cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ķekavas vidusskola
Ķekavas vidusskolā ir vidējā izglītības iestāde Ķekavas novadā, Ķekavā. Izglītību iegūst skolēni no 1.-12. klasei. Ir iespējama pirmsskolas izglītības programma 5—6 gadīgiem bērniem sagatavošanai skolai. Skola ir izvietota divās ēkās — Nākotnes ielā 1a 1.-4. klases un Gaismas ielā 9 5.-12. klases.
Baltā tveice
Sižets
Pirms tas notiek, Kodijs saņem ziņas par mātes nāvi. Viņa zināja par Lielā Eda plāniem, un Verna viņai iešāva mugurā. Kodijs piedzīvo nervu sabrukumu, un cietuma ārsti nolemj viņu ievietot psihiatriskajā patvērumā. Kodijs saņem ķīlniekus un kopā ar Henku un kameras biedriem izbēg. Tikko būdams brīvs, Kodijs vispirms nogalina Roju Pārkeru un pēc tam Lielo Edu, kurš, kā apgalvo Verna, ir atbildīgs par viņa mātes nāvi. Kodijs atkal apvienojas ar savu veco bandu un plāno plaša mēroga ielaušanos ķīmiskajā rūpnīcā. Laupīšanas dienā Falons informēja savus kolēģus policijā, kuri aplenc apkārtni. Henks atklāj, ka zādzībā piedalās arī seifu atmūķētājs Bo Krīls, kurš Henku pazīst. Viņš izstāsta Kodijam, ka "Viks Pardo" patiesībā ir policists. Kad starp gangsteriem un policiju izceļas apšaude, Falons aizbēg. Lielāko daļu Kodija bandas biedru policija nošauj, kad tie mēģina aizbēgt. Kodijs meklē patvērumu milzīgas naftas tvertnes virsotnē. Saprotot, ka viņš atrodas bezizejā, Kodijs šauj uz naftas tvertni un kliedz: "Paveicu, mammu! Pasaules virsotne!" (Made it, Ma! Top of the World!). Uzreiz pēc tam tvertne eksplodē.
Ķekavas vidusskola
Skolas izveidošana un vēstures fakti
Vecais pagasta nams kļūst par šauru astoņgadīgajai skolai un tās direktoram Ilmāram Briģim izdodas pierādīt, ka Ķekavai ir nepieciešama vidusskola, kā rezultātā 1974. gada 14. jūnijā tiek ielikts pamatakmens Ķekavas vidusskolai. Sākotnēji skolu bija plānots celt 400 skolēniem, tomēr izdevās pierādīt, ka tā ir nepieciešama 700 skolēniem. Pamatos tiek ielikts arī skolas direktora, skolotāju un skolēnu vēstījums nākamajām paaudzēm. Skolu ceļ Ķekavas PMK. Jau 1977. gadā skolā mācās 956 skolēni un 1977./78. mācību gadā skola sāk strādāt divās maiņās, jo nepietiek telpu.
1990./91. mācību gadā skolēnu skaits skolā ir 1227. Jaunā skola ir kļuvusi par šauru, 1.-4.klašu skolēni atgriežas vecajā pagasta namā Skolas ielā 2. 1991./92. mācību gadā aizsākas sadraudzība ar Vācijas pilsētu Bordesholmu. 1. septembris sākas pacilātā noskaņojumā, jo Latvija ir atguvusi neatkarību. Skolotāji meklē paši mācību grāmatas, jo vecās vairs nav derīgas un jaunas nav izdotas. 1996./97. mācību gadā skolā atklāj informātikas kabinetu ar krāsainiem datoriem - no Rīgas rajona skolām tādi ir tikai Ķekavas vidusskolai. Joprojām ir krievu plūsmas klases, tomēr šis ir pirmais gads, kurā netiek nokomplektēta krievu plūsmas 1.klase, jo tajā pieteikušies tikai 2 bērni. 1997./98. mācību gadā mācības uzsāk 93 pirmklasnieki — telpu trūkuma dēļ, mācības 1.-4.klasēm norisinās divās maiņās. Skolēniem jāmaksā 20 santīmi par vienas mācību grāmatas nomāšanu. 1998./99. mācību gadā skolā tiek atjaunota skolēnu pašpārvalde. 1999./2000. mācību gadā 1.-3. klases strādā bezatzīmju sistēmā. 4.kl. atzīmes tikai latviešu valodā un matemātikā. Blakus bibliotēkai tiek ierīkots audiovideo kabinets.
2010./11. mācību gadā ar 1. septembri durvis ver Ķekavas vidusskolas ēkai pievienotie moduļi, jo skolai nepietiek telpas skolēnu apmācībai. Skolēni mācības sāk vienā maiņā. Mācības tajās uzsāk piecas sākumskolas klases. Pārējās turpina mācības vecajā ēkā Skolas ielā 2. Mācības četrās pirmajās klasēs uzsāk 95 skolēni. No 1.-4.klasei tiek ieviestas skolas formas. Skola piedalās “Comenius” projektā “Vides ilgtspējība ir mūsu atbildība!” 2014./2015. mācību gadā Draudzīgā aicinājuma fonda skolu reitingā iegūta 1. vieta “Mazā pūce”- pēc rezultātiem centralizētajos eksāmenos angļu valodā lauku vidusskolu grupā un 3. vieta kopvērtējumā lauku vidusskolu grupā. 2015. gada 4. janvārī tiek atklāta Ķekavas vidusskolas sākumskolas ēkas Nākotnes ielā 1a 2. kārta, līdz ar to visas 1.-4. klases mācās sākumskolas klašu ēkā. Vecā sākumskolas ēka tiek nodota Jaunatnes iniciatīvu centram. No 2015./2016. mācību gada piedalās pilotprojektā “Datorika”, gan sākumskolā, gan pamatskolā. Draudzīgā aicinājuma fonda skolu reitingā iegūta 1. vieta “Mazā pūce”- pēc rezultātiem centralizētajos eksāmenos latviešu valodā lauku vidusskolu grupā un 13. vieta kopvērtējumā lauku vidusskolu grupā. Kā arī iegūta Draudzīgā aicinājuma fonda skolu reitingā 3. vieta — pēc rezultātiem centralizētajos eksāmenos angļu valodā un 6. vieta kopvērtējumā lauku vidusskolu grupā.
Tradīcijas
5. klašu uzņemšana pamatskolā un 10. klašu uzņemšana vidusskolā
Fallotijas
Fallotijas (Fallotia) ir izmirusi bentisku foraminiferu ģints Meandropsinīdu dzimtā (miliolīdu kārta). Ģinti 1902. gadā aprakstīja franču paleontologs Žozefs Duvije. Ģeohronoloģiski Fallotijas ir atrodamas Francijas un Spānijas augšējā krīta nogulumos (santonas laikmets). Ģintī ir tikai viena suga Fallotia jacquoti Douvillé, 1902.
Apraksts
Čaula lēcveidīga, planospirāla un evolventa. Dīgļkamera ir lodveidīga, un aiz tās seko vijums ar 5-6 nesadalītām kamerām. Tālāk kameras strauji palielinās platumā, bet ne augstumā. Bet daudzas gluži pretēji, no sāniem aptver senākos vijumus. Septulas ir slīpas, vēlākos vijumos kameras sadalītas ar daudzām radiāli orientētām septulām, kas izvietotas vienā līnijā cita ar citu. Sieniņas ir no kalcīta, porcelānveidīgas. Čaulas virsma var būt ar sīkām vadziņām, kas iet paralēli septulām. Atveri veido poru rinda.
1994. gada Rēzeknes domes vēlēšanas
1994. gada Rēzeknes domes vēlēšanas bija pirmās Rēzeknes domes vēlēšanas pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, kas notika 29. maijā 1994. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Rēzeknes domē tika ievēlēti 11 deputāti no 4 kandidātu sarakstiem.
