cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spānijas vēsture
Spānijas vēsture ir Dienvideiropas valsts Spānijas sabiedrības pagātne, kurā ir norisinājušies dažādi ar šo valsti saistīti notikumi. Spānijas vēsture ir bijusi cieši saistīta ar tās kaimiņvalstu vēsturēm: Francijas vēsturi un Portugāles vēsturi.
Aizvēsture
Pirmie cilvēki Pireneju pussalas ziemeļos parādījās vēlā paleolīta periodā. Aptuveni pirms 17 tūkstošiem gadu uz alu sienām cilvēki zīmēja stilizētus zīmējumus, kuros bija redzami gan dzīvnieki, gan paši cilvēki. Vislabāk zīmējumi ir saglabājušies Altamirā un Puente Vjesgo netālu Santanderas pilsētas. Aptuveni pirms 8-7 tūkstošiem gadu Pireneju pussalas Vidusjūras piekrastē izplatījās keramikas kultūra. Ap 3. gadu tūkstoti p.m.ē. Pireneju pussalas dienvidus un austrumus apdzīvoja ibēru ciltis. Dažas hipotēzes saista to izcelsmi ar Ziemeļāfriku. Tieši no šo cilšu nosaukuma ir cēlies Pireneju pussalas otrs nosaukums - Ibērijas pussala jeb vienkārši Ibērija. 2. gadu tūkstoša p.m.ē. vidū ibēri sāka apmesties uz dzīvi nocietinātos ciematos mūsdienu Kastīlijas teritorijā. Turpmākajos piecos gadsimtos ibēri saplūda ar ķeltu un ģermāņu ciltīm un tādā veidā izzuda. Ibēri galvenokārt nodarbojās ar lauksaimniecību, lopkopību un medīšanu, kā arī spēja no vara un bronzas izveidot darbarīkus. Viņiem bija arī pašiem sava rakstība, tā sauktā, ibēru rakstība. Ķelti un ibēri dzīvoja savstarpēji viens otram salīdzinoši tuvu, dažkārt pat vienoti, bet visbiežāk karoja viens ar otru. Šī procesa rezultātā radās ķeltibēru kultūra, kura bija slavena ar tās karotājiem. Viņi izgudroja abpusēji griezīgu zobenu, kurš vēlāk kļuva par standarta bruņojumu romiešu armijās un tika izmantots arī cīņās pret ķeltibēriem.
Senā Spānija
Ap 1500. gadu p.m.ē. Pireneju pussalā ieradās mikēnieši, bet ap 1100. gadu p.m.ē. feniķieši dibināja ostas pilsētu Gadiru (mūsdienās Kadisa). Savukārt grieķi austrumu piekrastē (mūsdienās Kostabravā) dibināja savas kolonijas. Pēc 680. gada p.m.ē. Kartāga kļuva par feniķiešu civilizācijas centru un kartāgieši Gibraltāra šaurumā izveidoja tirdzniecības monopolu. Andalūzijā līdz 1. gadu tūkstoša p.m.ē. vidum pastāvēja Tartessas valsts. Tartessas valsts iedzīvotāju turdetāņu izcelsme ir pretrunīga, lai gan uzskata, ka tie ir bijuši viena no augstāk attīstītajām ibēru ciltīm. 5.-4. gadsimtā p.m.ē. palielinājās Kartāgas impērijas ietekme, kuras pakļautībā bija lielākā daļa Andalūzijas un Vidusjūras piekrastes. Lielākā Kartāgas kolonija Pireneju pussalā bija Jaunā Kartāga (mūsdienās Kartahena). 210. gadā p.m.ē. pēc kartāgiešu sakāves Otrā pūniešu karā laikā, romiešiem pavērās iespēja pakļaut Pireneju pussalu, bet ķeltibēri tās centrālajā daļā un ziemeļos spēja pretoties tiem vēl gandrīz divus gadsimtus. Pilnībā visu pussalu romieši pakļāva tikai Augusta Oktaviāna valdīšanas laikā. Laika gaitā Ibērija kļuva par otro nozīmīgāko reģionu Romas impērijas sastāvā uzreiz aiz mūsdienu Itālijas. Četriem Romas imperatoriem dzimtene ir tieši Ibērijā. Slavenākie no tiem bija Trajāns un Adriāns. No Pireneju pussalas ir nācis arī slavenais rakstnieks un filozofs Seneka. Vislielākā ietekme romiešiem bija Andalūzijā, mūsdienu Portugāles dienvidos un Katalonijā netālu no Tarragonas. Baski ir vienīgā tauta, kura netika pakļauta Romas ietekmei. Tā ir arī vienīgā Pireneju pussalas pirmsromiešu tautām, kura līdz 1.-2. gadsimtam m.ē. netika asimilizēta. Romieši Pireneju pussalu bija sadalījuši trīs provincēs: Tarrakonas Spānija (lielākā daļā no Pireneju pussalas ziemeļu pusē), Bētika (dienvidos) un Luzitānija (mūsdienu Portugāle un neliela daļa no Spānijas rietumiem).
Barbaru valstis
Mūsu ēras pirmo divu gadsimtu laikā Spānija bija bagātību avots zelta raktuvju dēļ. Šī iemesla dēļ Kordovas un Meridas iedzīvotāji vairākus gadsimtus varēja baudīt dažādus uzlabojumus pilsētās. Tajās tika celti ceļi, tilti, akvedukti, kā arī villas un sabiedriskās ēkas. Vairāki tilti Segovijā un Tarragonā ir saglabājušie pat līdz mūsdienām. Trim dzīvajām valodām, kurās runā pašreizējie Spānijas iedzīvotāji, ir latīņu valodas sakne, bet romiešu likumi kļuva par pamatu Spānijas juridiskajai sistēmai. Kristietība Pireneju pussalā izplatījās salīdzinoši agri, bet īslaicīgi kristiešu kopienas tika bargi vajātas. 5. gadsimtā Pireneju pussalā ieceļoja barbari - ģermāņu ciltis svēbi, vandaļi, vestgoti, kā arī sarmatu cilts alaņi. Šo cilšu staigāšana tikai pastiprināja Romas impērijas sabrukumu. Vestgoti aizdzina vandaļus un alaņus uz Ziemeļāfriku, un izveidoja paši savu karalisti ar galvaspilsētu Barselonā, vēlāk - Toledo. Svēbi apmetās uz dzīvi ziemeļrietumos Galisijā, un izveidoja Svēbu karalisti. 6. gadsimtā vestgoti pakļāva svēbu karaļvalsti, savukārt 8. gadsimtā viņi padzina no pussalas arī bizantiešus, kuri kopš 6. gadsimta vidus bija iekarojuši Pireneju pussalas dienvidus un dienvidaustrumus. Vestgotu valdnieki noliedza Jēzus Kristus dievišķumu, bet vietējie iedzīvotāji pieņēma katolicismu. Trīs gadsimtu ilgās valdīšanas laikā Pireneju pussalā vestgoti atstāja nozīmīgu kultūras mantojumu, bet tā arī nespēja izveidot vienotu nāciju. Vestgotu sistēma, kad monarhs tika ievēlēts, bija auglīga augsne sazvērestībām un intrigām. 589. gadā vestgotu karalis Rekareds pieņēma katoļticību, bet tas nepalīdzēja atrisināt reliģiskās problēmas, reliģiskie konflikti tikai pastiprinājās. Līdz 7. gadsimtam visi nekristieši, īpaši ebreji, saskārās ar izvēli tikt patrenktiem no pussalas vai pievērsties kristietībai.
