cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ulma
Ulma (de) ir pilsēta Vācijas Bādenes-Virtembergas federālajā zemē, atrodas Donavas krastos. Šajā pilsētā dzīvo apmēram 120 000 iedzīvotāju. Pilsēta tika dibināta ap 850. gadu, tai ir bagāta vēsture un tradīcijas. Mūsdienās Ulma ir ekonomiskais centrs. Starptautiski pilsēta ir pazīstama kā fiziķa Alberta Einšteina dzimšanas vieta un kā baznīcas ar visaugstāko torni atrašanās vieta. Tāpat pilsētā atrodas universitāte, kas tika dibināta 1967. gadā. Pirmie iedzīvotāji pilsētas teritorijā parādījušies ap 5000. gadu p.m.ē., pirmoreiz minēta rakstos tā tika 854. gadā. Pilsētā ir bāzēts basketbola Bundeslīgas klubs Ulmas "Ratiopharm".
Shirase
Shirase var attiekties uz:
Ilopango ezers
Ilopango ezers (es) ir krāterezers Salvadoras centrālajā daļā, Ilopango vulkāna kalderā. Lielākais ezers Salvadorā.
Ilopango kaldera radās mūsu ēras 260. gadā. Milzīgā vulkāniskā sprādziena pelni pārklāja lielu daļu mūsdienu Salvadoras teritorijas. 1879.—1880. gados krāterezerā izveidojās Kvemadu salas (Islas Quemadas).
Vulkāna izvirduma laikā Salvadoras teritorijā bija attīstījusies maiju kultūra. Izvirduma laikā tika izpostīta teritorijā ap 100 km rādiusā ap vulkānu, gāja bojā tūkstošiem cilvēku. Izvirduma rezultātā pelni apglabāja maijus un viņu sadzīves priekšmetus, kas mūsdienās ir vērtīgi arheoloģiskie atradumi. Izvirduma rezultātā daudz bēgļu devās uz tagadējo Gvatemalu un Belizu, izmainījās tirdzniecības ceļu virzieni, Tikalas valdnieki ieguva kontroli pār tirdzniecību reģionā.
Ho
Ho var būt:
Džins
Džins ir garīga būtne arābu folklorā un Korānā pārdabisks radījums - dēmons, kas saistīts ar uguni un spēj paredzēt nākotni. Visbiežāk džini tiek uzskatīti par ļauniem gariem. Tie spēj iemiesoties cilvēkā un pārņemt tā ķermeni. Džini parasti barojas no cilvēku bēdām un bailēm, tāpēc viņi mēģina cilvēku iebiedēt.
Pundursīlis
Pundursīlis (Cyanolyca nanus) ir vārnu dzimtas (Corvidae) putnu suga. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Pundursīlis dzīvo Meksikas mitrajos tropu un subtropu augstkalnu mežos 1400—3200 metrus virs jūras līmeņa. Tas apmetas ozolu vai jauktos priežu un ozolu mežos. Tas ir sastopams tikai Meksikā salīdzinoši nelielā teritorijā. Attīstoties lauksaimniecībai, to skaits samazinās, un mūsdienās ir apmēram 10 000—20 000 pundursīļu.
Izskats un īpašības
Pundursīlis ir vismazākais no visiem putniem vārnu dzimtā, slaids un veikls putns. Ķermeņa garums 20—23 cm, svars 40—42 g.
Apspalvojums pelēkzils, pār acīm melna maska, bet virs acīm baltas uzacis. Pakakle gaiši zila vai balta, to no pavēderes nodala tumšāka līnija. Acis sarkanbrūnas. Tā kājas un knābis ir melni. Atšķirībā no citiem sīļiem tam nav cekula. Jaunajiem putniem gaišā pakakle ir daudz mazāka un vājāk izteikta, tā pamazām saplūst ar pavēders apspalvojumu.
Uzvedība un barība
Pundursīlis nav sabiedrisks putns, tas dzīvo pa pāriem vai viens. Katram ligzdojošam pārim ir sava teritorija, kuru tas apsargā. Atbilstoši savai vientuļnieka dzīvei pundursīļa vokalizācija ir vienkārša un salīdzinoši maz attīstīta.
Barības meklējumos pundursīlis uzturas grupās, kurās ir 4—10 īpatņi, bieži ar citu sugu putniem. Labprāt uzturas kopā arī ar pelēksvītrainajiem ceplīšiem (Campylorhynchus megalopterus). Galvenokārt barojas dažādiem kukaiņiem (smecerniekiem, gremzdgraužiem, garkājodiem un lapsenēm), kā arī ar to kāpuriem. Barojas arī ar neliela izmēra ozolzīlēm, kādas nobriest Meksikas ozolu mežos. Barojoties uzturas koku lapotnes apakšējā daļā.
Pundursīlis ir ļoti veikls lodātājs pa koku zariem, to bieži var novērot, karājamies ar galvu uz leju un pārmeklējot lapu apakšas. Tas pārbauda arī trupējošus koku celmus, stumbru virsmu zem plaisājošām mizām. Ķer lēni lidojošus kukaiņus.
Ligzdošana
Martā pundursīļi veido monogāmus pārus. Tēviņš mātītes uzmanību piesaista, tai atnesot kaut ko ēdamu. Kad pāris izveidojies, lielā kokā, visbiežāk ozolā, tiek būvēta cieša kausveida ligzda, apmēram 7 m augstumā. Tā vīta no sūnām un ķērpjiem, no iekšpuses izklāta ar priežu skujām.
Dējumā ir 2—3 gaiši zilizaļas olas ar sarkanbrūniem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst apmēram 20 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš to baro. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki.
Izvēlne
Izvēlne (en) ir dažādu režīmu, norāžu, programmatūru vai atbilžu saraksts, kas interaktīvā sistēmā tiek attēlots ekrānā. Lietotāja veiktā izvēle nosaka tālāko sistēmas darbību.
Burkinafaso karogs
Burkinafaso karogs ir vien no Burkinafaso nacionālajiem simboliem.
Karogs tika pieņemts, kad valstī notikās militārs valsts apvērsums, kura rezultātā pie varas nāca Tomā Sankara. Līdz ar viņa nākšanu pie varas tika nomainīts valsts nosaukums, himna un citi nacionālie simboli. Iepriekšminētās darbības bija viena no epizodēm jaunās valsts vadības uzņemtajā kursā uz Burkinafaso atbrīvošanu no koloniālās ietekmes, pagātnes.
Širases glečers
Širases glečers (ja, Shirase Hyōga; en) ir ap 50 km garš un līdz 14 km plats šļūdonis Austrumantarktīdā. Sākas Midzuho plato un ieplūst Licova-Holma līča dienvidu galā Havsbotnā. Atdala Sojas krastu austrumos no Prinča Haralla krasta rietumos. Licova-Holma līča dienviddaļu pirmā pētīja norvēģa Larsa Kristensena ekspedīcija 1936.-1937. gados un kartēs to atzīmēja kā līci ar nosaukumu Instefjordens (Instefjorden). Japānas antarktiskās ekspedīcijas 1957.-1962. gados tā vietā atklāja šļūdoni un nosauca to par godu polārpētniekam Nobu Širasem.
Burkinafaso karogs
Karogs ir veidots no divām vienāda lieluma horizontālām līnijām, no kurām augšējā ir sarkana, bet apakšējā zaļa. Karoga centrā ir novietota dzeltenas krāsas piecstaru zvaigzne. Sarkanā krāsa simbolizē revolūciju, zaļā simbolizē dabas resursu bagātību, bet dzeltenā zvaigzne centrā tiek asociēta ar revolūcijas nākotnes gaismu. Turklāt zaļā, dzeltenā un sarkanā krāsa ir panāfrikas krāsas.
Širases glečers
Širases glečers ir relatīvi ātri plūstošs. Tā kalvinga līnijā ātrums ir 2,7 km gadā. Glečers novada okeānā ledu no 165 000 km² lielas platības.