Galēnu pamatskola
Galēnu pamatskola ir 1866. gadā dibināta pamatizglītības mācību iestāde, kas atrodas Preiļu novadā.
Vēsture
Pirmā skola Galēnos dibināta 1866.gadā, tā ietilpa Rēzeknes apriņķī. Skola atradās jaunuzceltā mājā, un pirmajā gadā tur mācījās 26 skolēni, strādāja viens skolotājs — Pēteris Solovjovs. No 1920.-1932. gadam Rēzeknes apriņķa Vidsmuižas pirmās pakāpes skolas pārzine bija Anna Kuško. Skolas pārzinis no 1932.-1940. gadam bija Aloizs Indāns. 1936.gadā pagasta valde uzsāka divstāvu ēkas jaunbūvi. Skolas ēku būvēja būvuzņēmējs Krūmiņš pēc arhitekta A.Pavlova projekta. 1936. gada 31. augustā notika skolas ēkas pamatakmens iesvētīšana.2006. gadā tika uzcelta sporta zāle.
Žabinkas rajons
Žabinkas rajons ir Brestas apgabala rajons Baltkrievijā. Robežojas ar Brestas apgabala Kobrinas, Malaritas, Brestas un Kamjaņecas rajoniem.
Vēsture
Pirmo reizi par apdzīvoto vietu Žabinkas teritorijā var runāt no 1816. gada.
Rajons tika izveidots 1940. gada 15. janvārī saskaņā ar BSSR Augstākās padomes Prezidija dekrētu. 1940. gada 12. oktobrī tika izveidots apriņķa sadalījums 13 ciemu padomēs. 1959. gada 8. augustā rajons tika izformēts, tā teritorija tika sadalīta starp Brestas, Kamjaņecas un Kobrinas rajoniem. Rajons tika atjaunota 1966. gada 30. jūlijā.
Davids Dešarnē
Davids Kevins Denī Dešarnē (fr, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē centra uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2019. gadā Dešarnē pārstāv Nacionālās līgas komandu HC Fribourg-Gottéron.
Savas karjeras sākumā vairākas sezonas nospēlējis AHL komandā Hamiltonas "Bulldogs". 2009–10. gada sezonā debitējis NHL kluba Monreālas "Canadiens" sastāvā. "Canadiens" komandā Dešarnē nospēlēja astoņas sezonas, līdz 2017. gadā tika aizmainīts uz Edmontonas "Oilers". Vēlāk spēlējis Ņujorkas "Rangers" un KHL komandā Omskas "Avangard". 2019. gadā pievienojies Nacionālās līgas komandai HC Fribourg-Gottéron.
Dešarnē tika iekļauts Kanādas hokeja izlases sastāvā 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Metāla dzelzceļa tilts (Rēzekne)
Metāla dzelzceļa tilts ir 1947. gadā atjaunotais dzelzceļa tilts pāri Rēzeknes upei un Viļānu ielai Rēzeknes pilsētā. Tilts ir atjaunots pēc 1899. gadā celtā dzelzceļa tilta uzspridzināšanas 1944. gadā. Pāri tiltam ejošais sliežu ceļš savieno dzelzceļa stacijas Rēzekne I un Rēzekne II. Šis ir arkas tipa metāla tilts. Pats arkas izliekums ir nevis virs laiduma, kā tas ir lielākajai daļai tiltu, bet zem tā. 20 metrus uz rietumiem no tilta ir otrs dzelzceļa tilts, būvēts no dzelzsbetona, pār kuru iet dzelzceļa līnija Kārsava—Rēzekne I.
Džeimijs Benns
Džeimijs Benns (dzimis ) ir kanādiešu hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Pašlaik (2023) spēlē Nacionālās hokeja līgas klubā Dalasas "Stars", pildot arī tās kapteiņa funkcijas.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Benns sāka pēc divām Rietumu hokeja līgas vienībā Kelovnas "Rockets" aizvadītām sezonām, 2009.—10. gada sezonā izcīnot vietu NHL kluba Dalasas "Stars" rindās. 2011.—12. gada sezonu hokejists noslēdza jau kā otrs "Stars" rezultatīvākais spēlētājs aiz Luī Ēriksona. 2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja Vācijas hokeja līgas vienībā Hamburgas "Freezers". 2013.—14. gada sezonā Benns kļuva par "Stars" kapteini, pēc sezonas beigām tika iekļauts NHL simboliskajā izlasē. 2014.—15. gada sezonu Benns noslēdza ar 87 punktiem, tādējādi kļūstot par līgas rezultatīvāko spēlētāju un iegūstot Arta Rosa balvu.
Kanādas hokeja izlases rindās kļuvis par 2014. gada olimpisko čempionu, spēlējis 2012. gada Pasaules čempionātā.
Lelde Dreimane
Biogrāfija
Mācījusies Natālijas Draudziņas ģimnāzijā un Rīgas Valsts 3. ģimnāzijā.
2015. gadā absolvējusi Latvijas Kultūras akadēmijas Dramatiskā teātra aktieru kursu pie kursa vadītājas Annas Eižvertiņas un no 2015./2016.gada sezonas kļuvusi par Dailes teātra aktrisi.
Sadarbojusies ar tādiem režisoriem kā Selčuks Aidemirs (Selçuk Aydemir), Džefs Vespa (Jeff Vespa), Pēteris Krilovs, Edmunds Freibergs, Dž. Dž. Džilindžers, u.c.
Bijusi Eiropas Centrālās bankas un Latvijas Bankas eiro kampaņas publicitātes tēls. Kivvi Organic cosmetics reklāmas seja, kā arī redzama dažādu pašmāju mūziķu videoklipos. Bijusi sadarbība ar Denim Dream, L'officiel, Cosmopolitan u.c.
Republikas laukums (Erevāna)
Republikas laukums (hy) ir Armēnijas galvaspilsētas centrālais laukums. 30 000 m2 lielais laukums sastāv no divām daļām - autotransporta lokveida krustojuma un trapeces formas baseina ar muzikālām strūklakām. Ap laukumu izvietotas valdības ēkas (premjerministra rezidence), Armēnijas Nacionālās galerijas un Armēnijas Nacionālā vēstures muzeja ēkas, kā arī viesnīca Marriott. Laukums vairākkārt izmantots gan kā koncertu, gan politisko norišu vieta.
Laukuma arhitektoniskā ansambļa autors ir arhitekts Aleksandrs Tamanjans (Ալեքսանդր Թամանյան, 1878 – 1936). Laukumu sāka veidot 1926. gadā ar apkārtējo ēku nojaukšanu un valdības ēkas celtniecību. Lielāko daļu celtņu uzcēla 20. gadsimta piecdesmitajos gados, līdz 1977. gadā uzcēla Nacionālās galerijas ēku. Armēnijas PSR laikā laukuma nosaukums bija Ļeņina laukums un tajā atradās Ļeņina piemineklis.
Rubīnrīklītes
Rubīnrīklītes, rubīnrīklīšu ģints (Calliope) ir viena no mušķērāju dzimtas (Muscicapidae) ģintīm, kas apvieno 5 dziedātājputnu sugas. Tās ligzdo Centrālāzijā un Austrumāzijā, ziemo Dienvidaustrumāzijā. Lielākā sugu dažādība sastopama Ķīnas centrālajā daļā.
Ģints zinātniskais nosaukums Calliope atvasināts no sengrieķu valodas un latviski nozīmē ar skaistu balsi.
Kopīgās īpašības
Rubīnrīklītes ir mazi, kompakti dziedātājputni ar īsu asti. Sugām raksturīgs dzimumu dimorfisms — tēviņiem ir košas, krāsainas pakakles. Četrām sugām tās ir koši sarkanas, bet vienai melna (melnrīklītei (Calliope obscura)).
