra nenotika kvalifikācijas sacensības. Visas izlases, kas piedalījās finālturnīrā, tika uz to ielūgtas. Lielo ceļošanas izmaksu dēļ vairākas Eiropas izlases atteicās piedalīties turnīrā. Siāma (tagadējā Taizeme) un Japāna pēdējā brīdī atteicās piedalīties, bet Ēģipte vētras dēļ nokavēja kuģi uz Urugvaju.
Turnīra gaita
Turnīrā piedalījās 13 komandas, kas tika sadalītas 4 grupās. 1 grupā bija 4 komandas, bet atlikušajās 3 grupās — pa 3 komandām. Katras grupas spēcīgākā komanda iekļuva pusfinālā. Šajā čempionātā piedalījās tikai 4 Eiropas komandas, kas izskaidrojams ar grūto un tālo ceļu līdz Urugvajai, savukārt Dienvidameriku pārstāvēja veselas 7 komandas.
1. grupā pārliecinoši uzvarēja Argentīna, kas uzvarēja visās 3 apakšgrupas spēlēs, 2. grupā Brazīliju un Bolīviju pieveica Dienvidslāvijas izlase, kas kā vienīgā no Eiropas komandām iekļuva pusfinālā. 3. grupā visus uzvarēja turnīra rīkotājvalsts Urugvajas pārstāvji, savukārt 4. grupā pretiniekiem nekādas cerības neatstāja ASV izlase.
Pusfinālos neradās nekādas šaubas par Dienvidamerikas komandu pārākumu: abas spēles noslēdzās ar rezultātu 6-1, Argentīnai sagraujot ASV izlasi, bet Urugvajai - dienvidslāvus. Šis bija vienīgais Pasaules kausa finālturnīrs, kurā nenotika spēle par 3. vietu.
Finālā tikās divu kaimiņvalstu Argentīnas un Urugvajas izlases. Pēc pirmā puslaika argentīnieši bija vadībā ar 2-1, taču Urugvaja spēja gūt 3 bezatbildes vārtus, spēlē uzvarot ar 4-2. Urugvajas izlase kļuva par pirmajiem Pasaules čempioniem futbolā un saņēma Žila Rimē kausu.
Literatūra
FIFA World Football Museum (2017). The Official History of the FIFA World Cup. London: Carlton Books. ISBN 9781787390188.
Senā Grieķija
Senā Grieķija jeb Hellada (grc (Hellás)) ir apzīmējums grieķvalodīgajai pasaulei senajos laikos — ne tikai pašreizējās Grieķijas teritorijai, bet arī teritorijām, kuras tad apdzīvoja grieķi: Kiprai, Mazāzijas Egejas jūras krastam (tolaik sauktam par Joniju), Sicīlijai, Dienviditālijai (tolaik sauktām par Lielo Grieķiju) un grieķu piekrastes apmetnēm tagadējā Albānijā, Bulgārijā, Turcijā, Ēģiptē, Francijā, Lībijā, Spānijā un Ukrainā.
Tradicionāli par Senās Grieķijas periodu uzskata laiku no pirmajām olimpiskajām spēlēm 776. gadā pirms mūsu ēras līdz Aleksandra Lielā nāvei 323. gadā p.m.ē., bet hellēniskās kultūras periods turpinājās arī pēc viņa dibinātās impērijas sabrukuma Tuvajos un Vidējos Austrumos.
Vārniene
Vārniene (arī Vornīne, latgaliešu: Vuornīne) ir upe Latgalē, Balvu novadā. Upe savu tecējumu sāk Susāju pagastā, Stompaku purvā un pēc 50 km tecējuma ietek Balupē uz Rugāju un Lazdukalna pagastu robežas.
Senā Grieķija
Etimoloģija
Grieķi paši sevi dēvēja par hellēņiem, ar to pasvītrojot savu atšķirību no vietējām šo reģionu sākotnēji apdzīvojušajām tautām. Par grieķiem (lat. graeci) viņus sāka saukt romieši tikai pēc vairākiem gadsimtiem.
Tieši hellēņi ieviesa vārdu barbari, ar kuru apzīmēja visus, kas nerunāja viņu valodā vai kādā no hellēņu dialektiem. Barbars bija jebkurš, kura runa bija hellēņu ausīm nesaprotami barbariski trokšņi. Hellēņi un barbari atšķīrās ne tikai ar valodu, bet arī ar savstarpējo attieksmi: piemēram, ja hellēņi karoja savā starpā, tie karagūstekņus parasti nepadarīja par vergiem, atšķirībā no barbariem.
Senās Grieķijas aizsākums
Ap 10. gadsimtu p.m.ē., kas ir apmēram 200 gadus pēc Trojas krišanas, Grieķijā no ilgstošajiem juku laikiem, kuri bija pārņēmuši visu Vidusjūras reģionu, pamazām sāka parādīties jaunas civilizācijas aizmetņi. Šī sabiedrība būtiski atšķīrās no Egejas kultūras, pat ņemot vērā tās dažādību atsevišķos laika posmos. Tā bija jau pilnā mērā dzelzs laikmeta sabiedrība ar tai raksturīgām tehnoloģijām un darbarīkiem, kā arī lielā mērā jauna kultūra.
Grieķu kultūra joprojām bija cieši saistīta ar Āzijas senākajām civilizācijām. To pierāda senākais līdz mūsdienām saglabājies grieķu rakstības piemērs — krūze, kas izgatavota ap 740. gadā p.m.ē. Šī krūze aprakstīta ar pielāgotām feniķiešu rakstu zīmēm, kas vēlāk pārtapa par grieķu alfabētu.