Burkinafaso karogs
No 1958. gada, kad tika iegūta autonomija, līdz 1984. gadam, kad pie varas nokļuva sociālisti, tika izmantots Augšvoltas karogs. Tas sastāvēja no trim vienāda lieluma horizontālām līnijām (melnas, baltas un sarkanas), kuru krāsa simbolizēja trīs upes, kurām saplūstot kopā veidojas Voltas upe: Melno Voltu, Balto Voltu un Sarkano Voltu.
Dr. Dre
Andrē Romels Jangs (en, dzimis 1965. gada 18. februārī), profesionāli pazīstams kā Dr. Dre, ir amerikāņu reperis un ierakstu producents. Viņš ir Aftermath Entertainment un Beats Electronics dibinātājs un izpilddirektors, kā arī iepriekš bijis Death Row Records līdzdibinātājs, līdzīpašnieks un prezidents. Dr Dre sāka savu karjeru kā World Class Wreckin' Cru dalībnieks 1985. gadā un vēlāk ieguva slavu ar gangsteru repa grupu N.W.A. Grupa popularizēja atklātus dziesmu tekstus hiphopā, lai detalizēti aprakstītu ielu dzīves vardarbību. Deviņdesmito gadu sākumā Dr. Dre tika uzskatīts par galveno figūru Rietumkrasta hiphopā, hiphopa apakšžanra, ko raksturo sintezatora pamatmelodija un lēni, smagi bīti, izveidē un popularizēšanā.
Dr. Dre solo debijas studijas albums The Chronic (1992), ko izdeva Death Row Records, padarīja viņu par vienu no visvairāk pārdotajiem amerikāņu mūziķiem 1993. gadā. Tas viņam atnesa Grammy balvu par labāko repa solo priekšnesumu par singlu "Let Me Ride", kā arī vairākas atzinības par singlu "Nuthin' but a 'G' Thang". Tajā gadā viņš producēja Death Row ierakstu biedra Snoop Doggy Dogg debijas albumu Doggystyle un vadīja tādus producentus kā viņa audžubrālis Vorens Džī (Warren G) un Snoop Dogg brālēns Dazs Dilindžers (1995. gadā tapušo Tha Dogg Pound debijas ieraksts Dogg Food), kas ieguvis dubultplatīna līmeni, kā arī mentors topošajiem producentiem Semam Snīdam un Melammenam. 1996. gadā Dr. Dre pameta Death Row Records, lai nodibinātu savu leiblu Aftermath Entertainment. 1996. gadā viņš producēja kompilācijas albumu Dr. Dre Presents the Aftermath un 1999. gadā izdeva solo albumu 2001.
2000. gados Dr. Dre koncentrējās uz citu mākslinieku producēšanu, laiku pa laikam piedaloties arī ar vokālu. Viņš parakstīja līgumu ar Eminemu  1998. gadā un 50 Cent 2002. gadā un līdzproducēja viņu albumus. Viņš ir producējis albumus un pārraudzījis daudzu citu reperu karjeru, tostarp D.O.C., Snoop Dogg, Xzibit, Knoc-turn'al, The Game, Kendriks Lamārs un Anderson .Paak.
Dr. Dre ir spēlējis arī aktiera lomas tādās filmās kā Set It Off, The Wash un "Treniņa diena". Viņš ir ieguvis septiņas Grammy balvas, tostarp kā Gada producents (neklasiskajā mūzikā). Rolling Stone viņu ierindoja 56. vietā 100 visu laiku labāko mākslinieku sarakstā. 2018. gadā viņš bija otrs bagātākais hiphopa autors ar aptuveno neto vērtību 800 miljonu ASV dolāru apmērā.
Rēzekne
Rēzekne ir viena no desmit Latvijas valstspilsētām Rēzeknes upes ielejā Latgales vidienē. Izdevīgais ģeogrāfiskais stāvoklis, pilsētas loma rūpniecībā, kultūras un izglītības jomā nosaka Rēzeknes reģionālo un valstisko nozīmību. To mēdz dēvēt arī par "Latgales sirdi" — šī nozīme atspoguļota arī pilsētas ģerbonī, kura pamatā ir Latgales kultūrvēsturiskā novada ģerbonis, bet pie tā sirds — vairogs Latvijas valsts karoga krāsās.
Vēsture
Visticamāk, ka nosaukumu pilsēta ieguvusi no Rēzeknes upes, kuras līkumainais posms ar tās stāvkrastiem Rēzeknes pilskalna apkārtnē bijis apdzīvots kopš aizvēsturiskiem laikiem. Pirms Livonijas krusta kariem šeit atradās latgaļu pilskalns ar nocietinātu koka pili. Pirmo reizi Rēzekne rakstos minēta 1285. gadā, ar nosaukumu "Rossitten", kad Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms Šurborgs Rēzeknes pilskalnā uzcēla ordeņa cietoksni. 1575. gadā Rēzeknes pils apkārtnē bija 500 iedzīvotāji. Livonijas kara laikā pils tika nopostīta un iedzīvotāji aizvesti gūstā. Pēc kara Rēzekne bija Pārdaugavas Livonijas hercogistes, vēlāk Inflantijas vaivadijas sastāvā. Pēc Polijas dalīšanas 1772. gadā Rēzekne nonāca Krievijas Impērijas sastāvā un 1773. gadā tā ieguva apriņķa pilsētas tiesības.
19. gadsimtā strauji pieauga pilsētas iedzīvotāju skaits. Pēc toreizējās tautas skaitīšanas 1897. gadā Rēzeknē dzīvoja 10 795 iedzīvotāji. Šāds pilsētas uzplaukums notika, pateicoties 19. gadsimtā uzbūvētajai Sanktpēterburgas-Varšavas šosejai un Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijai. 20. gadsimta sākumā tika uzbūvēta arī dzelzceļa līnija Ventspils-Ribinska. Rezultātā Rēzekne kļuva par svarīgu ceļu krustpunktu un pirms pirmā pasaules kara iedzīvotāju skaits sasniedza 23 tūkstošus. Pirmajos neatkarības gados Rēzeknē notika Pirmais Latgales latviešu kongress, pateicoties kam Latgale pievienojās pārējai Latvijai. Pēc LSPR valdības spēku atkāpšanās uz Latgali Rēzekne no 1919. gada jūlija līdz Latgales atbrīvošanas operācijas sākumam 1920. gada janvārī bija Padomju Latvijas valdības pagaidu mītne.
Pēc Pirmā pasaules kara Rēzekne kļuva par Latgales izglītības un kultūras centru. 1939. gadā iedzīvotāju skaits tajā sasniedza tikai 13 tūkstošus, taču pakāpeniski pieauga, galvenokārt pateicoties lielajam iedzīvotāju skaitam un blīvumam Rēzeknes apriņķī (158 183 iedzīvotāji 1938. gadā). Zemes trūkuma dēļ laukos daudzi jaunieši pārcēlās uz dzīvi pilsētā, lai iestātos kādā no Rēzeknes augstskolām. Pilsētā darbojās galvenokārt vieglās un pārtikas rūpniecības uzņēmumi, kā arī nelieli metālapstrādes, kokrūpniecības un poligrāfiskās rūpniecības uzņēmumi, tomēr galvenā pilsētas loma bija būt par Latgales kultūras, izglītības un garīdzniecības centru. Šajā laikā pilsētā tika uzcelta komercskola, skolotāju institūta jaunā ēka, pasts, pašreizējais kultūras nams (tolaik — tautas pils) otra katoļu baznīca, luterāņu baznīca, vairākas skolas, atklāts jauns dzelzsbetona tilts, viesnīca un citas sabiedriski nozīmīgas ēkas. 1939. gadā par tautas saziedotiem līdzekļiem tika uzcelts Latgales atbrīvošanas piemineklis "Vienoti Latvijai" (Māras piemineklis), kas ir kļuvis par pilsētas simbolu.
Sarkanās armijas uzbrukuma laikā Otrajā pasaules karā 1944. gada 6.—7. aprīlī PSRS kara aviācija iznīcināja apmēram 65­% no visām pilsētas ēkām, turklāt īpaši smagus postījumus piedzīvoja dzīvojamie rajoni, tajā skaitā tika sagrautas sabiedriskās ēkas, piemēram, pilsētas valdes ēka, kultūras nams, pasts, skolotāju institūts, slimnīca u.c. Kara postījumos nodega veseli kvartāli, kuros dominēja koka privātmājas. Tika sagrauti visi tilti pāri Rēzeknes upei.