Musulmaņu dominance
711. gadā Pireneju pussalā no Ziemeļāfrikas iebruka arābu un berberu ciltis, kuras vēlāk tika sauktas par mauriem. Mauru karaspēku vadīja Tariks ibn Zijāds. Pussalu mauri pakļāva dažu gadu laikā, līdz ar to tajā strauji izplatījās islāms. Neskatoties uz vestgotu izmisīgu pretestību, pēc desmit gadiem bija palicis neiekarots tikai neliels kalnu reģions Astūrijā. Līdz 8. gadsimta vidum mauru kontrolētā teritorija bija daļa no Umajādu kalifāta. Šajā laikā mauri Pireneju pussalā kontrolēto teritoriju sauca par Al-Andalūziju. 756. gadā Abd ar Rahmans I pasludināja neatkarību no Umajādu kalifāta un panāca Kordovas emirāta neatkarību. Valsts uzplaukums tika piedzīvots Abdarrahmana III valdīšanas laikā, kurš sevi pasludināja par kalifu. Mauri bija iecietīgi pret kristiešiem un ebrejiem, nodrošināja autonomiju reģionos, kā arī veicināja kultūras attīstību, radot unikālus arhitektūras un tēlotājmākslas stilus. 1031. gadā pēdējo Kordovas kalifu Hišamu III gāza no troņa un valsts sašķēlās daudzos emirātos, no kuriem nozīmīgākais bija Granādas emirāts, kurš pastāvēja līdz pat 1492. gadam.
Rekonkista
Kristiešu rekonkista (tulkojumā "atbrīvošana") bija nepārtraukts, gadiem ilgs karš pret mauriem. Par rekonkistas sākumu uzskata Astūrijas karaļa Pelaijo uzvaru pār mauriem kaujā pie Kovadongas ciema 722. gadā. 8. gadsimta vidū Astūrijas kristieši karaļa Alfonso I vadībā, izmantojot berberu sacelšanos, iekaroja Galisiju. Galisijas galvaspilsētā Santjago de Kompostelā pēc leģendām atrodas svētā Jēkaba kaps, tādēļ šī vieta jau tolaik bija svētceļojuma galamērķis. No 8. gadsimta beigām līdz 9. gadsimta vidus Kārļa Lielā vadītie franki apturēja musulmaņu virzīšanos tālāk uz Eiropu no Pireneju pussalas. Franki Pireneju pussalas ziemeļaustrumos izveidojas Spānijas marku, kura atradās starp franku un arābu kontrolētajām teritorijām. Vēlāk no Spānijas markas izveidojās Navarras, Aragonas un Barselonas grāfistes (1137. gadā Aragonas un Barselonas grāfistes apvienojās). 914. gadā Leonas karalistē tika iekļauta Astūrija un lielākā daļa no Galisijas, kā arī Portugāles ziemeļu daļa. Kalnu masīvos starp Astūriju un Kataloniju kristieši izveidoja vairākas nocietinātas pilis, lai spētu aizsargāties no mauru uzbrukumiem. Provinces nosaukums Kastīlija ir cēlies no spāņu vārda "castillo", kas nozīmē "cietoksnis". Rekonkistas rezultātā zemnieki un pilsētu iedzīvotāji, kuri cīnījās kopā ar bruņiniekiem, ieguva ievērojamu labumu. Lielākā daļa zemnieku netika pakļauti dzimtbūšanai, kā arī atbrīvotajā Kastīlijas zemē tie izveidoja brīvprātīgo zemnieku kopienas. Arī pilsētas, īpaši 12.-13. gadsimtā, ieguva lielākās tiesības. 11. gadsimta vidū Ferdinanda I valdīšanas laikā Astūrijas-Leonas grāfiste ieguva karalistes statusu un kļuva par nozīmīgāko valsti rekonkistas laikā. Ziemeļos tajā pašā laikā baski izveidoja Navarras karalisti, savukārt Aragonas karaliste un Katalonija valdošo dinastiju laulību procesā apvienojās. 1085. gadā kristieši no mauriem atguva Toledo. Almoravidu dinastijas valdīšanas laikā (1090-1145) rekonkistas izplatīšanās īslaicīgi tika apturēta. Šajā laikā vienīgi leģendārais bruņinieks Sids Kampeadors atguva Valensiju (1095. gadā). Viņš ir kļuvis par Spānijas nacionālo varoni. Nākamie panākumi rekonkistas laikā bija tikai 12. gadsimta beigās, 13. gadsimta sākumā. Visiespaidīgāko uzvaru kristieši guva 1212. gadā, kad tie apvienotais Leonas, Kastīlijas, Aragonas, Navarras un Portugāles karaspēks pieveica Almohadus Las Navas de Tolosas kaujā. 1236. gadā Kastīlijas karalis Ferdinands III vadīja savu armiju pret Kordovu un 1248. gadā ieņēma Sevilju. Šajā laikā izveidojās Portugāles karaliste. Savukārt Aragonas karalis pakļāva Valensiju, Alakanti, Baleāru salas, Sardīnju, Sicīlju un Neapoli. 13. gadsimta beigās musulmaņu pārvaldībā palika tikai Kordovas kalifāts.
1230. gadā Kastīlija un Leona apvienojās vienā valstī - Kastīlijas un Leonas karalistē. 1383. gadā Kastīlija iebruka Portugālē, iejaucoties cīņā par Portugāles troni, bet pēc divu gadu ilgā kara kastīliešu armija cieta sakāvi pie Alžubarotas. Kastīlijai bija labi tirdzniecības sakari ar Nīderlandi, galvenokārt tirgojoties ar vilnu.
Dzimtu apvienošanās un Spānijas izveidošanās
1469. gads ir nozīmīgs Spānijas vēstures turpmākajā attīstībā. Šajā gadā tika noslēgtas laulības starp Ferdinandu no Aragonas un Izabellu no Kastīlijas, kurus pāvests Aleksandrs VI nosauca par "katoļu monarhiem" (es). Šīs laulības iezīmēja Spānijas politisko apvienošanos, kura beidzās 15. gadsimtā. Vienīgi Navarras karaliste netika iekļauta, bet 1512. gadā arī tā tika anektēta. 1478. gadā Ferdiands un Izabella tika uzņemti baznīcas tiesā. Viņi uzsāka inkvizīciju, kuras mērķis bija nodrošināt katoļticības tīrību. Līdz ar to sākās ebreju un musulmaņu vajāšana, vēlāk arī vajāja protestantus. Vairāki tūkstoši iedzīvotāju tika turēti aizdomās par ķecerību un tika spīdzināti. 1492. gadā inkvizīcijas vadītājs dominikāņu mūks Tomaso Torkvemada pārliecināja Ferdinandu un Izabellu, ka visā valstī iedzīvotāji vēl nav pievērsušies kristietībai.