Polisas
Par spīti valodas, reliģijas un kultūras kopībai, hellēņi neizveidoja tāda veida valsti, kādas līdz viņiem pastāvēja Tuvajos Austrumos. Hellēņu sabiedrības politekonomiskā organizācija visai stipri atšķīrās no agrākajām. Galvenā jaunās sabiedrības atšķirība bija tās iekšējā organizācijā, kuras pamatā bija polisas. Tieši laika posmā starp 750. un 500. gadu p. m. ē. Senajā Grieķijā izveidojās samērā aktīva polisu kultūra, kurā pastāvēja aptuveni 1500 dažādas polisas.
Tomēr polisa nebija pilsēta mūsdienu izpratnē — kā pretstats laukiem vai provincei ar atšķirīgu nodarbošanās un dzīves veidu. Drīzāk tieši otrādi: polisa bija komūna, kas aptvēra vairāk vai mazāk kompaktu, autonomu apdzīvotu vietu (nomu vai ciematu) grupu ar savu iekšējo likumdošanas un izpildvaru. Tieši ciemati noteica, kas būs un kas nebūs polisas pilsonis, ciematu pārstāvji ievēlēja arī polisas vecāko un padomi, kuriem piederēja reālā vara polisā.
Daudzas polisas cita no citas stipri atšķīrās. Lielākajā no tām — Atēnās — 5. gadsimtā p. m. ē. bija ap 30 000—50 000 pilsoņu (pieauguši vīrieši). Taču vairumā polisu iedzīvotāju skaits bija ap 2000. Polisa parasti bija nostiprināta pret ienaidnieku uzbrukumiem. Ja polisa bija neliela, to apjoza mūris. Polisām attīstoties, ap tām veidojās ciemati un apdzīvotas vietas, bet polisas centrs attīstījās kā pilsēta, administratīvs un kultūras centrs, saglabājot un nostiprinot arī savu aizsardzības nozīmi. Šajā ziņā polisai bija līdzīgs funkciju loks kā pilskalniem vēlākajā atlantiskajā Eiropā vai Baltijā, tikai Grieķijā pilskalnu sauca par akropoli, kas tulkojumā no sengrieķu valodas nozīmē "augšējā pilsēta".
Tai pašā laikā pastāvēja arī tādas polisas, kur nebija nocietinātas centrālās daļas. Tāda bija, piemēram, Sparta, kas būtībā bija ciematu savienība noteiktā teritorijā.
Agrīnās polisas koncentrējās galvenokārt centrālajā Grieķijā, Peloponēsas austrumu daļā iepretī Mazāzijas krastam (Jonijai), kā arī salās (Lesbā, Hijā, Samā). Šis ir reģions, kura ekonomiskā un politiskā aktivizēšanās sākās 8.—7. gadsimtā p.m.ē. un kurš dominēja Grieķijā un lielā Vidusjūras piekrastes austrumu daļā turpmākos apmēram 500 gadus. Tādēļ Seno Grieķiju, kā uzskata virkne vēsturnieku, varbūt būtu pareizāk dēvēt par Egeju.
Jūras nozīme
Grieķijā, pateicoties efektīvākai dzelzs laikmeta tehnoloģijai, strauji pieauga iedzīvotāju skaits, kā rezultātā sāka trūkt pārtikas, jo lauksaimniecībai derīgas zemes bija samērā maz. Egejai bija raksturīgs vēl kāds nozīmīgs ierobežojums. Proti, kalnainais šī reģiona apvidus bija visai nepiemērots kontaktu uzturēšanai pa sauszemes ceļiem: ceļošana pa sauszemes ceļiem tolaik bija grūts pasākums. Kalni arī nebija sevišķi bagāti ar derīgajiem izrakteņiem. Tā, Egejā alva, varš un dzelzs bija deficīts.
Pārvietošanās un ceļošana pa jūru bija nesalīdzināmi vieglāka un ērtāka nekā pa sauszemi. Tādēļ arī Senās Grieķijas polisas bija izvietojušās samērā šaurā 50—70 kilometrus platā joslā gar jūras piekrasti. Šī situācija veicināja arī Grieķijas koloniju dibināšanu, galvenokārt dažādos Vidusjūras piekrastes reģionos. Tajā Grieķija plaši izmantoja vēl Egejas civilizācijas periodā uzkrāto jūrasbraukšanas pieredzi, un grieķu kuģi, kuru konstrukcija un takelāža bija pilnveidoti, devās arvien tālākās jūrās. Grieķu kolonisti arvien biežāk devās visos iespējamos virzienos. Uz austrumiem viņi nokļuva līdz pat Melnās jūras austrumu piekrastei un šajā reģionā nodibināja vairākas kolonijas — praktiski gar visu Melnās jūras rietumu, ziemeļu un austrumu piekrasti. Rietumu virzienā viņi nodibināja vairākas kolonijas Sicīlijā un Apenīnu pussalas dienvidos. Virzoties tālāk, grieķu kuģotāji un tirgotāji nokļuva mūsdienu Francijas dienvidos, kur tāpat dibināja kolonijas.