Pēckara gados kopējais aprēķinātais zaudējums bija 450 miljoni rubļu. Pilsētas atjaunošanas darbos iesaistījās vietējie iedzīvotāji, tika noorganizēts celtniecības kantoris, bet strādnieki, kādreizējie amatnieki un būvnieki tika meklēti pat laukos. Pirmajos pēckara gados no gruvešu paliekām atjaunoja tikai dažas sagrautās ēkas. Jau pilsētas atjaunošanas darbos tika ievests darbaspēks no citām PSRS republikām, kas pēc tam palika uz vietas — jaunajiem Rēzeknes iedzīvotājiem bija nepieciešami dzīvokļi, tādēl nācās celt jaunus daudzdzīvokļu namus. Tikai sešus gadus pēc kara beigām Rīgas — Maskavas dzelzceļa otrā pusē tika izveidotas iekšdedzes dzinēju remonta darbnīcas, kas 1963. gadā tika pārveidotas par slaukšanas iekārtu rūpnīcu, kurā strādāja vairāk nekā 2000 cilvēki. Netālu no tās 1957. gadā uzcēla tam laikam modernāko piena konservu kombinātu Baltijā. Tas viss radīja apstākļus, ka bija nepieciešams aizvien jauns darbaspēks, kas atkal tika meklēts visā PSRS teritorijā. Savukārt strādniekiem bija nepieciešama dzīvesvieta. Līdz ar to uzcelto rūpnīcu tuvumā cēla jaunus daudzdzīvokļu namus. Tā neilgā laikā otrpus dzelzceļam radās pilnīgi jauns pilsētas rajons, kas tika nosaukts par Ziemeļu rajonu. Lai līdz tam nokļūtu, bija jāšķērso dzelzceļa pārbrauktuve. Lai būtu iespējama jaunu ēku celtniecība, blakus Piena konservu kombinātam sāka ražot dzelzsbetona konstrukcijas, bet pie Ančupānu kalnu karjeriem 1959. gadā tika uzcelta silikātķieģeļu rūpnīca. Tādējādi 1960. gados radās visi nosacījumi, lai veiksmīgi uzsāktu piecstāvu silikātķieģeļu daudzdzīvokļu namu būvniecību (pirmās tika celtas 316 un 318 sērijas Hruščovkas), kurām būvmateriāli tika saražoti turpat pilsētā un tās tuvumā. Tā bija centralizēti izplānota "slēpta" pamatnācijas asimilēšana, vispirms radot nosacījumus pēc darbaspēka nepieciešamības, tad to ievedot, tādējādi padarot iedzīvotāju nacionālo sastāvu daudzveidīgāku. Šāda politika tika veikta arī citās LPSR pilsētās, sevišķi lielajās, bet Rēzeknē tā īstenojās visspilgtāk. 1972. gadā aiz Piena konservu kombināta tika uzcelti PSKP XXIV kongresa elektrisko būvinstrumentu ražošanas cehi (vēlāk rūpnīca REBIR), aiz tās uzcēla augstāko Rēzeknes celtni — Labības produktu kombinātu, bet starp abām rūpnīcām pēc neilga laika tapa Iekštelpu transporta elektromotoru rūpnīca. Paralēli rūpnīcu celtniecībai notika arī visplašākā Rēzeknes dzīvojamo namu rajona (Ziemeļu rajons) būvniecība.
1981. gadā Ziemeļu rajonu ar pārējo pilsētu savienoja viadukts. Arī Centra rajonā ap viadukta estakādēm tika uzcelti daudzstāvu namu kvartāli. Rēzekne izveidojās par lielu rūpniecības pilsētu, lielākajās rūpnīcās strādājošo skaits sasniedza 3000.
Pēc PSRS sabrukuma un Latvijas neatkarības atgūšanas, PSRS radītie rūpniecības uzņēmumi, nespējot izturēt konkurenci un Krievijas krīzes laikā zaudējot NVS tirgu, tika likvidēti. Iedzīvotāju skaits strauji saruka no 41 tūkstoša 1991. gadā līdz 32 tūkstošiem 2012. gadā. 21. gadsimta sākumā pilsēta sāka saimnieciski atkopties, veidojās jauni rūpniecības uzņēmumi un ar Eiropas Savienības fondu līdzekļiem tika rekonstruēta vai pilnīgi no jauna izbūvēta infrastruktūra un sabiedriskās ēkas.
Ģeogrāfija
Rēzekne atrodas Latvijas austrumu daļā, Latgales kultūrvēsturiskā novada centrā, fizioģeogrāfiski Latgales Augstienes ziemeļu nogāzē, Rēzeknes pazeminājumā, divu starptautisku transporta maģistrāļu (dzelzceļa un autoceļa) — Sanktpēterburgas—Varšavas un Rīgas—Maskavas — krustojumā. Rēzekne atrodas 242 km attālumā no galvaspilsētas Rīgas, kā arī 450 km attālumā no Sanktpēterburgas, 685 km no Maskavas un 860 km no Varšavas.
Administratīvi tā ir viena no desmit valstspilsētām, un, lai gan pilsēta atrodas pašā Rēzeknes novada centrā, tomēr administratīvi tā neatrodas novada pakļautībā, bet ir vienā līmenī ar to. Rēzeknes pilsētas platība ir 1748,0 ha jeb aptuveni 18 km². No tiem apbūvētās zemes aizņem 1211,0 ha, zaļie apstādījumi un meži — 214 ha, lauksaimnieciskās zemes — 232,0 ha, bet ūdeņi — 74,0 ha.
Kvartāra nogulumu biezums zem pilsētas ir no 50 – 100 m, bet pamatiežu virsas augstums pārsniedz 100 m. Augstākā vieta Rēzeknē sasniedz aptuveni 160 m, bet zemākā — 130 m virs Baltijas jūras līmeņa. Tradicionāli uzskata, ka Rēzekne ir izvietojusies uz 7 pakalniem.
Pilsēta atrodas Latvijas mitrā kontinentālā agroklimatiskā rajona siltajā apakšrajonā ar hidrotermisko koeficentu 1,5-1,7. Šajos apstākļos veidojas mēreni mitrās augsnes ar smilts un smilšmāla litoloģisko sastāvu.
Gada vidējā gaisa temperatūra Rēzeknē ir 4,7 grādi, janvārī līdz -7 grādiem, jūlijā līdz +17 grādiem. Absolūtais temperatūras minimums novērots janvārī, februārī -39 °C, absolūtais maksimums — jūlijā +34 °C. Atkušņa iestāšanās vidējais datums pavasarī ir 30. marts, rudenī pirmās salnas parasti tiek novērotas sākot no 15. novembra. Dienu skaits ar diennakts vidējo temperatūru virs 0 grādiem ir 230. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir 639 mm. Ziemā biežas dabas parādības ir migla, putenis un kailsals.
Cauri pilsētai virzienā no austrumiem uz rietumiem tek Rēzeknes upe, veidojot izteiktu ieleju Rēzeknes pazeminājumā, tā apmet loku apkārt pilsētas centram. Upes platākais posms ir lejpus Stacijas ielas tiltam līdz Dzirnavu ielas tiltam, kur agrāk bijusi aizsprosta ūdenskrātuve. Pilsētas teritorijā Rēzeknes upē ietek Kovšupe, kas Rēzeknes upi savieno ar Kovšu ezeru, lielāko pilsētas ūdenstilpi (22 ha).
Pavasara palu laikos upes palienes mēdz pārplūst, appludinot tuvējos zemes īpašumus un mājas. 2011. gadā pilsētas centrā tika veikta upes krastu labiekārtošana un nostiprināšana.
Demogrāfija
XX gadsimtā ar rūpniecības attīstību Latvijā, tāpat kā visās citās zemēs, auga pilsētnieku skaits, ar lauku iedzīvotāju ieceļošanu pilsētās. 1920. gadā pilsētās dzīvoja 24 % Latvijas iedzīvotāju, taču 2018. gada sākumā — 68 %.