Ģeogrāfiskie atklājumi un kolonijas
1513. gadā Vasko Nuņjess de Balboa šķērsoja Panamas zemes šaurumu un sasniedza Kluso okeānu. 1517. gadā divi kuģi Kordovas vadībā sasniedz Jukatanu. 1518. gadā Grihalvas ekspedīcija sasniedz Meksiku un atgriežās ar zelta paraugiem. Tas ieinteresē valdību un jau 1519. gadā portugāļa Magelāna vadītā ekspedīcija apbrauca Dienvidameriku un 1521. gadā sasniedza Āziju; caur Indijas okeānu un gar Āfrikas piekrasti atgriezās Spānijā (atgriezās tikai viens kuģis, bet tā atvestā garšvielu krava ar uzviju sedza visus ekspedīcijas izdevumus).
Spānijas impērija bija viena no pirmajām jauno laiku globālajām impērijām. Tā bija arī viena no lielākajām impērijām pasaules vēsturē. 16. gadsimtā Spānija un Portugāle bija vadošās Eiropas valstis pasaules izpētē un tās kolonizēšanā. Spānija izveidoja tirdzniecības ceļus pāri okeāniem. Nozīmīgākie no tiem pa Atlantijas okeānu savienoja Spāniju ar Ameriku, savukārt Kluso okeānu šķērsoja tirdzniecības ceļš, kurš caur Filipīnām savienoja Austrumāziju ar Meksiku. Laikā no 1519. līdz 1521. gadam spāņi Ernando Kortesa vadībā sagrāva Acteku impēriju un padarīja to par Spānijas koloniju. Tika iegūts milzīgs kara laupījums kā arī bagātas dārgmetālu raktuves. Izlaupot acteku un inku valstu uzkrājumus, spāņi guva tiem laikiem fantastisku dārgmetālu daudzumu. Tika iekarota Panama un Jukatana. Laikā no 1531. līdz 1533. gadam spāņi Fransisko Pisarro vadībā iekaroja un kolonizēja Inku impēriju. Čibču valsti Bogotā iekaroja Kezada ar 200 vīru lielu vienību un nodibinēja Jaunās Granādas koloniju. Laplatas baseinā par spāņu atbalsta punktu topa Paragvaja (kur 17. gadsimta sākumā jezuīti izveido savdabīgu republiku).
16. un 17. gadsimtā Spānija piedzīvoja kultūras zelta laikmetu. 16. gadsimtā Spānijas flote bija spēcīgākā pasaulē. Tirdzniecība ar vietējiem Amerikas iedzīvotājiem pieauga līdz ar spāņu apmetņu skaitu. Vietējo iedzīvotāju kopskaitu samazināja tādas slimības kā bakas un masalas, kuras atveda līdzi kolonisti, jo vietējie nebija imūni pret tām. Tas samazināja ekonomisko potenciālu iekarotajās teritorijās. 16. gadsimta 20. gados pēc portugāļu piemēra Spānijas kolonijās sāka ievest vergus no Āfrikas. Tajā pašā laikā tika uzsāka sudraba ieguve Gvanahvato, mūsdienu Meksikas teritorijā. Kopš 1546. gada arī Sakatekasā (Meksikā) un Potosi (mūsdienu Bolīvijā) tika izveidotas sudraba rakstuves. Spānijā sākās straujš cenu kāpums, kas krietni apsteidza darba algas (augstās cenas saglabājās vēl ilgi pēc tam, kad dārgmetālu straume no Jaunās Pasaules bija apsīkusi). Šī dārgmetālu pieplūduma sekas bija manāmas arī pārējā Eiropā.
16. gadsimta beigās Spānija ir iekarojusi Floridu, Meksiku, Antiļu salas, Andu piekrasti, Venecuelu, Laplatas upes baseinu, veidojot divas lielas koloniju teritorijas — Jaunspāniju un Peru. Šajā laikā kolonistu lielais vairums ir dēkaiņi un bagātību meklētāji. Zemkopības un lopkopības pamatlicēji bija misionāri. Visas jauniegūtās zemes pārvaldīja karaļa ierēdņi.
Spānijas karaliste Hābsburgu laikā
Spānijas pasaules impērijas uzplaukums, kā arī noriets 16. un 17. gadsimtā bija Hābsburgu valdīšanas laikā. Spānijas impērija vislielākās teritorijas Eiropā pārvaldīja Karlosa I valdīšanas laikā, kad viņš vienlaikus kā Kārlis V bija Svētās Romas impērijas imperators. Kārlis V par Spānijas karali kļuva 1516. gadā, un Spānija vēl ciešāk tika iejaukta Eiropas valdošo dinastiju cīņās par varu. Karalis bieži vien pat nebija Spānijā. Savas dzīves beigās viņš nolēma sadalīt Hābsburgu valdījumus divās daļās. Viena no tām bija Spānija un tai piederošās teritorijas pie Vidusjūras, bet otra palika Svētās Romas impērija. Arī Nīderlande, kuru bija pakļāvuši Hābsburgi, palika Spānijas troņa ietekmē. 1556. gadā par Spānijas karali kļuva Felipe II. Šajā laikā Spānija lielā mērā izbēga no reliģiskajiem konfliktiem, kuri plosījās pārējā Eiropā. Tā palika lojāla Romas katoļticībai. Felipe II sevī saskatīja katolicisma cīnītāju gan pret osmaņu turkiem, gan pret ķeceriem. 16. gadsimta 60. gados plāni pastiprināt kontroli pār Nīderlandi izraisīja nemierus, kas pakāpeniski ievadīja kalvinistu sacelšanos un Astoņdesmit gadu karu. Holandiešus atbalstīja Anglija, tādēļ Spānija uzsāka ar to karu. Spāņu "Neuzvarā armāda" cieta sakāvi Anglijas—Spānijas karā (1585—1604). Spānija atbalstīja katoļus Francijas ticību karā (1562—1598). 1648. gadā Spānija bija spiesta atzīt Nīderlandes neatkarību. Neskatoties uz šīm problēmām, no 16. gadsimta vidus Spānijā no Amerikas tika ievests sudrabs, spāņu kājnieki attaisnoja savu militāro reputāciju un arī flote ātri atguvās pēc "Neuzvaramās armādas" sakāves. Tas ļāva Spānijai saglabāt savu ietekmi Eiropā.
Limp Bizkit
Limp Bizkit ir amerikāņu ņūmetāla grupa no Džeksonvilas. Pašreiz grupas sastāvā ietilpst vokālists Freds Dērsts, basists Sems Riverss, bundzinieks Džons Oto un skaņas operators DJ Lethal. Grupas ģitārists Vess Borlands aizgāja no grupas 2001. gadā pēc 3 albumu izlaišanas un viņu aizstāja Maiks Smits grupas ceturtā albuma "Results May Vary" ierakstīšanai. Vess atgriezās uz "The Unquestionable Truth (Part 1)" ierakstīšanu, bet 2006. gadā aizgāja vēlreiz, lai strādātu citos projektos ("Black Light Burns" un "From First to Last").