Ekspansija
Grieķu ekspansiju veicināja arī ģeogrāfijas apgūšana. Grieķu filozofs Anaksimandrs (611—546 p.m.ē.) izgatavoja pirmo zināmo ģeogrāfisko karti pasaulē. Tas kļuva iespējams, pateicoties intensīvai kultūras un zinātnes attīstībai grieķu sabiedrībā dažu desmitu gadu laikā. 7. gadsimtā p.m.ē. grieķu zinātne ievērojami atpalika no citu Tuvo Austrumu civilizāciju attīstības līmeņa. Piemēram, astronomijā šajā laikā daudz tālāk bija tikusi Babilonija, bet ģeometrijā un aritmētikā — Ēģipte.
Kvalitatīvs pavērsiens Grieķijas attīstībā sākās 7. gadsimtā p.m.ē. beigu posmā. Grieķijas kontinentālajā daļā un Egejas salās sākās jauns kolonizācijas vilnis. Tā iemesls bija pārapdzīvotība grieķiskajās austrumu provincēs, it īpaši Mazāzijā, to straujās saimnieciskās attīstības rezultātā. Stiprs brīvu zemju trūkums izraisīja pakāpeniskas, bet būtiskas izmaiņas Grieķijas saimnieciskajā sistēmā. Nelielajās polisu platībās nevarēja vairs izdzīvot, balstoties uz universālu lauksaimniecību, kas funkcionēja pēc maksimālas pašnodrošināšanās principa. Bija nepieciešama darba dalīšana polisu starpā, to specializācija. Piemēram, Atēnas izgatavoja un eksportēja lielu daudzumu keramisko izstrādājumu un eļļu, bet ieveda graudus, ko tā vairs nespēja izaudzēt iekšējam patēriņam pietiekamā daudzumā. Arī Hija arvien lielākā apjomā ražoja vīnu un eļļu, bet savam patēriņam ieveda graudus. Savukārt par galvenajiem graudaugu kultūru ražotājiem un eksportētājiem kļuva Ēģipte un grieķu Melnās jūras piekrastes polisas. Pateicoties specializācijai un darba dalīšanai, strauji attīstījās tirdzniecība. To atviegloja un veicināja līdiešu izgudrojums — nauda.
Tirdzniecības saites ar Vidusjūras reģioniem veicināja tirgotāju politekonomiskās lomas nostiprināšanos. Tā, līdz ar grieķu polisu attīstību Egejā, Vidusjūras rietumu daļā jau bija izvērsusies ap 800. g. p.m.ē. feniķiešu nodibinātā Kartāga. Starp abām civilizācijām veidojās intensīvas ekonomiskās attiecības. Savukārt Itālijā šajā pašā laikā bija uzplaukusi etrusku civilizācija, kura līdz ar grieķu kolonijām veidojās par ekonomiski aktīvu Vidusjūras subreģionu.
Izmaiņas Grieķijas un citu Vidusjūras valstu saimnieciskajā struktūrā izraisīja arī būtiskas izmaiņas sabiedrībā un politikā. Līdz ar tirdzniecības paplašināšanos polisās strauji sāka attīstīties vidējais slānis — tirgotāji. Agrākie dižciltīgie zemes īpašnieki zaudēja varas monopolu polisās. Tiem arvien vairāk nācās dalīt varu ar šo jauno sabiedrības slāni. Tā tirgotāji pakāpeniski kļuva par faktiskajiem saimniekiem polisās, bet vēl izteiktāki daudzajās grieķu kolonijās. Lai gan viņiem nebija politisko tiesību, to faktiskā ietekme Grieķijas sabiedrībā palielinājās. Rezultātā tirgotāji, daļēji arī bagātākie amatnieki, kļuva par politisko faktoru un sāka arvien uzstājīgāk pieprasīt politiskās varas un tiesību pārdali. Lai panāktu savus mērķus, šīs jaunizveidojušās sabiedrības grupas apvienojās ar zemniekiem, kuriem arī nebija nekādu tiesību un kuri grima arvien dziļāk nabadzībā. Šī savdabīgā koalīcija uzsāka kopīgu cīņu pret veco aristokrātiju. Tā bija ilgstoša, bet tās rezultātā Grieķijā, tās sabiedrībā un kultūrā notika strauji pārveides procesi. Viena no spilgtākajām izmaiņām ir tirānu periods, kas sākās vairumā Grieķijas polisu un ar to saistītais labklājības pieaugums.
Tirānu periods
Tirānija Grieķijā nebūt nenozīmēja nežēlīgu, despotisku varu. Tā bija vienpersoniska vara, bet bez mantošanas tiesībām. Varas uzurpēšana parasti notika iekšējo cīņu rezultātā starp konkurējošām vietējo augstmaņu grupām. Lai sagrābto varu nostiprinātu un noturētu, bija jāiegūst plašu pilsētas vai polisas iedzīvotāju atbalstu. Tādēļ tirāni parasti sāka būvēt monumentālas celtnes, veikt plašus pilsētas labiekārtošanas darbus. Tādēļ, neskatoties uz tirānu periodu, Grieķijas pilsētas auga sevišķi strauji. Tā, 479.—478. gadā p.m.ē. Atēnām tika uzcelta jauna aizsargsiena, jo iepriekšējās iekšienē pilsētai jau kļuvis par šauru. Tas vēl vairāk nostiprināja pilsētu lomu antīkās pasaules attīstībā.