Kopš 1991. gada iedzīvotāju skaits Rēzeknē turpina samazināties. Negatīvās iedzīvotāju skaita bilances galvenais iemesls ir negatīvais dabiskais pieaugums, ko pastiprina arī negatīvais migrācijas saldo. Šie abi faktori rada izmaiņas arī iedzīvotāju vecumsastāvā. Lai gan pēdējos 20 gados pārliecinošais vairākums ir darbaspējas vecumā, tomēr darbaspējas vecumu nesasniegušo iedzīvotāju skaits ir mazāks par pensijas vecumu sasniegušo. Darbaspējas vecumā esošo iedzīvotāju skaits turpina pieaugt. Tas palielina konkurenci uz darba vietām un samazina demogrāfiskās slodzes līmeni.
Pēdējos gados nozīmīgs faktors, kas ietekmējis iedzīvotāju skaita izmaiņas pilsētā, ir migrācija. Kopš 1990. gadu vidus emigrācija pārsniedz imigrāciju un, tā kā šo negatīvo bilanci nespēj labot dzimstības rādītāji, iedzīvotāju skaits pilsētā kopš 1991. gada samazinās. Tā kā emigranti galvenokārt ir iedzīvotāji darbaspējas vecumā, tas palielina arī demogrāfiskās slodzes līmeni pilsētā.
2013. gadā Rēzeknē bija 4558 iedzīvotāji līdz darbaspējas vecumam (15 gadiem), no kuriem 2347 bija vīrieši un 2211 sievietes. Šajā pašā gadā darbaspējas vecumā bija 21 471 iedzīvotājs, no kuriem 10 265 bija vīrieši un 11 206 sievietes. Savukārt 7013 iedzīvotāji bija pārsnieguši darbaspējas vecumu (virs 62 gadiem) — no tiem 2253 vīrieši un 4760 sievietes. Tātad darbaspējas vecumā bija 65% pilsētas iedzīvotāju. Demogrāfiskās slodzes līmenis Rēzeknē 2013. gadā bija apmēram 649,8 darbaspējas vecuma iedzīvotāji uz 1000 iedzīvotājiem.
Etniskais sastāvs
Pēc 1897. gada Krievijas Impērijas pirmās tautas skaitīšanas datiem, kad Rēzeknē bija tikai desmit tūkstoši iedzīvotāju, ebreju bija vairāk kā puse (60%) no visiem iedzīvotājiem.
1925. gadā pilsētā gandrīz vienlīdzīgās proporcijās iedzīvotāju etniskajā sastāvā dominēja trīs tautības — latvieši (4348), krievi (3034) un ebreji (3911), turklāt ceturtās lielākās tautības īpatsvars pārāk neatpalika no pārējām — poļu skaits pilsētā sastādīja gandrīz 10% (1112) no visiem pilsētas iedzīvotājiem. Tātad šajā laikā nevienas tautības pārstāvji nesastādīja pat pusi no visiem pilsētas iedzīvotājiem. Lielākā etniskā grupa — latvieši — sastādīja tikai 34% no visiem iedzīvotājiem. Pirms Otrā pasaules kara Rēzekni tiešām varēja raksturot kā multietnisku un multikulturālu pilsētu.
Otrā pasaules kara laikā vāciešus pārvietoja uz Vācijas okupēto Poliju, Rēzeknes ebrejus gandrīz pilnīgi iznīcināja. Rēzeknes atbrīvošanas operācijā aizgāja bojā ap 100 vietējo iedzīvotāju. PSRS veiktajā 1949.g. 25. marta deportācijā tika izsūtīti 23 pilsētas iedzīvotāji.
Lai gan bieži vien arī mūsdienās Rēzekni raksturo kā multietnisku pilsētu, tomēr jau kopš 1950. gadiem Rēzeknē ir latviešu un krievu pārsvars pār pārējām etniskajām grupām. Pēc PMLP iedzīvotāju reģistra datiem 2019. gadā latviešu skaits (13 791) Rēzeknē nedaudz pārsniedza krievu skaitu (13 181), pārējie bija poļi (654), baltkrievi (443) un ukraiņi (369). 448 iedzīvotāji piederēja citai etniskajai grupai, bet 1356 iedzīvotāji savu piederību konkrētai tautībai nenorādīja.
Dažādās Rēzeknes apkaimēs vēsturiski veidojās atšķirīgs etniskais sastāvs. Tā pilsētas Dienvidu rajons, kas 19. gadsimta beigās bija pilsētas centrs un kurā daļēji saglabājusies vēsturiskā mūra ēku apbūve, līdz Pirmajam pasaules karam bija galvenokārt ebreju apdzīvots, sevišķi gar Latgales ielu, kur ebrejiem piederēja daudz veikalu. Šeit atradās sinagogas (mūsdienās saglabājusies tikai viena — Zaļā sinagoga).
Tajā laikā Centra rajons bija galvenokārt kristiešu apdzīvots, t. i. katoļi un pareizticīgie, respektīvi — latvieši un krievi, bet Ziemeļu rajons un Vipinga bija ārpus pilsētas administratīvajām robežām un tajos pat nebija blīvas apbūves, bet gan apstrādāti zemnieku lauki.
Mūsdienās Rēzeknes Ziemeļu rajons ir tipisks daudzdzīvokļu namu un rūpniecības rajons (dzīvojamo apbūvi no rūpnieciskās atdala Atbrīvošanas aleja). Lielāko daļu no Ziemeļu rajona iedzīvotājiem veido krievi, kas dalēji tika ievesti no citām Padomju Sociālistiskajām republikām, dalēji kopā ar latviešiem un latgaļiem pārcēlās no laukiem kā rūpnīcu darbinieki un tika izmitināti jaunuzceltajos daudzdzīvokļu namos. Šeit atrodas arī otra lielākā mazākumtautību skola pilsētā — Rēzeknes 6. vidusskola.
Pilsētas Centra rajons pēc etniskā sastāva ir viens no "krāsainākajiem". Daudzdzīvokļu namos lielu īpatsvaru sastāda krievi, bet tajos dzīvo arī latviešu ģimenes, kas dzīvokļus ieguvušas privatizācijas rezultātā pēc 1990. gada. Centra rajonā uz austrumiem no Dārzu ielas ir galvenokārt privātmāju apbūve. Šie zemesgabali jau pirms Otrā pasaules kara piederējuši latviešiem, kas pēc neatkarības atgūšanas atguvuši savas likumīgās tiesības uz mājām. Daļa privātmāju pieder krieviem, kuri paši vai viņu vecāki šeit dzīvojuši jau pirms Otrā pasaules kara.
Dienvidu rajona lielāko daļu aizņem pirms Pirmā pasaules kara būvētās privātmājas, pašreizējie privātmāju iedzīvotāji ir pirmskara (pirms Otrā pasaules kara) rēzekniešu pēcteči, kas īpašumus mantojuši. Pavisam neliela daļa ir pārpirktu īpašumu. Šeit ir liels skaits latviešu, bet dzīvo arī krievi un ir vēl saglabājusies skaitliski neliela vēsturiskā ebreju kopiena. Mikrorajona dienvidu daļā, pie Vecticībnieku lūgšanas nama ap to esošajās ieliņās dzīvo krievu vecticībnieku kopiena.
Vipingā daudzdzīvokļu namos ir līdzīgs latviešu un krievu skaits. Izteikts latviešu īpatsvars ir Zilupes ielas un Parka ielas rajonā. Šo var uzskatīt par vienu no latviskākajiem pilsētas rajoniem.
Pilsētbūvniecība un arhitektūra
Vecākā pilsētas daļa atrodas uz dienvidiem no ordeņa pilsdrupām, kur Latgales ielā saglabājušās atsevišķas 18. gadsimta vēsturiskās celtnes. Līdzās Jēzus Sirds katedrālei atrodas 1780. gadā būvētā bijusī valsts iestāžu ēka. Mūsdienās celtne pieder Rēzeknes—Aglonas diecēzei un tajā atrodas Rēzeknes Katoļu vidusskola.