Grupas vēsture
Grupas vēsture sākās 1994. gadā, kad iepazinās vokālists Freds Dērsts un basģitārists Sems Riverss, kurš atnāca uz sava brālēna, džeza bundzinieka Džona Oto, grupu. Vēlāk pie viņiem pievienojās ģitārists Robs Voters, kurš ātri vien pameta grupas sastāvu. Nomainot Votersu, uz grupu atnāca ģitārists Vess Borlands. 1996. gadā grupai pievienojās DJ Lethal, slavenās hiphopa grupas "House of Pain" bijušais dalībnieks.
1997. gadā "Limp Bizkit" izdod debijas albumu "Three Dollar Bill, Yall$", kurš ir ļoti veiksmīgs un pārdošanas tirāža pārsniedz miljons eksemplārus. Nākamajā gadā grupa attīsta savu popularitāti koncertējot pa ASV kopā ar tādām grupām kā "Korn", "Orgy", "Rammstein" un "Incubus".
Īstā veiksme atnāk 1999. gadā, kad grupa izlaiž albumu "Significant Other", kurš iegūst multiplatīna diska statusu, bet 2000. gadā iznāk grupas pats populārākais albums "Chocolate Starfish and the Hot Dog Flavored Water", kurš iegūst platīna diska statusu jau pirmajā pārdošanas nedēļā un iegūst MTV balvu kā labākais gada albums. Tas padarīja "Limp Bizkit" par pasaules mēroga zvaigznēm.
2001. gadā no grupas aiziet ģitārists Vess Borlands, kas kļūst par nopietnu zaudējumu kolektīvam. Borlanda aizvietotāju atrod tikai pēc diviem gadiem, nebeidzamu noklausīšanos un konkursu rezultātā par viņu kļūst grupas "Snot" bijušais ģitārists Maiks Smits. Ar viņu grupa ieraksta albumu "Results May Vary", kurš vairs neizraisa tādu ažiotāžu, kā divi iepriekšējie.
Ronalds de Būrs
Ronalds de Būrs (dzimis Hornā) ir bijušais Nīderlandes futbolists. Viņš ir vecākais no dvīņu brāļiem; viņa brālis Franks de Būrs arī bija profesionāls futbolists un daļu karjeras viņi aizvadīja vienos klubos. Franks spēlēja pussarga pozīcijā.
Limp Bizkit
Grupas vēsture
2004. gadā grupā negaidīti atgriežas Vess Borlands. Atgriezusies pie sava pamatsastāva, 2005. gadā grupa ieraksta EP albumu "The Unquestionable Truth (Part 1)". "Limp Bizkit" principiāli atsakās šī albuma izlaišanu papildināt ar jebkāda veida reklāmām un intervijām.
Ronalds de Būrs
Starptautiskā karjera
De Būrs aizvadīja 67 spēles un guva 13 vārtus Nīderlandes izlasē. Viņš piedalījās 1994. un 1998. gada Pasaules kausā, kur viņš sešās spēlēs guva divus vārtus, bet netrāpīja 11 metru sitienu pusfinālā pret Brazīlijas izlasi pēcspēles 11 metru sitienu sērijā. De Būrs spēlēja arī 1996. un 2000. gada Eiropas čempionātā futbolā.
Limp Bizkit
Grupas vēsture
2005. gadā pēc ierakstu kompānijas vēlmes tiek izlaista hitu izlase "Greatest Hitz". 2006. gadā Vess Borlands atkal pamet grupu un 2007. gadā izlaiž sava projekta "Black Light Burns" pirmo albumu. 2009. gadā grupa atkal ir apvienojusies pamatsastāvā un dodas plašās koncertturnejās un gatavojas ierakstīt jaunu albumu.
Savu atkal apvienošanās tūres Unicorns n' Rainbows Tour 2009 pirmo koncertu Limp Bizkit spēlēja Rīgā.
Ronalds de Būrs
Starptautiskā karjera
De Būrs nekad oficiāli nebija ne Nīderlandes izlases, ne Ajax kapteinis, bet vairākās spēles, kad nespēlēja nominālais kapteinis, viņš nēsāja kapteiņa apsēju. Vairumā komandu, kur viņš spēlēja kopā ar brāli, tieši Franks bija komandas kapteinis.
Polijas Skautu Krusts
Skautu Krusts Polijas Skautu un gaidu kustības zīme, ko pasniedz Polijas skautiem, vecskautiem un roveriem. Pirmo reizi to pasniedza pagrīdes Skautu organizācija Varšavā 1912.gadā. Zīmi veidojis Kazimirs Ļutoslavskis, un tās izskats kopš tā laika praktiski nav mainījies. Zīmi piestiprina krūšu kreisajā pusē, divu pirkstu platumā virs kabatas.
1918. gada novembrī Polijas Kara ministrs noteica, ka Skautu krusts ir vienīgais civīlais (nevalstiskais) apbalvojums, ko drīkst nēsāt pie militārā formastērpa. Šis noteikums ir spēkā arī šobrīd.
Simboli
Krusta meta autors ir katoļu priesteris Kazimirs Ļutoslavskis, poļu komponista Vitolda Ļutoslavska tēvocis. Krusta forma norāda uz grūto ceļu, kas vienmēr ejams. Tajā arī ir simboliska atsauce uz Polijas augstāko militāro apbalvojumu Virtuti Militari, drosmes un nelokāmības simbolu.
Krusta centrālais elements ir stilizēts lilijas zieds Fleur-de-lys, sens tikumības un skaidrības simbols. Tas ir plaši lietots starptautiskās skautu kustības simbols.
Lilijas zieds ir ieskauts aplī, pilnības un skautu vienības simbolā. Stari apļa iekšpusē simbolizē latīnisko teicienu "per aspera ad astra" ("caur šķēršļiem uz zvaigznēm").
Vainags ap krusta vidu sastāv no divām daļām. Kreisajā pusē ir ozollapu vija, kas simbolizē spēku, drosmi, varonību un veiklumu. Labajā pusē - lauru lapu vija, uzvaras simbols. Skautam ir biežāk jāgūst uzvaras pār savu vājumu nekā ienaidnieku. Pie tam lauru lapas simbolizē zināšanas un prasmi. saite, kas savieno abas vainaga vijas ir kā ikdienas atgādinājums katram skautam, katru dienu izdarīt kādu labu darbu.
Krusts pildīts ar smilšu graudiņiem. Tie simboliski norāda skautu lielo skaitu uz Zemes un akmeņaino ceļu, kas skautam ejams. Vārds Czuwaj (latviski - "Esi modrs" ir Polijas skautu devīze un sveiciens.
Genoms
Genoms (, genos — 'izcelšanās') ir organisma visu gēnu kopums (pilns hromosomu komplekts). Terminu 1920. gadā ieteica Hanss Vinklers, lai aprakstītu noteiktas sugas organismu hromosomu haploīdā komplekta gēnu kopumu, atšķirībā no genotipa — konkrēta indivīda gēnu kopuma. Vēlāk, attīstoties molekulārajai ģenētikai, jēdziena nozīme izmainījās — genomā ietilpst gan hromosomālā DNS, gan arī ārpuskodola (mitohondriju un plastīdu) DNS.