Rubīnrīklītēm ir skaista, melodiska dziesma, kā jau par to liecina šīs putnu grupas kādreizējā piederība pie lakstīgalu ģints.
Sistemātika
Rubīnrīklīšu ģints (Calliope)
Ezeriņi
Ezeriņi ir ciems Dobeles novada Penkules pagastā. Izvietojies pagasta dienvidrietumu daļā 25 km no novada centra Dobeles un 92 km no Rīgas.
Augusts Briedis
Augusts Briedis ( — ) bija latviešu žurnālists un politiķis. Bijis Tautas padomes loceklis, Satversmes sapulces, 1., 2. un 3. Saeimas deputāts. Latviešu zemnieku savienības pārstāvis.
Biogrāfija
Dzimis Drustu pagasta "Gauduļos". Pašmācības ceļā ieguvis mājskolotāja tiesības. Strādājis par vidusskolas skolotāju Pēterburgā, no 1906. līdz 1912. gadam Jelgavā vadījis paša dibinātu tirdzniecības skolu. 1916. gadā beidzis Šaņavska universitātes Maskavā Sabiedriski juridisko fakultāti.
Pirmā pasaules kara laikā darbojies Viskrievijas pilsētu savienībā kā rajona pārzinis un agronomiskās komitejas priekšsēdētājs, kā arī Bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas Kultūras biroja valdē Maskavā. Darbojies Vidzemes pagaidu zemes padomē, no kuras izstājies, kad tā kļuva lielinieciska. Darbojies Latvijas Republikas pagaidu parlamentā — Tautas padomē. Ievēlēts 1., 2. un 3. Saeimā no Latviešu zemnieku savienības saraksta. Partijā darbojies no tās dibināšanas 1917. gadā. Bijis tās centrālās valdes loceklis.
Darbojies žurnālistikā, bijis laikraksta "Sadzīve" redakcijā, veidojis rakstus laikrakstam "Brīvā Zeme", kā arī citiem ar Latviešu zemnieku savienību saistītiem izdevumiem. Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā pievērsies reliģijai, kļuva par Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas virsvaldes locekli un sekretāru. Iemācījies sengrieķu valodu un vairākus semestrus apmeklējis lekcijas Teoloģijas fakultātē.
Miris plkst. 6.45 Rīgas 2. slimnīcā no plaušu karsoņa. Apbedīts Rīgas Meža kapu Ģertrūdes draudzes nodalījumā.
Arturs Dārznieks
Arturs Dārznieks (, Lubāna -, Rīga) bija Latvijas šahists un inženieris.
Biogrāfija
Šahu sācis spēlēt skolas gados. Tā kā dzimtajā Lubānā bijis grūti atrast nopietnus pretiniekus, tad iesākumā aizrāvies ar šaha uzdevumu sastādīšanu. 1935. un 1936. gada žurnālos "Atpūta" Fricis Apšenieks publicējis vairākus Dārznieka uzdevumus. Dienesta laikā 7. Siguldas kājnieku pulkā piedalījies mačā ar Alūksnes šahistiem. 1939. gadā bijis otrais Austrumvidzemes šaha meistarsacīkstēs, kurās uzvarējis Roberts Skuja. Otrā pasaules kara laikā devies bēgļu gaitās un uzturējies pārvietoto personu nometnēs Vācijā, taču 1947. gada decembrī no Blombergas atgriezies Rīgā un iekārtojies darbā rūpnīcā "VEF". Sākumā strādājis par aparātu kontrolieri, bet vēlāk kļuvis par inženieri. Bijis rūpnīcas "VEF" šaha sekcijas vadītājs.
Sekmīgi pārstāvējis "VEF" šaha klubu Latvijas komandu šaha čempionātos kopš tā pirmsākumiem 1960. gadā, būdams arī komandas līderis un kapteinis. Komandas sastāvā uzvarējis 1961., 1971., 1977. un 1990. gados, bijis otrais - 1972., 1975., 1978., 1979. gados, un trešais - 1963., 1964., 1965., 1966., 1969., 1973., 1985. gados. 1977. gadā parādījis individuāli labāko rezultātu pie 4. galdiņa.
Trīspadsmit reizes piedalījies Latvijas šaha čempionātu finālos. Labākos rezultātus sasniedzis 1951., 1959., 1960. un 1972. gados, kad ieņēmis stabilas vietas tabulas vidusdaļā.
Regulāri piedalījies sporta biedrības "Daugava" šaha čempionātos, kur labākos rezultātus sasniedzis 1952. gadā, kad dalījis 3.-4. vietu, un 1971. gadā, kad ieņēmis 3. vietu.
Kraukļukalna iela
Kraukļakalna iela ir iela Jūrmalā, Slokas apkaimē. Kraukļakalna iela sākas krustojumā ar Jūrkalnes ielu un beidzas krustojumā ar Dāliju ielu. Kopējais ielas garums ir 260 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Kraukļakalna ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Kortnija Ītone
Kortnija Ītone (en; dzimusi ) ir austrāliešu aktrise.
Plašāku atpazīstamību ieguvusi ar otrā plāna lomām filmās "Trakais Makss: Skarbais ceļš" (2015) "Ēģiptes dievi" (2016) un Line of Duty (2019).
Jeroščenki
Jeroščenki ir ciems Ozolaines pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 256 km attālumā no Rīgas.
Maltas ordeņa vēsture
Maltas ordeņa vēsture ir izsekojama līdz Hospitāliešu brālības izveidošanai Pirmā Krusta kara pirmsākumos, bet militārais ordenis Palestīnā izveidojās laikā no 1126. līdz 1140. gadam. Šajā laikā organizāciju sāka dēvēt gan par Hospitāliešu ordeni, gan par '''Sv. Jāņa ordeni (Joanītu ordeni'''). Pēc 1307. gada Hospitāliešu ordenis iebruka Bizantijas impērijai piederošajā Rodas salā un pēc vairāku gadu karadarbības to anektēja, uz salu tika pārcelts Ordeņa konvents. 1530. gadā Sv. Romas impērijas imperators Kārlis V nodeva Jeruzalemes Svētā Jāņa hospitāļa bruņinieku ordenim Maltas arhipelāgu. Vēl pirms Napoleona karu sākuma 1798. gadā Francijas kara flote Napoleona Bonaparta vadībā padzina ordeni no Maltas. Par Ordeņa Protektoru īslaicīgi kļuva Pāvils I, kas parakstīja rīkojumu par Maltas salas uzņemšanu Krievijas Impērijas aizsardzībā. 1831. gadā Ordeņa galvenā rezidence tika pārcelta uz Romu. 20. gadsimtā Ordenis pilnībā pārorientējās uz medicīnisko palīdzību un labdarību, kas nodrošināja tam starptautisku atbalstu.
Dibināšana
Pēc viena uzskata ap 1070. gadu kāds bruņinieks Žerārs (Gerard) ar domubiedriem Jeruzalemē izveidojis hospitāli, pie esošā Svētceļnieku nama, lai varētu sniegt medicīnisko palīdzību svētceļniekiem, kuriem tā būtu nepieciešama. Pēc cita uzskata ap 1080. gadu hospitāli pie Jeruzalemes Sv. Jāņa Kristītāja baznīcas dibinājis tirgotājs di Mauro no Amalfi pilsētas (mūsdienu Itālijā).