Rēzeknes jaunās daļas (no Rēzeknes upes uz ziemeļiem — tagadējais pilsētas centrs) izbūve attiecas galvenokārt uz 19. gadsimta 2. pusi. Pēc Polijas dalīšanas un Novembra sacelšanās apspiešanas Krievijas Impērijas valdība nolēma veicināt anektēto zemju ātrāku integrāciju impērijas sastāvā, tādēļ var teikt, ka Rēzeknes pārbūvi 19. gadsimta vidū drīzāk noteica politiski ideoloģiski apsvērumi nekā ekonomiska nepieciešamība. 1835. gadā Vitebskas guberņas mērnieks A. Mazalovskis izstrādāja Rēzeknes ģenerālplānu. Augstienē uz ziemeļiem no vecās pilsētas tika projektēta pilnīgi jauna apbūve ar regulāri taisnstūrainu ielu tīklu. Šīs t.s. Augšpilsētas ģeometriskajā centrā paredzēja novietot Vissvētākās Dievdzemdētājas piedzimšanas pareizticīgo baznīcu (pie tagadējā "Vienoti Latvijai" pieminekļa), dažādas sabiedriskās ēkas un izmitināt vienīgi kristiešus, ebrejus atstājot vecajās dzīvesvietās. Viens no projekta mērķiem bija veicināt pareizticīgo baznīcas ietekmi uz vecticībniekiem, kurus paredzēja novietot jaunajā pilsētas daļā, pārceļot tos "no attālām, policijas uzraudzībai nepieejamām vietām".
1836. gadā Krievijas Impērijas valdība Rēzeknes pārbūves projektu apstiprināja un veicināja tā īstenošanu. 1846. gadā Rēzekni apmeklēja imperators Nikolajs I un "atrada par nepieciešamu dod šai pilsētai celtnieciskā ziņā pienācīgu izskatu". Saskaņā ar nolikumu par Rēzeknes pilsētas izbūvi tika izveidota īpaša Rēzeknes pilsētas izbūves komiteja. Komitejas darba sākumā tika izstrādāts arī jauns pilsētas ģenerālais plāns, ko apstiprināja 1847. gadā. No iepriekšējā 1836. gada plāna tas atšķīrās vienīgi ar to, ka bija detalizēta apbūve ap centrālo laukumu, paredzot tur vietu tiesu iestādēm, veikaliņiem u.c. būvēm, kā arī publiskam dārzam starp ordeņa pilsdrupām un upīti. Ik gadus Rēzeknē uzcēla ne vairāk kā 4—5 dzīvojamās mājas. Sākumā jaunajā pilsētas daļā aizliedza dzīvot ebrejiem, bet viņi drīkstēja tur celt ēkas un tās izīrēt. 1851. gadā viņiem atļāva arī dzīvot savās ēkās, izņemot laukumā ap pareizticīgo baznīcu. 19. un 20. gadsimta mijā jaunā apbūve sāka pakāpeniski un stihiski izplesties aiz plānā norādītajām robežām. Guberņas mērnieks Svirskis 1901. gadā izstrādāja jauno ģenerālo plānu, kurā apbūves areāls bija pietiekami paplašināts, saglabājot jau izveidojušos Augšpilsētas regulāri taisnstūraino sistēmu. Rēzeknes pilsētbūvnieciskās attīstības vēsturē ļoti skaidri jūtama organiska pēctecība un konsekvence pieņemto risinājumu īstenošanā. 19. gadsimta radītā pilsētas plānojuma struktūra tās centrālajā daļā saglabājusies līdz mūsdienām bez būtiskām izmaiņām. 19.—20. gadsimta mijā tapa raksturīgas būves no sarkanajiem ķieģeļiem. Daļa no tām saglabājusies, piemēram, pilsētas senākā aptieka "Ērgļa aptieka", kas atrodas Latgales ielā 41 (būvēta 1882. gadā), divstāvu māja Latgales ielā 28 (Rēzeknes vecticībnieku kapu draudzes īpašums) un mājas Atbrīvošanas alejā 92 un 94, kā arī dažas citas.
Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas pilsētas teritoriju nolēma paplašināt un 1927. gadā pievienoja tai daļu no Pleikšņu sādžas, Rēzeknes ezeru, dzelzceļa stacijas Rēzekne I un Rēzekne II, Slobodu, daļu Podgorodes un Kļovu sādžas un karantīnas rajonu. Pilsētas platība 1935. gadā bija 8,06 km2. 1936. gadā Rēzeknē bija 1 958 dzīvojamās ēkas, no tām 201 mūra, 1 678 koka, 79 jaukta materiāla, 1 793 vienstāva, 159 divstāvu, 4 trīsstāvu un 2 vairākstāvu ēkas. Neatkarīgās Latvijas laikā tika uzcelta Valsts skolotāju institūta ēka (1927., arhit. P. Kundziņš), kas bija pirmā un lielākā sabiedriskā ēka Rēzeknē, kura uzcelta pēc Latgales atbrīvošanas. Uzcēla latviešu pamatskolu (1928., arhit. A. Briedis), Valsts komercskolu (1928., arhit. I. Blankenburgs; četrstāvu celtne, kas nopostīta Otrajā pasaules karā.), viesnīcas ēku (1939., arhit. S. Barbals). Uzcēla arī dzelzsbetona Lielo tiltu pār Rēzeknes upi (1926—1927) un infekciju slimnīcas ēku (1933., arhit. A. Klinklāvs). Rēzeknes Latviešu biedrība uzcēla Latgales tautas pili (1928.-1929., arhit. P. Pavlovs).
Otrā pasaules kara laikā lielākā daļa (aptuveni divas trešdaļas) sabiedrisko un dzīvojamo ēku Rēzeknē tika nopostītas, tāpēc pēc kara beigām kara sagrauto pilsētu nācās gandrīz pilnībā atjaunot. PSRS laikā tika celtas galvenokārt rūpnīcas un arhitektoniski neizteiksmīgi un vienveidīgi daudzdzīvokļu nami to strādniekiem. 20. gadsimta 60. gados tapušās hruščovkas, būvētas no silikātķieģeļiem, atrodas galvenokārt pilsētas centra rajonā, kvartālos Atbrīvošanas alejas un Dārzu ielu, kā arī pilsētas Ziemeļu rajonā, gar Atbrīvošanas alejas labo pusi (virzienā no centra) un netālu no dzelzceļa stacijas Rēzekne I, Viļānu un Brīvības ielā. Nedaudz izteiksmīgāki — 103. sērijas daudzdzīvokļu nami atrodas dzelzceļa stacijas Rēzekne II tuvumā, pilsētas Ziemeļu rajonā un Vipingā. 1982. gadā tika uzcelts pirmais deviņstāvu daudzdzīvokļu nams. Kr. Valdemāra ielā atrodas četras deviņu stāvu 104. sērijas daudzdzīvokļu mājas, bet Ziemeļu rajonā — trīs.
Piemineklis "Vienoti Latvijai"
Pilsētas tēla spilgtākais simbols ir piemineklis Latgales atbrīvotājiem "Vienoti Latvijai", tautā saukts par Latgales Māru. Pieminekli veidojis tēlnieks Kārlis Jansons pēc toreizējā Mākslas akadēmijas studenta Leona Tomašicka meta.