Kordiljeri
Kordiljeri ir garākā kalnu sistēma pasaulē, kas stiepjas no 66° ziemeļu platuma Aļaskā līdz 56° dienvidu platumam Ugunszemē vairāk kā 18 000 kilometru garumā. Kalnu sistēmas platums ir ap 1600 km Ziemeļamerikā un 900 km Dienvidamerikā. Kalnu sistēma atrodas Kanādas, ASV, Meksikas, Centrālamerikas valstu, Venecuēlas, Kolumbijas, Ekvadoras, Peru, Bolīvijas, Argentīnas un Čīles teritorijā.
Gandrīz visā savā garumā kalni ir ūdensšķirtne starp Atlantijas un Klusā okeāna baseiniem, kā arī tie ir ļoti izteikta klimatiskā robeža. Pēc augstuma kalni ir zemāki vienīgi par Himalajiem un Centrālāzijas kalnu sistēmām. Kordiljeru augstākās virsotne Ziemeļamerikā ir Denali (6193 m) Aļaskas grēdā, bet Dienvidamerikā — Akonkagva (6960 m).
Visa sistēma iedalās divās daļās — Ziemeļamerikas Kordiljeri un Dienvidamerikas Kordiljeri jeb Andi.
Kordiljeri atrodas visās pasaules klimata joslās, izņemot subantarktisko un subarktisko joslu, tie atšķiras ar lielu ainavu daudzveidību un ļoti izteiktu augstumjoslojumu. Sniega līnija Aļaskā atrodas 600 m augstumā, Ugunszemē 500 - 700 m augstumā, bet Bolīvijā un Peru dienvidos sniegs ir tikai 6000 - 6500 m augstu virs jūras līmeņa. Ziemeļamerikas Kordiljeru ziemeļrietumu daļā un Andu kalnu dienvidaustrumos ledāji atrodas jau dažus simtus metru virs jūras līmeņa, bet ekvatora tuvumā ledus sedz tikai pašas augstākās virsotnes. Kopējā kalnu ledāju platība ir apmēram 90 000 km2 (Ziemeļamerikas Kordiljeros 67 000 km2, bet Andos - ap 20 000 km2).
Sāra Džesika Pārkere
Sāra Džesika Pārkere (en; dzimusi Nelsonvillā, Ohaio štatā, ASV) ir amerikāņu kino, televīzijas un teātra aktrise un producente. Viņa vislabāk pazīstama kā Kerijas Bredšovas lomas atveidotāja TV seriālā "Sekss un lielpilsēta" (Sex and the City; 1998—2004), par ko viņa saņēma četras Zelta globusa balvas, trīs Ekrāna aktieru ģildes balvas un divas Emmy balvas. Tāpat viņa filmējās abās uz seriālu bāzētajās filmās "Sekss un lielpilsēta" (2008) un "Sekss un lielpilsēta 2" (2010). Viņa ir viena no vislabāk apmaksātajām Holivudas aktrisēm.
Šķielēšana
Šķielēšana jeb strabisms ir koordinācijas trūkums starp abām acīm, kas rada binokulārās redzes trūkumu. Šķielēšanu rada vai nu smadzeņu nespēja koordinēt abas acis, vai arī acs muskuļu vājums vai kustību virziena defekts. Šķielēšanu koriģē ar speciālām brillēm, kas maina gaismas staru virzienu, vai ķirurģiski. Bērniem šķielēšana var izraisīt ambliopiju (dažreiz nepareizi uzskata, ka ar oklūziju terapiju — vājās acs aizsegšanu — ārstē šķielēšanu, kaut gan tādējādi ārstē ambliopiju kā šķielēšanas sarežģījumu), bet pieaugušajiem, kas iepriekš nav šķielējuši, parasti rodas dubulta redze.
Tomāšs Plekanecs
Tomāšs Plekanecs (cs; dzimis 1982. gada 31. oktobrī Kladno) ir čehu hokejists, centra uzbrucējs, Čehijas izlases dalībnieks. Pašlaik (2016) Plekanecs spēlē Nacionālās hokeja līgas klubā Monreālas "Canadiens".
Spēlētāja karjera
Savu profesionālā spēlētāja karjeru Plekanecs uzsāka jau 1998.—99. sezonā, aizvadot trīs spēles Čehijas Ekstralīgas kluba HC Kladno rindās. Nākamajā sezonā viņš tika izīrēts zemāku Čehijas līgu klubiem, taču 2000.—01. sezonā viņš nostiprinājās Kladno kluba sastāvā. 2001. gada NHL draftā Plekanecu ar kopējo 71. numuru izvēlējās Monreālas "Canadiens", taču Tomāšs vēl sezonu palika Eiropā. Savu pirmajā sezonā Ziemeļamerikā Plekanecs līdz debijai NHL neizlauzās, spēlējot vienīgi AHL klubā Hamiltonas "Bulldogs", taču 2003.—04. sezonā Plekanecs aizvadīja arī savas pirmās divas spēles "Canadiens" rindās. 2004.—05. sezonas NHL lokauta laikā Plekanecs turpināja spēlēt AHL, bet 2005.—06. sezonas sākumā Tomāšs jau bija izcīnījis savu vietu Monreālas klubā.
Čehijas hokeja izlases rindās Plekanecs kļuvis par 2001. gada Pasaules junioru čempionu, kā arī 2006. gada Pasaules čempionāta sudraba medaļas un 2011. gada bronzas medaļas laureātu. Izlases rindās Plekanecs spēlējis vēl trijos Pasaules čempionātos, kā arī 2010. gada olimpisko spēļu turnīrā.
Du hast
Dziesmas tekstā izmantota vārdu spēle. Du hast tulkojams kā "tev ir", savukārt Du hasst — "tu ienīsti". Vēl hast ir palīgdarbības vārda haben forma pagātnes veidošanai. Tādējādi fragments Du hast mich gefragt, und ich hab nichts gesagt tulkojams kā "Tu man jautāji, un es neko neteicu". Dziesmas angliskajā versijā nosaukums ir You Hate ("tu ienīsti").
Videoklips
Šis ir grupas piektais videoklips, tā režisors ir Filips Štolcs un klipa pirmizrāde notika. Klips filmēts Brandenburgā, vasarīgā laukā bijušā padomju armijas teritorijā. Klipā izmantoti Kventina Tarantīno "Trakie suņi" un Deivida Linča "Ceļš uz nekurieni" filmu motīvi. Filmēšanai tika izmantots automobilis GAZ-21 "Volga", kas klipa beigās tika uzspridzināts.
Zaļā krāsa
Zaļā krāsa jeb vienkārši zaļš ir krāsa, kura ir redzamās gaismas daļa un tās viļņa garums ir aptuveni no 520 līdz 570 nm. Zinātnē tā ir viena no trim gaismas pamatkrāsām, savukārt tēlotājā mākslā, piemēram, gleznošanā, tā nav pamatkrāsa; tur tā tiek iegūta, sajaucot dzelteno un zilo krāsu.