Teitoņu ordeņa oficiālais historiogrāfs Gijs Seintijs (Guy Stair Sainty) savos darbos min, ka pēc tam kad 1099. gada 15. jūlijā krustneši iekaroja Jeruzalemi, kāds Žerārs Svētītais (Gerard Beatified) no Martikas (Martigue) Provansā, jau esot vadījis Jeruzalemē hospitāli (tāpēc bieži šis gads tiek pieņemts kā ordeņa tapšanas gads). Hospitālis bijis sadalīts divās daļās — vīriešu daļa veltīta Sv. Jānim Kristītājam, bet sieviešu daļa veltīta Sv. Marijai Magdalēnai, — savukārt pats hospitālis juridiski bijis pakļauts benediktīniešu Sv. Latīņu Marijas abatijai (angl. Abbot of Santa Maria Latina). Kā jau daudzkonfesionālā lielpilsētā, medicīniskā palīdzība sniegta visiem, kam tā bija nepieciešama, neatkarīgi no to reliģiskās piederības. Hospitāļa ārsti, izglītību guvuši pie labākajiem tā laika ārstiem Palestīnā (musulmaņu pasaulē tolaik medicīna bija attīstīta daudz augstākā līmenī, nekā Eiropā), ļoti īsā laikā nostiprinājās finansiāli un autoritatīvi, un jau visai drīz pēc tam, kad krustneši bija ieņēmuši pilsētu, atdalījās no abatijas, izveidojot no laicīgas mediķu grupas mūku kopienu un par savu aizgādni Sv. Benedikta vietā izvēloties Sv. Augustīnu. Šajā laikā kopienai pievienojās grupa krustnešu, kurus vadīja Raimonds d'Puī (Raymond du Puy) no Provansas (pēc Žerāra nāves kopienas mestrs).
1107. gadā Jeruzalemes Karalistes karalis Balduins I apstiprināja jaunizveidoto kopienu par mūku brālību (angl. Brotherhood) un piešķīra tai lēnī zemi, uz kuras atradās hospitālis. Organizācija pārtapa par reliģisku kongregāciju, pieņemot augustīniešu solījumu (nabadzība, tikumība, paklausība). 1113. gada 5. februārī Romas pāvests Pashālijs II (it. ''Papa Pasquale II') apstiprināja kopienas regulu, atbrīvojot brālību no nodokļu maksāšanas.
Turpmākajos gados Hospitāliešu brālība dibināja svētceļniekiem domātus hospitāļus Eiropas ostu pilsētās — Sangilesā (Saint-Gilles), Asti (Asti), Pizā (Pisa), Barī (Bari), Otrantā (Otranto), Tarantā (Taranto), Mesinā (Messina) u.c., — kur svētceļnieki varēja sakopties, gaidīt kuģus uz Svēto Zemi, kā arī atpūsties pēc ceļojuma pār jūru.
Hospitāļa jeb Joanītu ordenis
Nav zināms, kurā brīdī brālības mūki atcerējās savas krustnešu gaitas un paņēma rokās zobenus, lai ne tikai ārstētu, bet arī aizstāvētu. Pieņem, ka tas varētu būt noticis laikā no 1126. līdz 1140. gadam. Pirmās militārās funkcijas, ko sāka veikt brālības mūki-bruņinieki, bija patruļu izveidošana un svētceļnieku apsargāšana maršrutā no Jafas (Jaffa) uz Jeruzalemi (Jerusalem), kur bieži bija sastopami laupītāji. No šī laika ordeņa mestri un lielmestri bija ne tikai mūku brālības garīgie vadītāji (Religious Superiors), bet arī bruņinieku militārie komandieri (Military Commanders of the knights).
1136. gadā Jeruzalemes karalis piešķīra Ordenim Betgibelinas (Bethgibelin) cietoksni, stratēģiski svarīgu nocietinājumu uz karalistes dienvidu robežas, kurš sedza pieeju Aškalonas ostai. 1137. gadā Romas pāvests Inocents II apstiprināja izmaiņas ordeņa regulā, saskaņā ar kurām reiz ordenī iestājies brālis nedrīkstēja lauzt doto zvērestu, lai no tā izstātos — lai pamestu ordeni, nu bija nepieciešama visu brāļu piekrišana. Iestājoties ordenī bija jādod celibāta (kā mūkiem), nabadzības (atsacīšanās no privātīpašuma) un paklausības zvērestu. Hospitālieši, būdami labi administratori, piesaistīja arhitektus, celtniekus, ieroču meistarus, izveidojot virkni nocietinātu pierobežas punktu un radot robežpatruļu dienestu.
Laikā ap 1142. līdz 1144. gadiem hospitālieši bija atpirkuši 5 grāfistes Tripoles apkaimē un vienu principātu Jeruzalemes Karalistes ziemeļos. Šajā laikā Ordenis pārvaldīja aptuveni 50 nocietinātas pilis, t.sk. tik stratēģiski svarīgus cietokšņus kā Krakdeševaljē (Krak des Chevaliers (Crac)) un Margatu (Margat). Jūtot savu autoritāti un spēku, Ordenis ievērojami paplašināja savus valdījumus, bieži vien ne visai leģitīmā veidā (piemēram, padzenot benediktīniešus no sv. Latīņu Marijas abatijas Jeruzalemes centrā un pārņemot šo ēku kompleksu savā īpašumā). Ordenis ņēma aktīvu dalību praktiski visos Tuvajos Austrumos notikušajos karos un politiskajos procesos. Šajā laikā spēkā pieņēmās Ordeņa konflikts ar Tempļa ordeni, kas izvērtās par virkni bruņotām sadursmēm un pat kaujām starp abām kristīgo mūku-bruņinieku organizācijām
13. gadsimtā krustneši sāka ciest vienu sakāvi pēc otras, un arī mūku-bruņinieku ordeņi nebija izņēmums. 1244. gadā (4. Krusta kara beigās) kaujā pie Gazas hospitālieši cieta smagu sakāvi — musulmaņu gūstā krīt mestrs un liela daļa brāļu-bruņinieku. 1249. gadā Ordenis cieta sagrāvi kaujā pie Mansuras — gūstā tika saņemti mestrs un 25 augstākie Ordeņa hierarhi. 1291. gadā musulmaņu rekonkistas rezultātā krustneši no Svētās Zemes tika izdzīti pavisam, un arī hospitālieši bija spiesti vieni no pēdējiem kāpt kuģos.
Sākotnēji Ordeņa paliekas apmetās Kipras salā, kur hospitāliešiem bija plaši īpašumi. 1312. gada maijā Romas pāvests nodeva Hospitāliešu ordeņa rīcībā daļu konfiscēto likvidētā Tempļa ordeņa īpašumu. Ordenis vēl vairāk izvērsa savu labdarības misiju, kā arī īsā laikā atjaunoja savu militāro potenciālu — uzbūvēja spēcīgu kara floti cīņai ar pirātiem Vidusjūrā.
1307. (1309.?) gadā Hospitāliešu ordenis iebruka Bizantijas impērijai piederošajā Rodas salā un pēc vairāku gadu karadarbības 1309. (1312.?) gadā to anektēja. Uz salu tika pārcelts Ordeņa štābs (Convent), tur apmetās arī visa Ordeņa vadība.
50 galerās Ordeņa vadība un brāļi vispirms devās uz Venēcijai piederošo Kandijas salu, pēc tam uz Mesinu. Vienu brīdi patvērumu tiem deva Savojas hercogs Nicā, atbalstu sniedza Romas pāvests Klements VII un bijušais Ordeņa bruņinieks Florences hercogs dei Mediči. Daudzi komandori Ordeņa kontinentālajos valdījumos ar savām teritorijām kļuva par vietējo monarhu laicīgiem vasaļiem.
Maltas ordenis
Sv. Romas impērijas imperators Kārlis V piedāvāja Ordenim apmesties Tripolē, kuru apdraudēja musulmaņi, taču Ordeņa vadība kategoriski atteicās apmesties tik nedrošā vietā. Galu galā imperators 1530. gada 30. martā nodeva Jeruzalemes Svētā Jāņa hospitāļa bruņinieku ordenim Maltas arhipelāgu kā lēni, kuru tas pārņēma 26. oktobrī — ik gadu Ordenim vajadzēja kā simbolisku nodevu nosūtīt imperatoram vienu medību vanagu, atzīt sevi arī par Spānijas karalistes vasali. Šajā laikā pieņem oficiālu nosaukumu "Neatkarīgais militārais un hospitālais Maltas ordenis" (angl. The Sovereign Military Hospitaller Order Of Malta).