Tas ne tikai pilsētas, bet visas Latgales vienojošais simbols. Bronzā atlietie tēli ir latviešu meitene ("Latgales Māra"), kas savā labajā rokā tur uz augšu paceltu zelta krustu. Pie viņas kājām — Atbrīvošanas cīņu karavīri. Piemineklis uzstādīts par godu Brīvības cīņās kritušajiem karavīriem un vēsturiskajai Latgales atbrīvošanai 1920. gadā, kā arī svinot Latgales apvienošanu ar pārējiem Latvijas novadiem — Vidzemi, Zemgali un Kurzemi. Piemineklim ir dziļi kristīga nozīme, kas ataino visas Latgales toreizējo — katolisko identitāti. Nosaukums "Latgales Māra" savā ziņā liecina par Latgali kā Māras zemi, kas latīniski ir Terra Mariana. Šāds veltījums tika izdarīts pēc Livonijas valsts izveidošanas — toreizējais Romas pāvests Livoniju kopā ar visu toreizējo Latvijas teritoriju veltīja Vissvētākajai Jaunavai Marijai. Latgale kā katoļticīga zeme šo titulu arī sirdī paglabāja līdz pat 20. gadsimtam, tādēļ sievietes ar krustu rokās zemteksts bieži tiek tulkots kā "Marijas, kas savā rokā tur sava dēla Jēzus Krustu". Pieminekļa pamatakmens ielikts 1930. gada 8. jūlijā. Piemineklis celts par tautas saziedotiem līdzekļiem un atklāts 1939. gada 8. septembrī — to iesvētīja bīskaps Jāzeps Rancāns. 1940. gada novembrī tas tika nogāzts, bet kara laikā — 1943. gada 22. augustā atjaunots. 1950. gadā padomju varas iestādes to atkal nogāza. Pieminekļa vietā tika uzstādīts Ļenina piemineklis. "Latgales Māras" piemineklis tagad ir atjaunots. Tas atklāts 1992. gada 13. augustā Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas dienā, ko ikgadu svin Latgales svētvietā — Aglonā. Pieminekli veidojis Kārļa Jansona dēls — Andrejs Jansons. "Latgales Māra" parādās uz daudzu izdevumu vākiem par Rēzekni, kā arī atklātnēm, tūrisma bukletiem un suvenīriem.
Rūpniecība
Ja starpkaru periodā Rēzekne bija reģiona vietējās izejvielās (kokapstrāde, pārtikas rūpniecība, vieglā rūpniecība) balstīts ražošanas centrs, kas bija vismaz sekundāra pilsētas saimniecības nozare (būtiskākā bija tirdzniecība un pakalpojumi), tad pēc Otrā pasaules kara pilsēta kļuva par lielu rūpniecības centru, gan ignorējot objektīvus ekonomikas likumus, kas pēc PSRS sabrukuma noveda pie šo uzņēmumu bankrota. Tam par iemeslu bija PSRS komandekonomikas veidā realizētā tautsaimniecības politika — pilsētā tika uzcelti lielrūpniecības uzņēmumi, kas prasīja lielus darbaspēka resursus, kurus ieveda no citām PSRS republikām. Tāpat arī liela daļa no izejvielām, kas bija nepieciešamas mašīnbūves un metālapstrādes uzņēmumiem, tika ievesta no attālākiem KPFSR reģioniem un citām PSRS republikām. Pēc PSRS sabrukuma lielākā daļa Rēzeknes rūpniecības uzņēmumu nespēja konkurēt ar daudz kvalitatīvākiem Rietumeiropas ražojumiem, turklāt mākslīgi uzturētā rūpniecība komandekonomikas tautsaimniecībā tirgus ekonomikā bija nerentabla. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas ražošanu Rēzeknē vajadzēja uzsākt gandrīz no jauna, mūsdienās tā balstās vietējo izejvielu un bijušo metālapstrādes uzņēmumu darbaspēka pieredzes konglomerātā. Galvenās ražošanas nozares pilsētā šodien ir kokapstrāde, metālapstrāde un pārtikas rūpniecība.
1944. gadā tika likti pamati graudu pieņemšanas punktam, kas pēc dažiem gadiem tika pārveidots par lielu rūpnīcu — “Rēzeknes labības produktu kombinātu”. Vairāk kā trīsdesmit metru augstais, baltais elevators ir augstākā ēka Rēzeknē. 1991. gadā tika dibināts Latvijas valsts uzņēmums “Rēzeknes dzirnavnieks”, bet 1992.g. sākās tā privatizācija. 1999. gadā par “Rēzeknes dzirnavnieka” galveno akcionāru kļuva Zviedrijas kompānija “Nord Mills”. Pašlaik uzņēmums pēc apgrozījuma ir viens no lielākajiem Latgalē.
1952. gada 25. martā atbilstoši Latvijas PSR Nedzirdīgo biedrības Centrālās pārvaldes prezidija lēmumam Nr. 366 tika izveidotas mācību un ražošanas darbnīcas pie dažām republikas neredzīgo biedrībām, tajā skaitā Rēzeknes mācību un ražošanas darbnīcas (Pionieru ielā 5a). 1976. gada 1. jūlijā darbnīcas tika pārdēvētas par Rēzeknes mācību un ražošanas uzņēmumu, kas ražoja ādas apavus un šūšanas izstrādājumus (palagus, sporta bikses, sporta cepurītes, kuras pamatā gatavoja no Rīgas manufaktūras ražošanas atlikumiem). 1970. gadā uzņēmumā bija 58 darbinieki, tajā skaitā 2 mācekļi, jo darbaspēka apmācības notika uz vietas. 1999. gadā palika 23 darbinieki, no kuriem 17 bija dzirdes invalīdi. 2000. gadā tie bija 19 cilvēki, no tiem 13 dzirdes invalīdi. 1991. gada 8. oktobrī uzņēmums ieguva valsts sabiedriskas organizācijas statusu ar nosaukumu „Latvijas Nedzirdīgo Savienības Rēzeknes mācību un ražošanas uzņēmums”. Uzņēmums sastāvēja no šūšanas ceha/noliktavas un veikala darbnīcas. Tas ražoja plaša patēriņa preces (gultas veļu) un piedāvāja apavu remonta pakalpojumus. 2000. gadu uzņēmums noslēdza ar zaudējumiem, līdz 2001. gada nogalē tas bija spiests apturēt ražošanu un samazināt strādājošo skaitu. 2002. gadā tika uzsākts likvidācijas process, kuru noslēdza 2003. gada 16. oktobrī.
1957. gada 1. februārī tika izveidota Dzelzbetonu konstrukciju rūpnīca ar pamatkapitālu 2 043 700 rubļu apmērā (pirmais nosaukums Latvijas PSR Celtniecības ministrijas Rēzeknes vispārējās celtniecības tresta „Rēzeknes ražošanas kombināts”). Kombinātu izveidoja uz Rēzeknes vispārējās celtniecības tresta palīgsaimniecību ražošanas bāzes, lai ražotu dzelzsbetona izstrādājumus, ķieģeļus, dolomīta miltus, podiņu krāsnis. 1963. gada 15. septembrī „Rēzeknes ražošanas kombināts” pārgāja Tautas saimniecības padomes Celtniecības materiālu rūpniecības pārvaldes pakļautībā un tika pārdēvēts par „Rēzeknes dzelzsbetona konstrukciju rūpnīcu”. Rūpnīcā turpināja ražot dzelzsbetona konstrukcijas un detaļas, metālkonstrukcijas, zāģmateriālus, ķieģeļus, dolomīta miltus un flīzes piecos dažādos cehos: silikāta cehs, māla cehs podiņu krāsns cehs, cehs „Elste”, rūpnīca „Roģi”. 1967. gada 1. janvārī rūpnīcai pievienoja „Rēzeknes celtniecības materiālu rūpnīcu”. No 1974. gada sākās rūpnīcas mehanizācija un automatizācija, bet 1980. gadā tika veikti vērienīgi remontdarbi rūpnīcas silikāta cehā. 1989. gada 1. martā rūpnīca kļuva par „Rēzeknes celtniecības materiālu un konstrukciju kombinātu”. 1991. gada 3. oktobrī kombināts tika reģistrēts kā valsts uzņēmums, kas 1996. gada 15. maijā tika pārdots SIA „Rēzeknes būvmateriāli”, bet likvidēts 2011. gada 6. janvārī.
1959. gadā pie Ančupānu kalnu karjeriem tika uzcelta silikātķieģeļu rūpnīca, kas nodrošināja piecstāvu silikātķieģeļu daudzdzīvokļu namu būvniecību pilsētā un rajonā no pašu ražotājiem materiāliem.