Etimoloģija
Vārds zaļš ir radies no indoeiropiešu vārda ghel, kas nozīmē "spīdēt" jeb "mirdzēt". Krāsas apzīmēšanas ziņā vārds senāk nav bijis tik viennozīmīgs kā mūsdienu valodā. Vēsturiski vārds zaļš ir apzīmējis gan brūnu, gan sārtidzeltenu, gan gaišsarkanu, gan arī pelēku krāsu. Indoeiropiešu valodās mijas vārdu "zaļš" un "dzeltens" nozīmes.
Zinātnē
Zaļā krāsa ir viena no trim sarkanzaļzilā krāsu modeļa (RGB) krāsām. Sajaucot zaļo krāsu kopā ar zilo un sarkano krāsu, var iegūt jebkuru citu spektra krāsu un tās toni. Šo principu izmanto tehnoloģijās, piemēram, lai veidotu krāsainus attēlus datora monitorā vai televīzijā.
Grāmatu un citu materiālu iespiešanā izmanto ciānfuksīndzeltenmelno krāsu modeli — ciāna (zili zaļo), fuksīna (zili sarkano), dzelteno un melno krāsu. Tur zaļā krāsa tiek iegūta, sajaucot ciāna krāsu ar dzelteno krāsu. Savukārt tēlotājā mākslā zaļā krāsa tradicionāli rodas, kad sajauc zilo un dzelteno krāsu.
Kultūrā
Daudzu tautu folklorā un literatūrā zaļā krāsa tradicionāli simbolizē dabu un tajā ietvertās īpašības un simbolus. Senajā Ēģiptē zaļā krāsa bija atdzimšanas un nemirstības simbols, piemēram, pēcnāves un pazemes dievs Ozīriss tiek attēlots ar zaļu ādu.
Būts
Būts ir uzvārds angļu valodā runājošajās zemēs. Personas ar šādu uzvārdu:
Zaļā krāsa
Kultūrā
Zaļā krāsa tiek piesaukta arī, lai apzīmētu jaunību un pieredzes trūkumu, piemēram, nepieredzējušus cilvēkus mēdz dēvēt par zaļknābjiem. Amerikas Savienotajās Valstīs valūta — ASV dolāri — tiek dēvēti par "zaļajiem", šis apzīmējums ir izplatījies arī citās pasaules malās.
Savukārt politikā par zaļajiem sauc tās politiskās partijas, kas iestājas par tīru, sakārtotu un aizsargātu vidi. Arī tos, kas iestājas pret dažādiem valdības lēmumiem, kas varētu negatīvi ietekmēt dabu, sauc par zaļajiem. Viena no slavenākajām šādām organizācijām ir Greenpeace ("Zaļais miers").
Panty Raid
Panty Raid ir amerikāņu poppanka grupas Zebrahead astotais studijas albums. Tas tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Sony Music Japan. Albums galvenokārt sastāv no dažādu sieviešu mākslinieču dziesmu kaverversijām.
Maiks Millers
2000. gada NBA draftā viņu Orlando "Magic" izraudzījās ar kopējo piekto kārtas numuru. Debijas sezonā viņš tika atzīts par sezonas labāko debitantu, kas ir augstākais individuālais sasniegums M. Millera karjerā. Turpmāk basketbolists ir pārstāvējis Memfisas "Grizzlies", Minesotas "Timberwolves", Vašingtonas "Wizards" un kopš 2010.—2011. gada sezonas sākuma arī Maiami "Heat". 2011. gadā kvalificējies finālsērijai, tomēr jau nākamajā sezonā izcīnīja NBA čempiontitulu. Arī 2013. gadā tika izcīnīts NBA čempiontituls, šoreiz finālā tika uzvarēta Sanantonio "Spurs" vienība. 2013.—2014. gada sezona tika aizvadīta Memfisas "Grizzlies" sastāvā, 2014. gada augustā pievienojās Klīvlendas "Cavaliers" klubam.
ASV basketbola izlases sastāvā uzvarējis 2007. gada Amerikas čempionātā.
Ambliopija
Ambliopija jeb slinkā acs ir slikta redze citādi fiziski normālā acī (vai arī neatbilstoša esošajām fiziskajām problēmām). Tā rodas, ja smadzenes neuztver vizuālo informāciju. Lai gan ambliopija parasti novērojama vienā acī, tā var būt arī abām acīm, ja tās netiek pietiekami stimulētas. Ambliopiju bieži vien izraisa citi iedzimti vai iegūti redzes traucējumi (šķielēšana, nistagms, ptoze; retāk organiski bojājumi), kuru dēļ bērns vairāk izmanto otru aci. To parasti var efektīvi ārstēt (līdz 50—55% gadījumu ), spiežot lietot skarto aci (ilgstoši aizsedzot veselo aci vai iepilinot tajā atropīnu).
.py
.py ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Paragvaju. Domēns izveidots 1991. gadā. Domēna sponsors ir Centro Nacional de Computación, bet domēnu reģistrēšanu nodrošina NIC Paraguay. Domēnu reģistrēšana ir iespējama zem šādiem otrā līmeņa domēniem: .org.py, .edu.py, .mil.py, .gov.py, .net.py, .com.py un .coop.py.
Ārējās saites
Toppdomän
Ramūns Butauts
Ramūns Butauts (lt; dzimis Kauņā) ir bijušais lietuviešu basketbolists, tagad — basketbola treneris. No 2011. līdz 2014. gadam bija Latvijas kluba Rīgas VEF galvenais treneris. Iepriekš ir bijis Rīgas ASK galvenais treneris (2005—2008), vēl ir trenējis KK Šiauliai, BC Donetsk. Kā treneris kļuvis par trīskārtēju Latvijas Basketbola līgas čempionu (2007, 2011, 2012) un ir vienīgais ārzemju treneris, kura vadītbā komanda spējusi uzvarēt šajā turnīrā.
Lietuvas basketbola federācija iecēla R. Butautu par Lietuvas nacionālās vīriešu basketbola izlases galveno treneri. Izlasi vadīja laika posmā no 2007. līdz 2009. gadam, tāpat ir bijis Lietuvas U-19, U-20 un U-21 izlašu galvenais treneris.
R. Butauta tēvs Steps Butauts arī bija basketbolists un basketbola treneris, spēlējis PSRS izlasē un piedalījies olimpiskajās spēlēs.
Kumols
Kumols jeb izopropilbenzols (C6H5CH(CH3)2) ir aromātisks ogļūdeņradis — benzola atvasinājums. Tas ir bezkrāsains, degtspējīgs, viegli uzliesmojošs šķidrums ar asu smaku. Ūdenī praktiski nešķīst, labi jaucas ar spirtu, ēteri, benzolu.
Iegūšana
Kumols ir sastopams naftā un degvielās, taču rūpnieciski kumolu ražo no benzola un propēna skābu katalizatoru klātienē. Kumols veidojas, sadaloties terpēniem un kamparam.
Īpašības
Kumola tvaiku uzliesmošanas temperatūra ir 34°C, bet kumola pašuzliesmošanas temperatūra ir 424°C.
Kumols ietekmē ūdens organoleptiskās īpašības, sākot no koncentrācijas 0,1 mg/l. Zivju gaļai piemīt kumola smaka, ja ūdenī ir 0,25 mg/l kumola. Nokļūstot augsnē, kumols nomāc tajā amonizācijas un nitrifikācijas procesus, samazina mikroorganismu daudzumu augsnē.