Turpinot pirātiskos reidus musulmaņu valstu piekrastēs, un aktīvi nodarbojoties ar vergu tirdzniecību, Ordenis neizbēgami iesaistījās militārās sadursmēs ar šīm valstīm. No lielākajām sadursmēm jāpiemin 1565. gada maiju, kad Piali kapitan-pašā vadītā flote izsēdinājusi Maltā 100 000 vīru lielu armiju (kā tik liels karaspēks satilpa 190 tā laika kuģos, avoti nemin). Salas citadeles garnizonu veidoja 400 bruņinieku un aptuveni 6000 seržantu un torkopolu, kurus komandēja lielmestrs Žans Parizo de Valete (Jean Parisot de Valette, 1494.-1568.). Kaut arī Ordenis zaudēja 240 bruņinieku un aptuveni 5000 karavīru, Malta palika neieņemta. Savukārt 1571. gadā pie Lepanto (Lepanto) Ordeņa flote smagi sagrāva Osmaņu impērijas kara floti, pārtraucot tās dominēšanu Vidusjūrā.
Taču līdz ar militārām uzvarām 16. gadsimtā sākas Ordeņa panīkuma laiks. Pieauga Inkvizīcijas ietekme, kas izsauca izteiktu brāļu nepatiku (kas izpaudās dažkārt pat fiziski), vājinājās disciplīna, pieauga nesaskaņas dažādu tautību bruņinieku grupu starpā. Reformācijas ietekmē 7 vācu komandorijas atteicās no katolicisma un izstājās no Ordeņa, izveidojot savu Sv. Jāņa bruņinieku ordeni. Lielākā daļa holandiešu brāļu pameta Ordeni. Anglijas Karalistē vispārējā katoļu vajāšanu vilnī Ordenis tika aizliegts, tā īpašumi konfiscēti. 1620. gadā Romas pāvests Urbans VIII panāca, ka Itālijas komandorus ieceļ Romas kūrija, nevis lielmestrs. 1628. gadā tika uzspiests līgums, ka laikā starp viena lielmestra nāvi un nākamā lielmestra ievēlēšanu Ordeni vada pāvests. Pēc 1631. gada lielmestra vara aprobežojās varu tikai pār divām komandorijām katrā lielpriorijā. 1634. gada 21. oktobrī Urbans VIII panāk sev tiesības noteiktos apstākļos iecelt lielmestru, Romas kūrija pārņēma vienu pēc otra Ordeņa īpašumus, kā rezultātā 17. gadsimta beigās no Maltas ordeņa neatkarības palika vairs tikai vārds nosaukumā. Trīsdesmitgadu kara kauja pie Pasarovicas (Passarowitz, 1718. g.) bija pēdējā kauja, kurā Ordenis parādās kā starptautisks militārs spēks.
Ordeņa sabrukums
Francijā pirmo Romas katoļu baznīcas likvidēšanas vilni 1790.-1791. gados Ordenis pārlaida jo Nacionālā sapulce atzina tā nepieciešamību Republikas dienvidu piekrastes aizsardzībai pret berberu pirātiem, taču 1793. gada 10. oktobra dekrēts paredzēja visu Ordeņa īpašumu Francijā konfiskāciju. 1797. gadā Ordenis tika izsludināts ārpus likuma, bet visi tā brāļi un atbalstītāji — par revolūcijas ienaidniekiem. 1798. gada 9. jūnijā Francijas Republikas kara flote Napoleona Bonaparta vadībā ieradās Maltā. Francijas 15 līnijkuģiem un 10 fregatēm ar 15 000 vīru lielu desanta karaspēku Ordenis varēja likt pretī aptuveni 4000 bruņinieku un seržantu. 11. jūnija vakarā Ordenis kapitulēja. Kapitulācijas aktu lielmestra Ferdinanda fon Gompeša (Ferdinand von Gompesch) vietā parakstīja bailifs Mario Testeferata (Mario Testaferrata) u.c. hierarhi, kas vēlāk ļāva Ordenim apstrīdēt salas zaudēšanas tiesiskumu. Lielmeistars ar konventa locekļiem un flotes atliekām devās uz Triesti, no kurienes velti vērsās pie Eiropas valstu monarhiem pēc palīdzības.
Vienīgā valsts, kur šajā laikā it kā vērojams Ordeņa uzplaukums, bija Krievijas Impērija, kur ķeizars Pāvils I izveidoja jaunu lielprioriju. Krievijas armijas virsnieki stažējās uz Ordeņa kuģiem, brāļi-bruņinieki piedalījās Krievijas karos ar Osmaņu impēriju. Par ordeņa bruņiniekiem tika iecelta virkne krievu aristokrātu un karavadoņu (piem. Aleksandrs Suvorovs), tika izveidotas Ordeņa kūrētas militārās mācību iestādes (piem., Pāžu korpuss) utt. Tas lāva Pāvilam I pasludināt sevi par Ordeņa Protektoru, kaut saskaņā ar tā statūtiem šo amatu nevarēja ieņemt neviens nekatolis un tas bija Sv. Romas impērijas ķeizara un Abu Sicīliju karaļa Franča II tituls (taču viņš politisku apsvērumu vadīts neiebilda).
Vācu zemju lielpriors firsts Heitersheims (Haitershaim) apsūdzēja lielmestru Ordeņa interešu nodevībā un pieprasīja viņa demisiju. Neapoles karalis padzina Ordeni no savas valsts, konfiscējot tā atlikušos īpašumus. Tāpat rīkojās Toskānas hercogs un Austrijas ķeizars. 1799. gada 6. jūlijā Sv. Romas impērijas ķeizars Francis II pieprasīja Ordeņa lielmestra (kā sava vasaļa) atkāpšanos no amata. Savukārt jau 1798. gada 10. septembrī Krievijas Impērijas ķeizars Pāvils I paziņoja, ka uzņemas pār Ordeni "aizgādību" un ar Ordeņa vēstnieka, beilifa tēva Džulio Areses (Fra Giulio Litta-Visconti-Arese) palīdzību tika ievēlēts par Krievijas lielpriorijas lielmestru. Pēc tam Vācijas, Bohēmijas, Bavārijas, Neapoles, Sicīlijas, Venēcijas, Portugāles, Lombardijas un Pizas lielprioriju vadītāji ievēlēja Pāvilu I par Ordeņa lielmestru (rakstisku pāvesta apstiprinājumu jaunais lielmestrs nesaņēma). Viņš parakstīja rīkojumu (указ) "Par Maltas salas uzņemšanu Krievijas aizsardzībā" un izsludināja Maltu par Krievijas Impērijas guberņu. Nākamais Krievijas Impērijas ķeizars Aleksandrs I atteicās no lielmestra titula, un 1811. gada 2. decembrī aizliedza Ordeņa darbību Krievijas Impērijā.
1803. gada 9. februārī pāvests Pijs VII par Ordeņa lielmestru iecēla Džovanni Tomazi (Giovanni-Battista Tommasi), kurš pārcēla Ordeņa rezidenci vispirms uz Katāniju, pēc tam uz Mesīnu Sicīlijā, iepriekšējais lielmestrs Gompešs mira 1805. gada 12. maijā galējā nabadzībā, visu pamests. Maltas salu pēc Napoleona sagrāves 1814. gada 30. martā anektēja Lielbritānijas impērija.