1961. gada 27. janvārī tika izveidots Rēzeknes kokapstrādes kombināts. 1967. gadā kombinātā darbojās kokzāģētava (ar 25 strādniekiem), gateris (ar 3 strādniekiem), galdniecības un taras cehs (ar 25 strādniekiem), kā arī sagataves un krāsošanas cehs (ar 8 strādniekiem). Uzņēmuma darbības sfēra bija ļoti plaša — tas nespecializējās vienveidīgas produkcijas ražošanā. Galvenie produkcijas veidi sākumā bija tara, bišu stropi, skolas soli, mācību klašu tāfeles, kamanas un citi izstrādājumi. Kombinātam sākumā bija četri iecirkņi — trīs Rēzeknē un viens Maltā. 1968. gadā uzņēmuma darbība bija jau koncentrēta divos iecirkņos — pa vienam Rēzeknē un Maltā. Uzņēmums darbojās līdz 1990. gada 2. aprīlim, kad tas tika likvidēts. Tā materiālās vērtības tika nodotas lietošanā kopējai saimniecībai „Latvijas-Zviedrijas serviss”.
1963. gadā uzsāka darbu Slaukšanas iekārtu rūpnīca, kas nodrošināja ar savu produkciju visu Padomju Savienību. Rūpnīcā strādāja vairāk nekā 2000 cilvēku.
1965. gadā uzsāka darbu Rēzeknes maizes produktu kombināts.
1972. gadā pilsētas Ziemeļu rajonā tika uzcelti PSKP XXIV kongresa elektrisko būvinstrumentu ražošanas cehi.
1981. gadā sāka darboties Iekštelpu transporta elektromotoru rūpnīca — RER filiāle.
2002. gadā bijušā Rēzeknes piena konservu kombināta ēkās darbu sāka tekstilistrādājumu (virvju, tauvu) ražotājs — "Magistr-Fiskevegn Group.MFG", SIA.
2009. gadā Rēzeknes pierobežā tika uzbūvēta pirmā nerūsējošo tērauda cauruļu rūpnīca Baltijā — Latvijas—Šveices kopuzņēmums RIGAMET.
2010. gadā Rēzeknes Speciālajā Ekonomiskajā zonā darbojas lielākā kokskaidu granulu ražotne Latvijā — SIA „NewFuels” RSEZ — ar ražošanas kapacitāti virs 260 000 tonnām gadā. Blakus, 2015. gadā uzcelta Latgalē lielākā biomasas koģenerācijas stacija ar elektrisko jaudu ir 3.1 MWt, bet siltuma jaudu — 10.7 MWt.
Pilsētas pievārtē darbojas viens no lielākā, vecākā un tradīcijām bagātākā (kopš 1873. gada) uzņēmuma AS "Latvijas finieris" meitasuzņēmumiem, RSEZ "Verems", nodarbinot vairāk nekā 300 darbinieku, galvenokārt no Rēzeknes pilsētas.
Kultūra
Rēzekne ir nozīmīgs Latgales kultūras centrs. To mēdz dēvēt arī par "Latgales sirdi". Kopš 1959. gada te darbojas novadpētniecības muzejs. Tas dibināts kā Ludzas Novadpētniecības muzeja filiāle. 1990. gadā tas tika pārdēvēts par Latgales Kultūrvēstures muzeju. Muzejā apskatāma arī Latgales keramikas ekspozīcija. Rēzekne vienmēr bijusi Latgales keramikas šūpulis. Šeit aplūkojami novada keramiķu darinātie māla izstrādājumi. Rēzeknes Mākslas un dizaina vidusskolas Mākslas namā atrodas Latgales glezniecības ekspozīcija no Kultūrvēstures muzeja fondiem, kur glabājas F. Varslavāna, A. Egles, J. Bekatova, N. Breikša, S. Kreiča un V. Kalvāna darbi. Rēzeknē darbojas Rēzeknes Kultūras nams un Nacionālo biedrību kultūras nams. 2013. gada maijā, iepretim Kultūras namam, festivāla parka otrajā pusē tika pabeigta Rēzeknes koncertzāle — Latgales vēstniecība GORS, kas ir pirmā modernā, akustiskā koncertzāle Latvijā un vērienīgākais projekts Rēzeknē šī gadsimta laikā. Koncertzāles lielā zāle ar 1000 sēdvietām, pieciem balkoniem, plašu parteri un skatuvi ar orķestra bedri ir vienīgā šāda tipa koncertzāle Latgalē un pēc mūziķu un ekspertu vērtējuma tajā ir ļoti laba akustika. Rēzeknē darbojas trīs bibliotēkas — centrālā ar divām filiālēm — bērnu bibliotēku un Rēzeknes 2. bibliotēku.
Kolektīvi
Rēzeknē darbojas pūtēju orķestris, seši kori, seši deju kolektīvi, trīs folkloras kopas, seši vokālie ansambļi, horeogrāfijas ansamblis, instrumentālais ansamblis, kā arī trīs teātra trupas. Nopelniem bagāti ir kori "Ezerzeme" ("Treikola"), deju kolektīvs "Dziga". 20. gadsimta 80. gados lielus panākumus Latvijas PSR guva Rēzeknes tautas teātris un tā kolektīvs.
Izglītība
2019. gadā Rēzeknē darbojās divas ģimnāzijas, septiņas vidusskolas, sākumskola, internātpamatskola — attīstības centrs, mākslas un mūzikas skolas, 12 pirmsskolas izglītības iestādes, trīs izglītības centri pieaugušajiem, bērnu — jaunatnes sporta skola un radošo pakalpojumu centrs, kā arī viena privātā mūzikas skola. 2020. gadā tika plānots vienu no vidusskolām slēgt un divas — pārveidot par pamatskolām. 2022. gadā pārveide par pamatskolām bija notikusi.
Kopš 2012. gada Rēzeknē darbojas Austrumlatvijas radošo pakalpojumu centrs, kas ir interešu izglītības iestāde bērniem un jauniešiem.
Reliģija
Reizē ar Rēzeknes pili 1285. gadā tika uzceltas divas ķieģeļu baznīcas: viena pils kalnā — Vācu bruņinieku ordeņa locekļiem un otra — pilsētas draudzei. 16. gadsimta dokumentos ir minētas divas baznīcas. Neskaidrību tomēr rada izteiciens, ka viena baznīca esot bijusi pagastā, bet otra, celta no mūra, pils tuvumā. 1577. gada Livonijas kara laikā Rēzeknes baznīca tika sagrauta. 1599. gadā Rēzeknes pils īpašnieki uzbūvēja mazu koka baznīciņu. 1685. gadā Rēzeknē uzbūvēja jaunu koka baznīcu, to iesvētīja un nodeva jezuītu aprūpei. 1887. gadā baznīcā iespēra pērkons un tā nodega. Tagadējo mūra baznīcu sāka celt 1888. gadā (tag. Rēzeknes katedrāle, kas veltīta Vissvētākās Jēzus sirds godam). Līdz mūsdienām saglabājušais vecākais Rēzeknes dievnams ir vecticībnieku lūgšanu nams pilsētas dienvidu daļā.
No visām reliģijām Rēzeknē ilgstoši ir pārstāvētas galvenokārt divas.
Pašlaik Rēzeknē ir desmit dievnami, no tiem deviņos atrodas kristiešu draudzes, bet viens ir jūdaistu dievnams (Rēzeknes Zaļā sinagoga). No kristiešu dievnamiem trīs ir Romas katoļu baznīcas, pa vienai luterāņu, pareizticīgo, vecticībnieku un Grieķu katoļu baznīcai, viens baptistu lūgšanu nams un Septītās dienas adventistu draudzes nams.