Neskatoties uz Grieķijas pilsētu valstu politisko separātismu, arī tirānu laikā grieķu kultūra kļuva arvien integrētāka. Piemēram, lai gan pastāvēja daudz dažādu dialektu, grieķvalodīgie varēja viegli saprasties savā starpā jebkurā pilsētā vai kolonijā. Arī grieķu reliģija bija universāla visā zemē. Visas grieķu pilsētas piedalījās Olimpiskajās spēlēs un dažādos festivālos.
Grieķu demokrātija
Straujais ekonomiskais un sociālais progress Atēnās un citās grieķu polisās drīz vien sasniedza savu augstāko robežu, jo ierobežotās zemes platības pamazām koncentrējās neliela skaita īpašnieku rokās. Tie, kļuvuši par sava veida monopolistiem, zemi par arvien augstāku cenu iznomāja tās reālajiem apstrādātājiem — zemniekiem. Ja pēdējie nevarēja samaksāt zemes renti, zemes īpašnieki tos, līdz ar pārējiem ģimenes locekļiem varēja pārdot verdzībā. No kādreizējās pārticības laukos 7. gadsimta p.m.ē. beigās vairs nebija palicis ne vēsts, to bija nomainījusi nabadzība un zemniecība bija uzkrājusi milzīgu parādu slogu. Nabadzīgākie slāņi jau atklāti sāka gatavoties revolūcijai, lai panāktu bagātības pārdalīšanu sev par labu. Savukārt arī bagātie zemes īpašnieki, nespējot vairs nodrošināt ienākumus, kādus tie uzskatīja par pienācīgiem, bija saniknoti un noskaņoti ļoti kategoriski. Tie gatavojās nopietni, visiem iespējamiem līdzekļiem aizsargāt savas intereses, tai skaitā ar ieročiem, kā arī ieviešot daudz stingrāku likumdošanu. Atika un senā grieķu civilizācija kopumā bija nonākusi ekonomiskās un politiskās katastrofas priekšā. 6. gadsimta sākumā Atēnu valstsvīrs Solons veica politiskas, sociālas un ekonomiskas reformas, kuras daļēji novērsa politisko krīzi, taču pilnībā neatrisināja briestošās grieķu sabiedrības politekonomiskās problēmas.
Briedums
Taču pirmais lielākais karš grieķiem sākās 546. gadā p.m.ē. līdz ar persiešu iebrukumu Līdijā, aizsākot veselu periodu Senajā Grieķijā — Persiešu karus. Šo karu rezultātā grieķu armija un flote guva leģendāras uzvaras pār persiešu spēkiem.
Pēc uzvaras pār Persiju Atēnas kļuva par galveno Grieķijas valsti, bet Sparta savu kādreizējo augsto prestižu pakāpeniski zaudēja. Arī gandrīz viss atlikušais 5. gadsimts p.m.ē. pagāja kā Atēnu zelta laikmets. Atēnas kļuva par skaistāko pilsētu pasaulē. Tika uzceltas slavenākās ēkas Partenons, Akropole u.c., savu augstāko attīstības pakāpi sasniedza zinātne un māksla. Turpināja attīstīties arī demokrātijas tradīcijas un pilnveidojās likumdošana.
Grieķu savstarpējie kari
Viens no Senās Grieķijas krīzes iemesliem bija savstarpējie grieķu kari, kuri pēc Persijas sakāves strauji izvērsās pašu grieķu starpā. Tā, Peloponēsas līga, kas pastāvēja jau kopš 550. gada p.m.ē., tātad vēl pirms Persiešu kariem un, kas bija apvienojusies ap Spartu, nekad nebija samierinājusies ar Atēnu prioritāti. Arī pašas Atēnas lielā mērā provocēja citu Grieķijas pilsētu neapmierinātību ar to, ka savu kādreizējo diplomātiju, kas palīdzēja grūtā brīdī brīvprātīgā ceļā apvienot grieķu spēkus, tā sāka aizvietot ar savas gribas uzspiešanu. Peloponēsas līga arvien biežāk sāka izrādīt pretestību Atēnu politikai, līdz abas konfederācijas nonāca līdz atklātam konfliktam — Peloponēsas karam — kas sākās 431. gadā p.m.ē. un turpinājās līdz 404. gadam p.m.ē., tātad 27 gadus.
Karš vislielākos cilvēku un materiālos zaudējumus nesa tieši Atikai. Galveno uzmanību Atēnas līdz šim bija pievērsušas aizsardzībai pret iespējamiem uzbrukumiem no jūras. Tādēļ tika veidota un augstā kaujas gatavībā uzturēta spēcīga jūras flote. Savukārt sauszemes spēku militārais potenciāls bija daudz vājāks. Tas konkrētajā situācijā deva lielākas stratēģiskās priekšrocības Spartai, kuras tās arī izmantoja, sākot uzbrukumus Atēnām un citām Atikas pilsētām. Tām nācās apkārtējos iedzīvotājus ar visām ģimenēm un iedzīvi paslēpt aiz pilsētu sienām. Veselai paaudzei nācās dzīvot pastāvīga aplenkuma apstākļos, saspiestībā, trūkumā un badā. To veselību un morāli arvien vairāk grāva slimības.
Leģendārais Atēnu valdnieks Perikls, kura laikā Atēnu demokrātiskās tradīcijas un kultūras attīstība sasniedza visaugstāko līmeni, mira divus gadus pēc Peloponēsas kara sākšanās (429. gadā p.m.ē.). Līdzvērtīga aizvietotāja nebija un Atēnās sāka valdīt demagogu oligarhijas, kas valsti veda no vienas neveiksmes otrā.