19. gadsimta sākumā Ordenis bija izputējis un to uzturēja tikai ienākumi no vergu tirdzniecības. Maltas sala nebija atgūstama. Vairs nebija ne karaspēka, ne flotes. Lielmestra vairs nebija — Ordeni vadīja Romas pāvesta iecelts mestra leitnants. Šajā laikā strauji samazinājās pilntiesīgo bruņinieku skaits, taču pieauga to īpatsvars, kuri vēlējās saņemt t.s. Padevības Krustu, t.i. kļūt par padevīgo bruņinieku. Tā kā šādi Ordeņa "goda brāļi" par titulu maksāja ievērojamu naudas summu, pēc flotes zaudēšanas un vergu tirdzniecības aizlieguma tirdzniecība ar tituliem kļuva par vienu no Ordeņa pamatienākumiem.
1831. gadā Ordeņa galveno rezidenci pārcēa uz Romu, bijušo Ordeņa vēstnieka rezidenci Maltas laukumā uz Kondoti ielas (Palazzo Malta on the via Condotti).
Atdzimšana
19. gadsimta otrajā pusē Ordenis atteicās no mēģinājumiem atgūt zaudētās teritorijas un militāro potenciālu, pievēršoties tam, ar ko sāka: labdarībai un medicīnai. 1876. gadā Ordenis kā "lielākā starptautiska neatkarīga katoliska labdarības un hospitālā organizācija" Tanturā (Tantur) — pusceļā starp Jeruzalemi un Betlemi izveidoja slimnīcu. 1879. gadā ar rīkojumu Inclytum antiquitate originis Romas pāvests Leo XIII apstiprināja Ordeņa lielmestra titula atjaunošanu. 1905. gadā tiek izveidota Ordeņa amerikāņu asociācija.
1910. gadā Ordenis izveidoja kara lauka hospitāļu sistēmu, kurai bija liela loma dzīvību glābšanā 1912. gada Itālijas karā Lībijā, pēc tam darbojās visās Pirmā pasaules kara frontēs. 1930. gados Ordenis dibina virkni katolisko misiju un hospitāļu Eiropas valstu kolonijās Āfrikā, Dienvidaustrumāzijā un Dienvidamerikā. 1933. gadā tika izveidota Medicīnas un ķirurģijas misionāru skola (Missionary School of Medicine and Surgery), kurā izglītību guva Ordeņa misiju medicīniskais personāls. Liela loma Ordeņa hospitāļiem un palīdzībai bija arī Otrajā pasaules karā — Ordeņa hospitāļi darbojās Polijā, Vācijā, Čehoslovākijā, Austrijā, — kaut arī politisku iemeslu dēļ tā darbību ierobežoja abas karojošās nometnes. Savā darbībā Ordenis pilnībā pārorientējās uz medicīnisko palīdzību un labdarību, kas nodrošināja tam valstu un sabiedrības atbalstu, Ordeņa skaitliskā sastāva palielināšanos, finansiālo resursu pieaugumu.
Baltijas ģenerālgubernatori
Baltijas ģenerālgubernatori bija augstākie militārie pavēlnieki Krievijas impērijas Rīgas kara apgabalā un Vidzemes, Igaunijas un Kurzemes guberņu augstākie pārvaldnieki 18. un 19. gadsimtā.
Lenkupe
Lenkupe ir Baltijas jūrā ietekoša upe Dienvidkurzemes novadā. Sākas kā novadgrāvis dienvidaustrumos no Medzes muižas Medzes pagastā. Augštecē tek cauri Melderu dzirnavezeram. Ietek jūrā dienvidrietumos no Saraiķiem. Upes gultne visā garumā regulēta. Lenkupi šķērso pamestais Ventspils—Liepājas dzelzceļš un autoceļš P111.
Vides aizsardzības klubs
Vides aizsardzības klubs, saīsināti VAK, ir vecākā dabas aizsardzības nevalstiskā organizācija Latvijā. VAK 1986. gadā bija daļa no Latvijas Atmodas kustības veidojošā spēka. VAK apvieno cilvēkus, kuriem ir svarīga vides aizsardzība un sakopšana. VAK pirmsākumi meklējami astoņdesmito gadu sākumā, kad tika rīkotas talkas senvietu un svētvietu sakopšanai, vēlāk — demonstrācijas pret Rīgas metro būvniecību, robotu rūpnīcas būvniecību, kā arī atomelektrostacijas izveidi pie Liepājas. Kopš 1987. gada kluba prezidents ir Arvīds Ulme.
Vēsture
Vides aizsardzības klubs dibināts 1987. gada 28. februārī.
Karogs
Vides aizsardzības klubs kā savu simbolu izvēlējās zaļbaltzaļu karogu, ar zaļo krāsu simbolizējot rūpes par vidi. PSRS varas iestādes neiebilda pret šī karoga izmantošanu, jo karogā izmantota politkorekta krāsu gamma. Tomēr, tajā laikā televīzijas raidījumi tika filmēti uz melnbaltas lentes, un karogs veidoja asociācijas ar Latvijas karogu, kura izmantošana bija stingri aizliegta.
Demonstrācijas un mītiņi
VAK pirmajam mītiņam par tīru gaisu un pret vidi degradējošām rūpnīcām, piemēram Olainē, vajadzēja notikt Rīgas centrā. Tomēr Rīgas pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājs pēdējā brīdī mītiņu vietu pārcēla uz VEF Kultūras pili, tādējādi netiešā veidā atļaujot demonstrācijas gājienu ar dažādiem plakātiem caur Rīgas centram.
Incidents pie Brīvības pieminekļa
1987. gada 23. augustā, protestējot pret Molotova—Rībentropa paktu, vēstures skolotājs Valdis Turins pie Brīvības pieminekļa turēja rokās augsti paceltu plakātu ar uzrakstu krievu valodā "Dariet zināmus tautai staļinismu atmaskojošos dokumentus un faktus". Viņam uzbruka kāds vīrietis, kurš centās plakātu viņam izraut no rokām, līdz Turinu aizturēja milicija. Aizturēšanas brīdī Turins turpināja turēt plakātu augsti paceltu. Vēlāk pret Turinu tika izdarīts spiediens, lai viņš pamestu skolotāja amatu.
Protests pret Rīgas metro
"Plašas apspriešanas, runas un raksti par metro būvniecību no vienas puses un informācijas trūkums par robotu rūpnīcas celtniecību no otras, — tāda ir vadības visiem labi saskatāmā "fasādes" politika šajās jomās. Prasām: atcelt visus lēmumus par metro un robotu rūpnīcas celtniecību. Pārtraukt uzsāktos darbus to realizēšanā, pieprasot Latvijai ekonomisko autonomiju, nodrošināt republikai pašfinansēšanos un saimnieciska aprēķina realizēšanu".
Politiskās aktivitātes
Pēc protesta akcijām pret metro un robotu rūpnīcu strauji pieauga atbalsts klubam un biedru skaits tajā. Lai arī kluba pamatvirziens bija dabas aizsardzība, Valda Turina vadībā izveidojās platforma, kas tika izmantota, lai veicinātu sabiedrības aktivitāti neatkarības atjaunošanā. Pats Valdis Turins LTV raidījumā "Melu Laboratorija" atzīst, ka vēlējies klubu politizēt.
1988. gada maijā tika izplatīts aicinājums uz mītiņu un demonstrāciju ar moto "Mēs par pārkārtošanos, par pilnīgu sabiedrības destaļinizāciju, par to, lai 1941. gada 14. jūnija noziegumi neatkārtotos". Ziņojums tika izplatīts arī krievu valodā. Tas bija garāks nekā latviešu valodā izplatītais, jo tika skaidrota arī 14. jūnija deportācija. Komunistiskā partija atļāva mītiņu ar noteikumu, ka netiks izmantota "buržuāziskās Latvijas" simbolika vai pretpadomju simbolika. VAK mītiņā ieradās ar melnbaltmelniem karogiem, taču gājiena laikā uz Brīvības pieminekli melnbaltmelno karogu vidū parādījās arī sarkanbaltsarkanais Latvijas karogs. Tā bija pirmā reize kopš okupācijas, kad karogs tika pacelts sabiedriskā pasākumā.