Romas katoļi
Romas katoļu Baznīca Rēzeknē institucionāli ir nozīmīgākā kristīgā konfesija, jo kopš 1995. gada šeit atrodas Rēzeknes — Aglonas diecēzes bīskapa sēdeklis un kūrija. Pašlaik diecēzes bīskaps ir Jānis Bulis. Katoļus var uzskatīt par vecāko kristīgo konfesiju Rēzeknes apvidū, kas šeit dzīvoja vēl pirms pilsētas dibināšanas. Pirmsākumus var meklēt līdz ar Livonijas ordeņa pils būvniecības laiku un tai sekojošo lūgšanas namu izveidi. Šodien Rēzeknē darbojas trīs katoļu dievnami. Divi no tiem ir Romas katoļu baznīcas dievnami, bet trešais — Grieķu katoļu baznīca, tā veltīta Sirdsskaidrā Radoņežas Sergija godam. Vienīgā katedrāle Rēzeknē ir Vissvētākās Jēzus Sirds Romas katoļu katedrāle. Baznīcu iesvētīja 1900. gada novembrī un tajā pašā gadā tajā noturēja pirmos dievkalpojumus. 1914. gadā baznīcu konsekrēja Vissvētākās Jēzus Sirds godam. 1997. gadā Rēzeknē izveidota Romas katoļu baznīcas diecēze. Rēzeknes — Aglonas diecēzes bīskaps pašlaik ir Jānis Bulis. Savas darbības laikā Rēzeknes katedrālē viņš uzcēlis diecēzes kūriju, kā arī Rēzeknes katoļu vidusskolu, kura atrodas Latgales ielā 82., atjaunotajā pirmajā Rēzeknes mūra ēkā. . 1935. — 1939. gadā Rēzeknē uzkalnā aiz Rēzeknes upes, blakus piemineklim Vienoti Latvijai uzcēla vēl vienu katoļu baznīcu (arh. P. Pavlovs). 1937 gadā baznīcu iesvētīja par Rēzeknes Sāpju Dievmātes baznīcu. Dievnams celts neoromantisma stilā, tam ir divi 27 m augsti torņi, starp tiem zelminis ar loga rozi un Jaunavas Marijas statuju. Nesen pēc diecēzes iniciatīvas tika pabeigta Dieva žēlsirdības Romas katoļu baznīcas būvniecība pilsētas ziemeļu rajonā. Tas ir trešais katoļu dievnams pilsētā. Ap Jēzus Sirds katedrāli un Sāpju Dievmātes baznīcu ir izveidojušās divas lielas katoļu draudzes, kas katra gada augustā organizē svētceļnieku grupas no Rēzeknes uz Aglonu. Pilsētā ir dzimuši, mācījušies, strādājuši vai dzīvojuši nozīmīgi Latvijas Katoļu Baznīcas klēra locekļi, piemēram, kardināls Julijans Vaivods, kardināls Jānis Pujats, vairāki bīskapi — Boļeslavs Sloskāns, Pēteris Strods, Kazimirs Duļbinskis, arhibīskaps Antonijs Springovičs, kā arī pašreizējais bīskaps Jānis Bulis, un citi.
Vecticībnieki
Šīs konfesijas pārstāvji ir vieni no senākajiem Rēzeknes pilsētā. Visstraujāk vecticībnieki Rēzeknē parādījās XVII gs. otrajā pusē, pēc gadsimtiem ilgām ticības vajāšanām Krievijā. Tie galvenokārt bēga uz teritorijām, kuras bija no vajāšanām brīvas, tai skaitā mūsdienu Latvijas teritoriju, it īpaši Latgali, kurai ir tuva Krievijas robeža. Lai gan vecticībnieki tipiski apmetās sādžās, tomēr laika gaitā to pēcteči pārcēlās arī uz Rēzekni. Vecticībnieku skaits pilsētā būtiski pieauga pēc vecticībnieku kopienas un vēlāk draudzes pakāpeniskas izveidošanās. Saknes meklējamas 1859. gadā, kad I. Siņicina ielas rajonā izveidojās Rēzeknes vecticībnieku kapsēta, kura mūsdienās vecticībnieku kapu apbedījuma vietu saglabātības un pieminekļu skaita ziņā ieņem vienu no vadošajām vietām Latvijā. Šeit var apskatīt gandrīz visus vecticībnieku apbedījumu virszemes pieminekļu tipus, kādi zināmi no 19. gadsimta otrās puses. Latvijā tikai šajā kapsētā var ieraudzīt Ziemeļkrievijā — Baltijas jūras krastos kā arī Baltkrievijā un Austrumlietuvā esošās koka kapenes (krievu val. domoviki, Krievijā golbci).
Rēzeknes Svētā Nikolaja vecticībnieku lūgšanu nams celts 1895. gadā. 1905. gadā tam piebūvēja zvanu torni. Baznīcas lielais zvans sver 4948,76 kilogramus, bet zvana mēle 200 kilogramus. Tiek uzskatīts, ka šis zvans ir lielākais Baltijā. Tika atlieti vēl divi zvani, tie visi ir darināti Gaščinā. Šeit atrodas Latvijas vienīgais vecticībnieku muzejs. Tas ir Latgalē lielākais koka dievnams.
19. un 20. gadsimta mijā pie Lūgšanu nama uzcēla arī nabagmāju, mājas ekonomam un skolotājam, kā arī saimniecības ēkas. 1920. gada 4. novembrī Rēzeknē notika 1. Latvijas vecticībnieku kongress.
Pareizticīgie
Pareizticīgie Rēzeknē ienāca līdz ar pilsētas dibināšanu, iepriekš šeit apmetušies iedzīvotāji bija piederīgi katoļiem un vecticībniekiem, kā arī no citām reliģijām — jūdaistiem (galvenokārt ebreji).
Lēmums par pareizticīgo baznīcas celšanu Rēzeknē pieņemts 1834. gadā. Pēc sešiem gadiem sākās tās celtniecība pēc Pēterburgas arhitektu Dāvida Viskonti un Šarlemana Bodē II izstrādātā projekta. Dievnama celtniecībai tā laika pilsētas jaunajā daļā bija arī politisks raksturs, jo Rēzeknes pilsētas jaunās daļas plānā bija paredzēts kristiešu pārsvars (pareizticība tajā laikā bija valstiski nozīmīga). 1846. gadā, reizē ar Nikolaja I viesošanos Rēzeknē, baznīca tika iesvētīta Vissvētākās Dievdzemdētājas godam. Rēzeknes Vissvētākās Dievdzemdētājas piedzimšanas pareizticīgo baznīca ir vecākais saglabājušais dievnams pilsētā. Pa kreisi no baznīcas ieejas atrodas 1867. gadā celtā mūra kapliča — Sv. Ņevas Aleksandra kapela, kas veltīta toreizējā imperatora Aleksandra II veiksmīgajai izglābšanai no vilciena katastrofas 1866. gada 4. aprīlī. Pa labi no baznīcas ieejas atrodas Pēterburgā gatavots stikla mauzolejs, kur apbedīts baznīcas mecenāts, Adamovas muižas īpašnieks ģenerālis Karaulovs ar sievu Helēnu.
Luterāņi
Sākotnēji Rēzeknes luterāņu kopa ietilpa 1870. gadā dibinātajā Strūžānu-Stirnienes draudzē, bet ar 1891. gadu kļuva par patstāvīgu draudzi. Rēzeknes draudze ietilpst Viļņas prāvesta iecirknī un ir pakļauta Kurzemes konsistorijai. 1888. gadā pie pilsētas parādes laukuma tika uzcelta koka baznīca ar 150 sēdvietām, to iesvētīja Polockas mācītājs Būtners. Līdz 1889. gadam draudzi apkalpoja Lazdonas mācītājs, kopš 1905. gada — Rēzeknē dzīvojošais Strūžānu mācītājs. 1913. gadā baznīcai ieejas daļā tiek uzcelts koka tornis. Baznīca ir apjumta ar betona kārniņiem. 1919. gadā lielinieki izdemolēja baznīcu un iznīcināja arhīvu. 1920. gadā draudze atjaunoja baznīcu un iegādājās jaunu zvanu. Mazās ietilpības un vecuma dēļ koka baznīca 1931. gadā tika nojaukta. Tās vietā pēc būvinženiera J. Cīruļa projekta neogotiskā stilā no sarkaniem ķiegeļiem tika uzcelta Svētās Vienības baznīca ar 312 sēdvietām. 1938. gada 1. janvārī bija reģistrēti 555 draudzes locekļi. Pēc otrā pasaules kara draudzes darbība panīka un PSRS laikā dievnams tika izmantots kā kino nomas un demonstrēšanas zāle. Draudzes darbības atjaunošana tika aizsākta 1989. gadā. 1993. gadā baznīcas tornī no jauna tika uzstādīts krusts, bet baznīca draudzei atpakaļ atdota 1994. gadā. 1994. gadā baznīcas nosaukums no Svētās Vienības tika izmainīts uz Svētās Trīsvienības baznīcu. Pēdējos gados ir notikuši šī dievnama atjaunošanas darbi.