Šis karš beidzās ar Spartas uzvaru un Atikas izpostīšanu. Rezultātā dominējošā vara Grieķijā pārgāja no Atēnām uz Spartu. Arī Dēlas savienība, neskatoties uz tās nopelniem karos pret persiešiem, tika likvidēta. Sparta visā Grieķijas teritorijā un kolonijās ieviesa tirānijas režīmu, kas izrādījās daudz nežēlīgāks, nekā to pēdējā laikā bija pasākusi praktizēt Atēnu valdība. Piemēram, t.s. trīsdesmitvīru tirānijas laikā, kas pastāvēja tikai astoņus mēnešus, tikai Atēnās bez tiesas sprieduma tiek nogalināts ap 1500 tās pilsoņu, bet ap 5000 demokrātu tika izsūtīti. Jebkāda sanāksmju un publisku runu brīvība tika aizliegta. Daudzu bagātu tirgotāju un zemes īpašnieku īpašumi un manta tika konfiscēti. Tempļi tika izlaupīti. Tādēļ grieķu pilsētās sākas regulāras sacelšanās pret tirānijas varu.
Sabiedrības degradācija
403. gadā p.m.ē. demokrātija Atēnās tika atjaunota, tomēr tas neveda pie stabilizācijas un atveseļošanās. Pēc kara un tirānijas plosīšanās Atēnas bija zaudējušas lielāko daļu izglītotāko pilsoņu. Tūlīt sāka izpausties tā vēstures īstenība, ka, kā uzskata daudzi vēsturnieki un filozofi, demokrātija ir progresīva iekārta tikai pietiekami civilizētā, izglītotā sabiedrībā un otrādi — šāda sabiedrība parasti dabīgā ceļā veicina demokrātijas nostiprināšanos. Maz izglītota sabiedrība ar zemu kultūras līmeni demokrātijas apstākļos viegli pārvēršas par nekontrolējamu anarhiju, tajā varu viegli sagrābj avantūristi, populisti un demagogi. Tā tas tiešām notika arī Atēnās. Piemēram, publiska tiesa, 500 cilvēku sastāvā, starp kuriem tikai nedaudziem bija laba izglītība, 399. gadā p.m.ē. atzina filozofu Sokratu par vainīgu bezdievībā, jaunatnes morāles bojāšanā utt., un piesprieda viņam nāves sodu. Šāds tiesas spriedums gan tika pieņemts ar nelielu balsu vairākumu, kas, saskaņā ar Atēnās pastāvošo tiesu praksi, deva iespēju Sokratam pašam piedāvāt alternatīvu sodu. Katrā ziņā viņam uz visiem laikiem būtu jāpārtrauc publiski nodarboties ar filozofiju un lasīt lekcijas. Sokrats noraidīja viņam izvirzītos apvainojumus un atteicās pārtraukt savu filozofa darbību. Kā alternatīvu sodu viņš piedāvāja samaksāt trīsdesmit minu lielu naudas sodu. Šāds priekšlikums saniknoja tiesu un tā atkārtoti piesprieda Sokratam nāves sodu, šoreiz jau ar lielu balsu pārsvaru.
Sokrata nāve simboliski iezīmēja Grieķijas zelta laikmeta beigas. Grieķu sabiedrība turpināja arvien vairāk degradēties. Liela sabiedrības daļa pārstāja ticēt jebkādu dievu esamībai, plauka prostitūcija un seksuālā visatļautība. Toties ģimenes prestižs arvien vairāk kritās. Arvien biežāk grieķi priekšroku deva civillaulībai, izvairoties uzņemties oficiālu atbildību par ģimeni un pēcnācējiem. Arvien zemāka kļuva arī politiskā morāle. Korupcija kā sērga bija pārņēmusi visus valsts pārvaldes līmeņus. Persija dāsni dalīja kukuļus dažādu grieķu pilsētu politiķiem, lai tie provocētu karu vienam pret otru. Kādreiz slavas apmirdzētie grieķu karotāji masveidā pārdevās citu valstu ģenerāļiem vai pat barbaru ordu vadoņiem. Kad Maķedonijas Aleksandrs kaujas laukos vēlāk sastapās ar persiešu armijām, viņš ar izbrīnu konstatēja, ka tās burtiski mudž no grieķu algotņiem. Atsevišķas grieķu pilsētas pat sāka meklēt palīdzību karā viena pret otru pie kādreizējā kopējā ienaidnieka — Persijas. Pat Sparta, nespējot tikt galā ar dumpīgajām pilsētām, slēdza līgumu ar Persiju par savienību. Tālākajā laika gaitā Grieķijā iestājās arvien lielāks haoss — grieķu pilsētas apvienojās savienībās un līgās lai cīnītos pret citām pilsētu savienībām. Šīs līgas drīz vien izjuka, bet citas radās no jauna, jau citos sastāvos. Lielākie savstarpēji konkurējošie spēki Grieķijā šajā laikā bija Atēnas, Sparta un Tēbas, bet neviens no šiem spēkiem tā arī nespēja iegūt izšķirošu pārsvaru pār pārējiem. Tā grieķu civilizācija dažos gadu desmitos pazaudēja gandrīz visu, ko tā bija attīstījusi un uzkrājusi vairākos gadsimtos.