1988. gada 16. jūlijā, vēl trīs mēnešus pirms LTF dibināšanas Mežaparkā, Rīgā tika rīkota tautas manifestācija par Latvijas karogu. Notika gājiens uz Mežaparku, kur VAK prasīja atcelt aizliegumu izmantot Latvijas karogu. Televīzija, radio, prese šo gājienu nepieminēja.
Politiskais noriets sākās brīdī, kad Valdim Turinam piespiedu kārtā nācās pamest Latviju un doties uz Rietumiem, jo pastāvēja draudi viņa drošībai.
Darbība mūsdienās
Šobrīd VAK nodarbojas ar vides aizsardzības pasākumiem, kā arī piedalās Lielās Talkas organizēšanā.
Europa FC
Europa FC ir Gibraltāra futbola klubs, kurš spēlē Gibraltāra Premjerdivīzijā.
Times New Roman
Times New Roman ir serif burtveidolu grupa, ko 1931. gadā ieviesa Apvienotās Karalistes laikraksts The Times. To izveidoja uzņēmuma Monotype dizainers Viktors Lardents.
Times New Roman tika ieviests pēc Stenlija Morisona raksta, kurā viņš kritizēja The Times par nekvalitatīvu druku un tipogrāfisku antīkumu. Burtveidolu Morisona pārraudzībā izveidoja The Times reklāmas nodaļas mākslinieks Viktors Lardents. Par pamatu tam tika izmantots 1913. gadā izveidotais burtveidols Plantin. Tam tika uzlabota lasāmība un vietas ekonomija. Jauno burtveidolu nodēvēja par Times New Roman, un pirmoreiz to izmantoja The Times 1932. gada 3. oktobra laikrakstā. Pēc gada burtveidolu izlaida komerciālā pārdošanā. The Times burtveidolu Times New Roman izmantoja 40 gadus, bet kopš 1972. gada ražošanas tehnoloģijas un formāta maiņu dēļ laikraksts mainījis burtveidolu piecas reizes, lai gan visi jaunie burtveidoli veidoti uz oriģinālā New Roman bāzes.
Vārds Roman burtveidola nosaukumā nozīmē "romiešu", jo viduslaikos taisnu burtveidolu sauca par romiešu, bet slīpu — par itāliešu (Italic).
Luksemburga 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Luksemburga bija pārstāvēta 1900. vasaras olimpiskajās spēlēs, kas norisinājās Francijas galvaspilsētā Parīzē no 1900. gada 14. maija līdz 28. oktobrim. Šīs bija pirmās vasaras olimpiskās spēles, kurās tā startēja.
Shenzhou 13
Apkalpe
Kuģa Shenzhou 13 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Lidojuma gaita
Kosmosa kuģis tika palaists 16:23:56 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 2F no Dzjucjuaņas Pavadoņu palaišanas centra.
2022. gada 15. aprīlī 16:44 UTC Shenzhou 13 atvienojās no Tiangong. 16. aprīlī 01:56:49 UTC kosmosa kuģa nolaižamais aparāts nolaidās Iekšējā Mongolijā.
Kriķu iela (Jūrmala)
Kriķu iela ir iela Jūrmalā, Krastciema apkaimē. Kriķu iela sākas krustojumā ar Grīvas ielu un beidzas krustojumā ar Ķīšu ielu. Kopējais ielas garums ir 265 metri. Kriķu ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Kriķu iela ir savienota ar šādām ielām:
Jeroškina
Jeroškina ir ciems Griškānu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 256 km attālumā no Rīgas.
Geffen Records
Geffen Records ir ASV ierakstu kompānija, kas ietilpst Universal Music Group.
Sākumposms
Ierakstu studiju 1980. gadā izveidoja Deivids Gefens, kas 1970. gadu sākumā izveidoja ierakstu kompāniju Asylum Records, ko pameta pēc vēža diagnozes. Pēc atveseļošanās Gefens atgriezās biznesā un noslēdza līgumu ar Warner Bros. Records par Geffen Records izveidi. Warner pilnībā finansēja kompānijas izveidi, savukārt Deivids Gefens saņēma 50% no ienākumiem. Pazīstamais grafiskais dizaineris Sols Bass izveidoja jaunās ierakstu kompānijas logotipu.
Geffen Records parakstīja līgumu ar disko superzvaigzni Donnu Sammeri, kuras albums The Wanderer kļuva par pirmo studijas izdoto albumu. Pēc tam sekoja Džona Lenona un Joko Ono albums Double Fantasy.
1980. gados Geffen Records turpināja parakstīt līgumus ar tādiem slaveniem mūziķiem kā Eltons Džons, Šēra, Dons Henlijs, Džonija Mitčela, Nīls Jangs un Pīters Geibriels. Desmitgades beigās studija palika slavena roka nišā pateicoties grupu Whitesnake, Guns N' Roses un Aerosmith veiksmei. Tas pamudināja Gefenu izveidot meitas uzņēmuma ierakstu studiju DGC Records, kas koncentrējās uz daudz progresīvāku mūziku un vēlāk palīdzēja alternatīvā roka attīstībai, studijā ierakstus veica tādas grupas kā Nirvana, The Nymphs un Sonic Youth.
Kompānijas pārdošana
Pēc desmit gadiem, kas bija pavadīti Warner paspārnē un līdz ar līguma beigām, 1990. gadā, Deivids pārdeva ierakstu kompāniju uzņēmumam Music Corporation of America (vēlāk pārdēvēts par Universal Music Group). Darījumā Gefens nopelnīja vienu miljardu ASV dolāru vērtspapīros un skaidrā naudā, kā arī darba līgumu līdz 1995. gadam. Pēc pārdošanas Geffen Records kļuva par vienu no vadošo, autonomi pārvaldīto UMG apakšuzņēmumu. Pametot kompānijas vadību 1995. gadā, Deivids uzsāka sadarbību ar Džefriju Kacenbergu un Stīvenu Spīlbergu, izveidoja Dreamworks SKG, ambiciozu multimediju impēriju, kas darbojās kinematogrāfijas, televīzijas, izdevniecību un mūzikas nozarēs.
Interscope-Geffen-A&M
1998. gadā UMG nopirka PolyGram, pēc kā notika liela ierakstu studiju un kompāniju pārdale. Geffen Records kopā ar A&M Records tika apvienoti iekš Interscope Records, bet neskatoties uz to Geffen Records turpināja daļēji patstāvīgu pastāvēšanu, kaut arī bija samazināti. Meitas uzņēmums DGC pilnībā beidza pastāvēt un pievienojās Interscope un Geffen.
Uz 2000. gadu, esot UMG un Interscope apakšuzņēmums, Geffen Records turpināja veiksmīgu un stabilu biznesu. 2003. gadā UMG tiem pievienoja MCA Records. Kaut arī Geffen Records bija popa un roka ierakstu kompānija, MCA Records pievienošana nozīmēja nopietnu mūziķu kataloga paplašināšanos. Studijā ierakstus veica Mērija Blaidža, Avant un Common. Uz to brīdi Dreamworks Records tika izformēts, bet lielākā daļa mūziķu tika pārvilināti uz Geffen.
Mežonīgā naksniņa
"Mežonīgā naksniņa" (en) ir 2017. gada ASV kinokomēdija, kuras režisore, kā arī viena no producentēm un scenārija autorēm ir Lūsija Anielo. Galvenās lomas atveido Skārleta Johansone, Keita Makinona, Džiliana Bella un Zoja Kravica. Filmas pirmizrāde notika Ņujorkā.