Kumols pieder pie maztoksiskām vielām. LD50 žurkām ir ap 2,9 g/kg. Siltasiņu dzīvniekiem un cilvēkam kumols var izsaukt narkotisku efektu, tam ir arī kairinoša iedarbība. Cilvēkam ieelpojot lielākus kumola tvaiku daudzumus, novērojamas galvassāpes, vispārējs vājums, var iestāties pat koma. Šķidrā veidā var uzsūkties caur ādu. Var izsaukt dermatītu, bet, iekļūstot acīs — konjunktivītu. Ilgstoši iedarbojoties nelieliem kumola daudzumiem, var rasties patoloģiskas izmaiņas aknās un nierēs, asinsainas izmaiņas, nervu sistēmas traucējumi.
Darba zonas gaisā pieļaujams līdz 50,0 mg/m3 kumola, bet atmosfēras gaisā — līdz 0,014 mg/m3.
Lai novērstu kumola iedarbību, jālieto necaurlaidīgi cimdi, aizsargkrēmi.
Ja cilvēks akūti saindējies ar kumolu, viņš jānogādā svaigā gaisā, vajadzības gadījumā jāveic mākslīgā elpināšana, jādod ieelpot skābeklis. Ja kumols nokļuvis acī, acs nekavējoties jāmazgā ar ūdeni vai fizioloģisko šķīdumu; tas pats jādara, ja kumols nokļuvis uz ādas.
Izmantošana
Kumols ir galvenā fenola un acetona iegūšanas izejviela. Lieto arī laku un krāsu rūpniecībā. Kumols ietilpst benzīna ar lielu oktānskaitli sastāvā.
Kumola metode
Kumola metodi fenola un acetona ražošanai 1942. gadā izstrādājis latviešu ķīmiķis Rūdolfs Ūdris kopīgi ar krievu zinātniekiem un tehnologiem B. D. Kružalovu un P. G. Sergejevu. Kumola metodi sauc arī par Ūdra—Sergejeva vai Ūdra—Hoka metodi. Akadēmiķis N.Zeļinskis metodes atklāšanu nosauca par "jauna loga izciršanu" organiskajā ķīmijā. Metode pamatojas uz kumola hidroperoksīda sadalīšanos sērskābes klātienē 50—60 °С temperatūrā līdz fenolam un acetonam ar ļoti labu iznākumu un gandrīz bez blakusproduktiem. Procesu realizē trijās stadijās:
C6H6 + CH3CH=CH2 → C6H5CH(CH3)2
C6H5CH(CH3)2 + O2 → C6H5C(CH3)2OOH
Zemgales futbola čempionāts 2009
'''Zemgales futbola čempionāta 2009. gada sezona''' sākās, bet noslēdzās. Čempionātā no sākuma piedalījās 7 komandas, kas aizvadīja divu riņķu turnīru, tomēr pēc 4 nospēlētajām spēlēm FK Jelgava-2 atteicās no dalības. Bet par Zemgales čempioniem kļuva FK Ozolnieki.
Turnīra tabula
Sp = Aizvadītās spēles; U = Uzvaras; N = Neizšķirti; Z = Zaudējumi; + = Gūtie vārti; - = Zaudētie vārti; V = Vārtu starpība; Pkt = Punkti
Ģibuļi (Ģibuļu pagasts)
Ģibuļi ir mazciems Talsu novada Ģibuļu pagastā pie autoceļa A10 Silupes krastā 6,1 km no pagasta centra Pastendes. Apdzīvotā vieta ar šādu nosaukumu izveidojusies pēc 1945. gada pēc Ģibuļu ciema padomes izveidošanas. Līdz tam laikam par Ģibuļiem sauca tagadējās Kraujas, kur atradās Ģibuļu pusmuiža. Tagadējos Ģibuļos atradās Stendes pagasta valde, kas bija izvietota bijušās Muneju muižas (muižas vieta atrodas ~1 km uz rietumiem) teritorijā. Ģibuļu ciema izpildkomiteju izvietoja pagasta valdes ēkā (1980. gadā pārcelta uz Pastendi) un ar laiku apdzīvoto vietu sāka saukt par Ģibuļiem.
Kolhoza laikā Ģibuļos atradās konservu cehs un ķieģeļu ceplis. Līdz 20. gadsimta beigām funkcionēja bibliotēka, pasta nodaļa un veikals.
Linkolnšīra
Linkolnšīra (Lincolnshire) ir grāfiste Anglijas austrumos, Lielbritānijā, Ziemeļjūras piekrastē. Tā robežojas ar Norfolku, Kembridžšīru, Ratlendu, Lesteršīru, Notingemšīru, Sautjorkšīru, Jorkšīras Īstraidingu, kā arī tai ir 19 metru gara robeža ar Northemptonšīru, īsākā robeža starp Anglijas grāfistēm. Grāfistes administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Linkolna (86 tūkst. iedzīvotāju).
Ziemeļamerikas Kordiljeri
Ziemeļamerikas Kordiljeri (en, es) ir daļa no Kordiljeru kalnu sistēmas, atrodas Ziemeļamerikas teritorijā Kanādā, ASV un Meksikā. Kalnu kopgarums ir vairāk nekā 9000 km (no 19° Z.p. līdz 69. Z.p.). Kalnu sistēmas platums Aļaskā ir apmēram 1100—1200 km, Kanādā — līdz 800 km, ASV teritorijā — ap 1600 km, Meksikā — līdz 1000 km.
Klimats
Ziemeļamerikas Kordiljeru ziemeļdaļa atrodas arktiskajā un subarktiskajā klimata joslā, teritorija līdz 40° Z.p. - mērenajā joslā, bet tālāk uz dienvidiem - subtropu joslā. Kalifornijas pussalas un Meksikas kalni atrodas tropu joslā. Nogāzēs, kuras vērstas uz Klusā okeāna pusi, klimats ir maigs, okeānisks (pie Sanfrancisko - Vidusjūras klimats), bet iekšējos rajonos ir kontinentāls klimats. Jukonas plato vidējā janvāra gaisa temperatūra ir ap -30 °C, jūnijā 15 °C. Lielajā Baseinā ziemā var būt sals līdz -17 °C, bet vasarā tā nereti pārsniedz 40 °C. (absolūtais maksimums +57 °C). Jūlijā visaugstākās temperatūras ir dienvidu starpkalnu ieplakās (32 °C Kolorādo upes lejtecē), viszemākās - Dienvidu Aļaskas augstkalnu apvidos (ap 8 °C). Mitrums sadalās ļoti nevienmērīgi. Mērenajā zonā vismitrākie apstākļi ir pašos rietumos, bet tropu joslā - pašos austrumos. Vismazāk nokrišņu ir iekšējās plakankalnēs. Aļaskas dienvidu kalnos gada nokrišņu summa ir 3000 - 4000 mm, Britu Kolumbijas piekrastē - līdz 2500 mm, ASV tā samazinās līdz 400 - 200 mm. Mohaves tuksnesī ir tikai 50 mm nokrišņu gadā. Biezākā sniega sega ir Aļaskas dienvidos (150 cm un vairāk).