Grieķija Romas impērijas un Bizantijas sastāvā
Pēc Aleksandra Lielā nāves 323. gadā p.m.ē. Romas impērija pakāpeniski, bet laikā no 215. līdz 168. gadam p.m.ē. jau pilnībā pakļāva Maķedonijas reģionu, savukārt 148. gadā p.m.ē. tā tika pārveidota par vienu no Romas provincēm. Tāds pats liktenis piemeklēja Ahajas līgu un drīz vien visu pārējo Grieķiju.
Kā vienu no savām provincēm Roma pārvaldīja Grieķiju turpmākos 60 gadus. Tomēr Romai neizdevās Grieķiju pilnībā integrēt impērijas politekonomiskajā sistēmā. Par to liecina virkne notikumu. Piemēram, 88. gadā p.m.ē. Pontas valdnieks Mitridats VI uzsāka kampaņu pret Romas impēriju ar mērķi atņemt tai tās kontrolētās austrumu teritorijas. Daudzas grieķu pilsētas tūlīt sacēlās pret Romas kundzību, atbalstot šo Āzijas monarhu, jo tas bija apsolījis atjaunot Grieķijas neatkarību.
Romas leģioni tomēr sakāva Mitridata spēkus, padzina tos no Grieķijas un apspieda grieķu pilsētu sacelšanos. Kā sodu par šo sacelšanos romieši nežēlīgi sodīja Grieķijas pilsētas, daudzas no tām izpostot, tai skaitā Atēnas un Tēbas. Kādreiz plaukstošais Grieķijas centrālais reģions tika pārvērsts krāsmatās. Rezultātā sākās visas valsts ekonomiskā deintegrācija. Lai gan Atēnas vēl saglabāja savu zinātnes un filozofijas centra lomu, bet savu saimniecisko nozīmi tā bija pazaudējusi pilnībā. Ja neskaita īsu Grieķijas renesanses periodu pirmajos mūsu ēras gadsimtos Romas imperatora Adriāna laikos, Grieķija arvien vairāk noslīdēja līdz atpalikušas Romas provinces stāvoklim. Mūsu ēras 3. gadsimta vidū Grieķiju atkal postīja tur iebrukušie gotu karapulki. Pēc Romas impērijas sadalīšanās Rietumu un Austrumu daļās, Dākijas, Maķedonijas un Trāķijas provinces nonāca Bizantijas sastāvā. Šajā laikā šeit ieplūda imigrantu pūļi no Vidējiem Austrumiem, bet vēlāk — 6.—7. gadsimta laikā Balkānu pussalā, it sevišķi Ilīrijā un Trāķijā no ziemeļiem ienāca slāvu ciltis. Šejienes vēsturiskā helēņu kultūra, kura vienmēr bijusi cieši piesaistīta Tuvo un Vidējo Austrumu senajām civilizācijām, daļēji pārslāvojās, daļēji atkal nonāca Vidējo Austrumu ietekmē. Taču pēdējie, pēc Bizantijas krišanas turku seldžuku rokās, arī jau bija pazaudējuši savu īpatnējo, izsmalcināto senā Orienta kultūru.
Ārējo faktoru loma Grieķijas attīstībā
Viena no lielākajām Grieķijas priekšrocībām vienlaicīgi bija arī tās trūkums. Grieķija nekad nav pastāvējusi kā unitāra, vienota valsts. Pat izšķirīgos vēstures brīžos Grieķija funkcionēja kā atsevišķu, patstāvīgu polisu savienība. Grieķu polisas un kolonijas bija izkaisītas pa izstieptu, samērā šauru Vidusjūras piekrastes joslu un daudzām salām. Tas bija ļoti izdevīgi no tirdzniecības viedokļa un Grieķijā tā bija labi attīstīta nozare. Tomēr nevar Grieķiju viennozīmīgi uzskatīt par tirgotāju un jūrasbraucēju nāciju. Grieķu apmetņu, vēlāk polisu saimnieciskais pamats vienmēr bijusi lauksaimniecība. Taču šīs nozares pilnvērtīgai attīstībai derīgas zemes bija ļoti maz. Tikai labas, apstrādāšanai derīgas zemes akūts trūkums spieda grieķus doties jūrā, meklēt jaunas zemes un dibināt tur savas kolonijas. To veicināja arī krasās ražas svārstības dažādos gados. Sausos gados ražas bija niecīgas un tās nepietika. Labvēlīgos gados, kad pietiekošā daudzumā bija gan saules, gan mitruma, izdevās bagātas ražas un veidojās lieli pārpalikumi. Pirmajā gadījumā grieķiem bija nepieciešams papildināt nepietiekošo pārtikas nodrošinājumu ar importu, otrajā, izdevīgi bija pārpalikumus eksportēt.
No drošības faktora viedokļa Grieķijas stāvoklis bija vēl sarežģītāks. Militārā ziņā grūti iedomāties vēl neizdevīgāku un grūtāk aizsargājamu teritorijas konfigurāciju ar izstieptām komunikācijām, kāda bija Grieķijā. Tas neļāva ne izveidot efektīvu aizsardzības sistēmu pret ārējiem ienaidniekiem, ne arī sagatavot pietiekami lielu armiju iebrukumam ienaidnieka teritorijā. Acīmredzot tieši šis apstāklis spieda grieķus meklēt šīs problēmas risinājumu novatoriskā veidā — radot hoplītu vienības, bet vēlāk falangas. Tā, grieķu armijas guva uzvaru Persiešu karos tikai pateicoties progresīvākai armijas organizācijai, kvalitatīvākam bruņojam, kā arī labākai stratēģijai un taktikai, kas izrādījās daudz svarīgāks faktors par karotāju skaitu. Iespējams, ka taisnība šinī ziņā Hērodotam, ka jaunā Eiropa tieši ar labāku militāro stratēģiju parādīja savu pārākumu pār Āziju.