Filmā četras draudzenes nolīgst striptīzdejotāju vecmeitu ballītei, tomēr viss noiet greizi pēc tam, kad dejotājs nomirst.
Bihosava
Bihosava ir agropilsētiņa Baltkrievijas ziemeļos, Vitebskas apgabala Vjerhņadzvinskas rajonā. Izvietojusies Daugavas labajā krastā pie dzelzceļa līnijas Vitebska — Daugavpils, 18 kilometrus no rajona centra Vjerhņadzvinskas un 6 kilometrus no Latvijas—Baltkrievijas robežas. Bihosavai cauri tek Rosicas upe. Apdzīvotā vieta sākusi veidoties 1866. gadā dzelzceļa līnijas būvniecības laikā.
Luksemburgas province
Luksemburgas province ir viena no desmit Beļģijas provincēm valsts dienvidu daļā, Valonijā. Tā robežojas ar Luksemburgu austrumos, ar Franciju dienvidos, ar Namīru rietumos un ar Ljēžu ziemeļos. Provinces administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Arlona, kas atrodas provinces dienvidaustrumos. Provinces kopējā platība ir 4 443 km², pēc 2013. gada datiem provincē dzīvo 271 352 iedzīvotāji. Tā ir lielākā province Beļģijā pēc platības un vismazākā province pēc iedzīvotāju skaita. Toties ar 273 638 iedzīvotājiem 2012. gadā tā ir mazākā province Beļģijā pēc iedzīvotāju skaita.
Bihosava
1920. gadā pēc Latgales atbrīvošanas pilsēta atradās Latvijas pakļautībā. Vēlāk Latvija sarunās ar Krieviju atteicās no Bihosavas un apkārtējām zemēm apmaiņā pret papildu teritoriju Abrenes apriņķa ziemeļos.
Luksemburgas province
1839. gadā pēc Beļģijas revolūcijas province tika atdalīta no Luksemburgas un pievienota Beļģijai.
Alens Kempbels Vaits
Alens Kempbels Vaits (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu šaha problēmists un botāniķis.
Šaha kompozīcija
Vaita vecāki, kas Francijā bija ieceļojuši no Amerikas, pēc Alena piedzimšanas devās uz turieni atpakaļ. Tur viņš piecu gadu vecumā iemācījies spēlēt šahu. No vienpadsmit gadu vecuma viņš risinājis un sastādījis šaha uzdevumus. Viņa pirmais uzdevums ticis publicēts 1891. gada decembrī. 1914. gadā viņš nodibinājis klubu Good Companion, pie kura piederēja gandrīz visi zināmie šaha problēmisti. Klubā notika ikmēneša turnīri un tas izdeva kluba žurnālu. Vaits 1920. gada vidū, veselības stāvokļa dēļ, bija spiests atstāt klubu, bet klubs drīz tika slēgts. Kad Vaitam bija divpadsmit gadu, viņš mantojis aptuveni 5000 trīsvilču kolekciju. Gadu gaitā Vaits paplašinājis šo kolekciju un ap 1930. gadu tā sastāvēja no apmēram ceturtdaļmiljona šaha kompozīcijām. Vaits sarakstījis daudz šaha grāmatas, no 1905.līdz 1936. gados tika sarakstītās 44 Ziemassvētku sērijas grāmatas, kuras viņš kā svētku dāvanas sūtījis saviem draugiem.
Uzdevuma piemērs
Iluzoriskā spēle:
Bibliogrāfija
Šahs:
Maržinālā tirdzniecība
Maržinālā tirdzniecība (en) ir spekulatīvu tirdzniecības operāciju veikšana, izmantojot naudu un/vai preces, kas tirgotājam ir piešķirti kredītā pret saskaņotās summas ķīļu — maržas (en) ķīlu. Maržinālais aizdevums atšķiras no vienkārša aizdevuma ar to, ka saņemtā naudas summa parasti ir vairākas reizes lielāka par nodrošinājuma (maržas) summu. No vienkārša kredīta maržinālais kredīts atšķiras ar to, ka saņemamā naudas summa (vai saņemto preču vērtība) vairākas reizes pārsniedz ķīlas (maržas) summu.
Maržinālā tirdzniecība sākas pēc tam, kad tirgotājs nosaka procentuālo daļu no sava ordera kopējās vērtības. Šo sākotnējo ieguldījumu sauc par maržu un tas ir cieši saistīts ar finanšu sviras (en) koncepciju.
Priekšrocības un trūkumi
Maržinālās tirdzniecības priekšrocības ietver šādas iespējas:
Maržinālā finansēšana
Investoriem, kuri nevēlas uzņemties lielus riskus un paši piedalīties maržinālajā tirdzniecībā, ir vēl viens peļņas gūšanas veids no šāda veida darījumiem ar aizņemto līdzekļu izmantošanu. Dažas tirdzniecības platformas un kriptovalūtu biržas piedāvā funkciju, kas pazīstama kā maržinālā finansēšana, kur lietotāji var novirzīt savus līdzekļus citu lietotāju maržinālo darījumu atbalstam.
Parasti šis process seko noteiktiem nosacījumiem un nodrošina dinamiskas procentu likmes. Ja tirgotājs pieņem šādus nosacījumus un piedāvājumu, līdzekļu sniedzējam ir tiesības atmaksāt aizdevumu ar iepriekš saskaņotiem procentiem. Kaut arī mehānisms dažādās tirdzniecības platformās var atšķirties, maržinālo fondu riski ir salīdzinoši nelieli saistībā ar to, ka kredītpozīcijas var piespiedu kārtā likvidēt, lai novērstu pārmērīgus zaudējumus. Tomēr maržinālā finansēšana prasa, lai lietotāji glabātu savus līdzekļus biržas makā. Tāpēc, izvēloties maržinālo finansēšanu, ir jāņem vērā visi ar to saistītie riski un jāizprot šādas funkcijas darbības princips.
Žabinka
Žabinka ir pilsēta Brestas apgabalā Baltkrievijā. Žabinkas rajona centrs pie Muhavecas upes.
Rakstos pirmoreiz minēta 1816. gadā. Attīstījusies pēc 1882. gada, kad Krievijas Impērijas laikā caur pilsētu tika izbūvēta Maskavas - Varšavas dzelzceļa līnija. No 1921. līdz 1939. gadam tā atradās Polijas Republikas sastāvā. Polijas kampaņas laikā 1939. gadā Žabinku ieņēma PSRS karaspēks, 1941. gada jūnijā to ieņēma Vācijas karaspēks. Tiek uzskatīts, ka Žabinkas apkaimē 1941. gada 23. jūnijā tika izveidota pirmā padomju partizānu vienība Pēc Otrā pasaules kara atradās Baltkrievijas PSR, pēc PSRS sabrukuma 1991. gadā Baltkrievijas Republikas sastāvā.
Kālanci
Kālanci ir ciems Gulbenes novada Rankas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Gaujas upes krastā.
Segnetoelektriķi
Segnetoelektriķi ir materiāli, kuriem piemīt spontānā polarizācija. Šāda veida polarizācija eksistē bez mehāniska sprieguma vai ārējā elektriskā lauka iedarbības. Visi segnetoelektriķi ir piroelektriķi, kuru polarizācijas polaritāti iespējams mainīt ar ārējā elektriskā lauka iedarbību. Segnetoelektriķu nosaukums radies no nātrija kālija tartrāta tetrahidrāta jeb segnetsāls, kuru pirmo reizi sintezēja Pjērs Seņets (Pierre Seignette). Segnetsāls bija pirmais materiāls, kuram novērots pjezoelektriskais efekts. Segnetoelektriķi ir analogi feromagnētiķiem, kas ir materiāli, kuriem eksistē magnētiskais moments bez ārēju spēku vai lauku iedarbības.