Šo priekšrocību Grieķijai vairs nebija tās cīņā par varu un ietekmi Vidusjūrā ar Romu. Jau pašā Romas impērijas sākuma posmā vairs nebija būtisku atšķirību romiešu un grieķu militāro spēku sagatavotībā, ieroču kvalitātē, stratēģijas un taktikas mākslā. Toties būtiska bija kļuvusi starpība armijas skaitliskajā sastāvā. Ja grieķi, kā atzīmē virkne vēsturnieku (Norman Dawis u.c.), praktiski nekad pa savām izkaisītajām polisām nebija varējuši savākt karotāju skaitu lielāku par 40—50 tūkstošiem, tad romieši varēja nostādīt pretī līdz pusmiljonam vīru lielu karaspēku, ko nebija nemaz tik grūti izdarīt, ņemot vērā jau toreiz blīvi apdzīvotās Itālijas pussalas iespējas.
Tieši grieķu uzkrātās zināšanas dažādās jomās, neskaitāmie jaunievedumi kuģu būvē, militārajā jomā, viņu iedibinātie likumdošanas un demokrātijas principi, difūzijas ceļā tika pārņemti un attīstīti tālākā Eiropas civilizācijas veidošanās procesā.
Reliģija un kultūra
Lielu ietekmi uz Eiropas kultūru ir atstājusi grieķu filozofija, literatūra, kā arī mitoloģija. Grieķi ticēja, ka viņu divpadsmit galvenie dievi dzīvo Olimpa kalnā. Svarīgs reliģisks un sporta notikums bija olimpiskās spēles, kas tika rīkotas ik pa četriem gadiem. Arī glezniecība, skulptūra un arhitektūra vēl ilgi turpināja grieķu kultūras tradīcijas, kas ļāva saglabāt tai paliekošu vietu Eiropas kultūrā.
Literatūra un teātris
Sengrieķu literatūrai ir izcila loma Eiropas literatūras izveidē un attīstībā. Senajā Grieķijā meklējami aizsākumi gan Eiropas dzejai, gan dramaturģijai un teātrim, gan arī prozai. Sengrieķu literatūras aizsākumi ir liroepiski darbi: Homēra eposi "Iliāda" un "Odiseja", kā arī Hēsioda eposi "Darbi un dienas" un "Teogonija".
Dramaturģijas un teātra attīstība aizsākās ap 5.—4. gadsimtā p.m.ē. Nozīmīgākais sengrieķu dramaturģijas žanrs bija traģēdija, attīstījās arī komēdija. Dramaturģijas rašanās tiek saistīta ar dievam Dionīsam veltītiem svētkiem — dionīsijiem, kuros tika uzvestas tragēdijas.
Komoru valsts vadītāji
Šajā uzskaitījumā ir apkopoti Komoru valsts vadītāji, kopš 1975. gada, kad valsts ieguva neatkarību no Francijas.
Senā Grieķija
Literatūra un teātris
No simtiem lugu, kas tikušas sarakstītas un uzvestas, pilnībā saglabājušās tikai trīs autoru — Aishila, Sofokla un Eiripīda — darbi.
Minerālu saraksts
Šajā sarakstā apkopoti minerāli, minerālu paveidi un mineraloīdi, par kuriem Vikipēdijā ir sagatavoti raksti. Pilns apzināto minerālu saraksts (ap 4000) pieejams šeit: Pasaules minerālu saraksts.
21. septembris
21. septembris ir 264. diena pēc Gregora kalendāra (265. garajā gadā). Līdz gada beigām ir 101 diena.
Vārda dienas
Mariss, Matīss, Modris
Anticiklons
Anticiklons ir liels atmosfēras veidojums ar augstu atmosfēras spiedienu. Parasti atmosfēras spiediens ir 1020—1035 hPa liels, bet tas var sasniegt pat 1080 hPa. Tā diametrs ir no dažiem simtiem līdz dažiem tūkstošiem kilometru. Tas atnes sausu un skaidru laiku — vasarā siltu, ziemā aukstu laiku. Ziemeļu puslodē anticiklons griežas pulksteņrādītājvirzienā, dienvidu puslodē — pretpulksteņrādītājvirzienā. Anticiklonā gaiss pārvietojas prom no centra.
Daži pastāvīgi anticikloni
Āzijas maksimums — augsta atmosfēras spiediena apgabals Āzijas vidusdaļā gandrīz visā ziemas periodā. Tas atrodas Sibīrijas dienviddaļā un Mongolijā. Atmosfēras spiediens šeit ziemā ir visaugstākais uz Zemeslodes. Vasarā šeit pārsvarā ir zems spiediens un no dienvidos un austrumos esošajiem okeāniem gaiss tiek iesūkts šurp ar veselu virkni taifūnu un musonu vēju palīdzību. Ziemā vēji pūš prom no Āzijas vidienes un izraisa sausu un ļoti aukstu ziemu.
Antarktiskais maksimums — salīdzinoši augsta atmosfēras spiediena zona Antarktīdā visa gada laikā. Kaut arī šeit tas nav pārāk augsts, salīdzinājumā ar pārējiem Zemeslodes reģioniem, tas tomēr ir augstāks, nekā okeānā ap Antarktīdu.
Arktiskais maksimums — augsta atmosfēras spiediena zona virs Arktikas. Ziemā tam ir divi centri — viens ir virs Grenlandes, otrs ir virs Kanādas.
Subtropiskais maksimums — augsta atmosfēras spiediena zona virs Azoru salām (Azoru maksimums) un Havaju salām (Havaju maksimums) ziemeļu puslodē un Dienvidamerikas rietumiem (Klusā okeāna dienvidu maksimums), Atlantijas okeāna dienvidiem (Dienvidatlantijas maksimums) un Indijas okeāna dienvidiem (Dienvidindijas maksimums).
Entonijs Stjuarts
Entonijs Stjuarts (en; dzimis ) ir bijušais kanādiešu hokejists, malējais uzbrucējs. Karjeras laikā aizvadījis 262 spēles Nacionālās hokeja līgas klubos Floridas "Panthers", Atlantas "Thrashers" un Karolīnas "Hurricanes".
Stjuarta jaunākais brālis Kriss arī ir profesionāls hokejists.
Spēlētāja karjera
Pēc vairākām OHL kluba Kingstonas "Frontenacs" rindās aizvadītām sezonām profesionāļa karjeru Stjuarts sāka 2004.—05. gada sezonā, kad debitēja Amerikas hokeja līgas vienībā Sanantonio "Rampage". 2005.—06. gada sezonā hokejists debitēja arī NHL, aizvadot desmit spēles Floridas "Panthers" sastāvā. Traumas dēļ lielāko sezonas daļu viņš izlaida, savukārt 2006.—07. gada sezonas lielāko daļu aizvadīja AHL vienībā Ročesteras "Americans".
2008.—09. gada sezona bija pirmā pilnā sezonas, ko uzbrucējs aizvadīja Floridas "Panthers" sastāvā. Vasarā viņš noslēdza līgumu ar Atlantas "Thrashers", nākamo sezonu pilnībā aizvadot tās AHL fārmklubā Čikāgas "Wolves". 2010.—11. gada sezonā Stjuarts izcīnīja vietu "Thrashers" sastāvā, taču 2011.—12. gada sezonu viņš aizvadīja Karolīnas "Hurricanes" sastāvā.
Zambijas futbola izlase
Zambijas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Zambiju starptautiskās futbola sacensībās. Zambijas futbola izlasi pārvalda Zambijas Futbola asociācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1946. gadā pret Dienvidrodēziju. Zambijas izlase nekad nav kvalificējusies Pasaules kausa finālturnīram. Āfrikas Nāciju kausā tā ir piedalījusies 18 reizes. Zambija ir 2012. gada Āfrikas Nāciju kausa ieguvēja.
Latvijas Universitātes Pedagoģijas, psiholoģijas un mākslas fakultāte
Pedagoģijas, psiholoģijas un mākslas fakultāte ir viena no 13 Latvijas Universitātes fakultātēm, kas izvietota Imantā, Imantas 7. līnija 1, ēkā, kurā iepriekš atradās Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības augstskola. Šī fakultāte aptver trīs plašas zinātņu nozares: pedagoģija, psiholoģija un māksla.
Bibliotēka
Fakultātē atrodas arī Izglītības zinātņu un psiholoģijas bibliotēka, kas aptver aptuveni 40 000 informācijas resursus, piedāvā izmantot e-resursus (datubāzes EBSCO, Emerald u.c.) Bibliotēka lepojas arī ar īpašām kolekcijām, piemēram, Elfrīdas Šmites dāvinājums. Bibliotēka ir atvērta lietotājiem gan darba dienās, gan sestdienās.
4. Valmieras kājnieku pulks
Izveide
Pulka formēšana sākās 1919. gada 18. februārī Tērbatā. Sākotnēji tā nosaukums bija 1. Valmieras kājnieku pulks, bet augustā tas ieguva savu turpmāko nosaukumu.
Piedalīšanās kaujās
18. februārī Latvijas Pagaidu valdības pārstāvji Tallinā ar Igaunijas Pagaidu valdību noslēdza līgumu, ka jaunformējamās latviešu daļas pakļausies igauņu armijas virspavēlniekam, līdz igauņu-latviešu karaspēks nesasniegs līniju Limbaži-Valmiera-Smiltene-Alūksne. No 21. līdz 27. februārim Valkas un Rūjienas novados jaunveidojamajā Valmieras pulkā mobilizēja 1461 kareivi un instruktoru, marta pirmajās dienās saformēja pirmo bataljonu (komandieris kapteinis Skreja), bet 4. martā otro bataljonu (kapteinis Bajārs) ar 4 kājnieku rotām katrā. Nākamajās dienās saformēja saimniecības rotu, sakaru un ložmetēju komandas un 22. martā Rezerves bataljonu (komandieris pulkvežleitnants Krišjānis Berķis). 1. Valmieras pulka baterijā 1. aprīlī bija 5 virsnieki un 103 instruktori un kareivji. Apmēram puse no jauniesauktajiem bija dienējuši Krievijas Impērijas armijā, bet ceturtā daļa latviešu strēlniekos. Parastā piederības zīme latviešu karaspēka vienībām bija balts apsējs ar divām sarkanām šķērssvītrām uz kreisās rokas piedurknes. Virsnieki valkāja bijušos krievu virsnieku formas ar speciālu vairogu Latvijas krāsās uz uzplečiem un kokardi Latvijas karoga krāsās pie cepures.