Tautas laiks (Latviešu patriotisko dziesmu izlase)
"Tautas laiks (Latviešu patriotisko dziesmu izlase)" ir dziesmu izlase, kas tika izdota 2007. gada novembrī. Tajā ir iekļautas 1980. gadu Trešās atmodas patriotiskās latviešu dziesmas. Izlasē ir iekļautas 18 dziesmas, tajā ir pa 3 Imanta Kalniņa un Zigmara Liepiņa dziesmām, pa 2 Ainara Virgas un Jāņa Lūsēna dziesmām, kā arī pa 1 no Jura Pavītola, Ulda Marhilēviča, Borisa Rezņika, Jura Kulakova, Mārtiņa Brauna, Birutas Ritmanes un Ulda Stabulnieka. No grupām visvairāk pārstāvētā ir "Līvi" - ar 3 dziesmām. Tikai viena no dziesmām nav oriģināldziesma - tā ir Brāļu Grašu izpildītā "Zeme, zeme, kas tā zeme", kuras mūzika ņemta no ebreju tautasdziesmas. Visas dziesmas ir latviešu valodā, izņemot dziesmu "Atmostas Baltija", kurā bez latviešu valodas skan arī igauņu un lietuviešu valodas. Visas dziesmas ir no 1980. gadiem, izņemot "Līvu" izpildīto "Vairogi", kas ir no 1972. gada. Izlases nosaukums ņemts no Zigfrīda Muktupāvela izpildītās dziesmas "Tautas laiks" nosaukuma.
1535. gads
1535. gads (MDXXXV) ir īsais gads, kas pēc Jūlija kalendārā sākās piektdienā.
Osteoporoze
Osteoporoze ir skeleta slimība, kam raksturīga kaulu masas samazināšanās un kaulaudu mikrostruktūras pārmaiņas, kas mazina kaulu izturību un palielina lūzumu risku. Osteoporoze attīstās nemanāmi vairāku gadu laikā. Tās rezultātā kauli kļūst poraini un dobumaini, trausli un viegli lūst. Par osteoporozi jau nopietnā saslimšanas stadijā var liecināt šādas pazīmes — samazinās auguma garums, sāp mugura, izmainās stāja, veidojas kupris, kustības kļūst ierobežotas, kauli viegli lūst (visbiežāk mugurkaula skriemeļi, gūžas kauli un apakšdelmi).
Osteoporozi izraisa galvenokārt dzimumhormonu trūkums organismā — šī slimība apdraud visus cilvēkus, taču lielākā riska grupa ir sievietes pēc menopauzes iestāšanās (40—50 gadu vecumā). Ķīmijterapija, cukura diabēts un kortikosteroīdu lietošana arī ir osteoporozi veicinošie faktori.
Ļoti bieži osteoporozes sekas ir pacienta atkarība no citu cilvēku palīdzības, nespēja staigāt, stipras sāpes, invaliditāte un pat nāve pēc smagākiem kaulu lūzumiem.
Lai aizkavētu osteoporozes iestāšanos un stiprinātu kaulu masu, cilvēkam visas dzīves laikā nepieciešams uzņemt pietiekamu kalcija devu, daudz kustēties, kā arī izvairīties no kofeīnu saturošu dzērienu lietošanas uzturā.
Klasifikācija
Balstoties uz osteoporozes izcelsmes mehānismiem tiek izdalīti divi osteoporozes veidi - primāra un sekundāra osteoporoze. Pie primāras osteoporozes pieder - pēcmenopauzes osteoporoze, vecuma osteoporoze, primārā juvenilā osteoporoze. Pie sekundārās osteoporozes pieskaita tos gadījumus, kad osteoporozi izraisa kāds cits zināms cēlonis vai slimība.
Medikamenti
Atsevišķi medikamenti ir saistīti ar paaugstinātu osteoporozes risku. Klasiski tiek uzskatīts, ka tikai glikokortikoīdi un antikonvulsanti ir galvenie medikamentozie riska faktori, taču pierādījumi liecina, ka arī citas medikamentu grupas spēj paaugstināt risku.
Santantioko
Santantioko (it, sc) ir sala un pašvaldība Itālijā. Tā atrodas pie Sardīnijas dienvidrietumu krasta.
Santantioko ir otrā lielākā Sardīnijas reģionā ar 109 km2. Tā ir arī ceturtā lielākā visā Itālijā aiz Sicīlijas, Sardīnijas un Elbas. Tā atrodas 97 km attālumā no Kaljāri, ar kuru Santanioko savieno šoseja SS126, jūras šauruma krastus savieno moderns tilts. Salai apkārt atrodas divas neapdzīvotas salas, tālākā tiek saukta "Il Toro" (tulkojumā: vērsis), bet tuvākās vārds ir "La vacca" jeb "govs". Salas teritorija ir sadalīta starp divām komūnām - Santantioko, kas iekļauj lielāko iedzīvotāju daļu, kā arī antīkās pilsētas Sulki drupas, un Kusordžiju, otru salas lielāko centru.
Vēsture
Santantioko sala tika apdzīvota vēlākais 5. gadu tūkstotī p.m.ē (t.s. Sanmikele un Ozieri kultūras), un iedzīvotāji nodarbojās pārsvarā ar zvejniecību un lauksaimniecību. Ir tikuši atrasti šai kultūrai tipiski apbedījumi (saukti domus de janas) un menīri.
Santantioko pilsētu 8. gadsimtā p.m.ē. nodibināja feniķieši, apmetnei piešķīrot nosaukumu "Sulki". Vēlāk (6. gadsimtā p.m.ē.) tā kļuva par kartāgiešu koloniju. Pūniešu dominēšana beidzās 2. gadsimtā pirms mūsu ēras, kad Solki iekaroja romieši, kas saistīja to ar cietzemi ar mākslīga zemesšauruma palīdzību. Pilsoņu kara starp Jūliju Cēzaru un Pompeju laikā pilsēta atbalstīja Pompeju un tika smagi izpostīta pēc viņa neveiksmes. to vienpusīgs par pēdējo, kas ir stingri jāsoda pēc viņa sakāvi. Romieši pilsētu nosauca par "Plumbaria" sakarā ar svina atradnēm.
Pašreizējais pilsētas nosaukums ir cēlies no Svētā Antioka, vietējo evaņģēlistu, kurš mira mocekļa nāvē 125. gadā. Pēc Rietumromas impērijas Santantioka kļuva par Bizantijas nocietinājumu. Sākot ar 8. gadsimtu to atkārtoti apdraudēja saracēņu uzbrukumi, tādēļ daudzi iedzīvotāji pārcēlās uz dzīvi drošākos apgabalos austrumos. Sala tika iekļauta Sardīnijas Karalistes teritorijā (dibināta 1354.g.) un vēlāk to iegādājās Kaljāri arhibīskapija (1503.g.).
1793. gada janvārī-maijā salu okupēja Francijas karaspēks admirāļa Lorēna Žana Fransuā Trigē vadībā, un pilsoņi tika atbrīvoti no baznīcas nodokļiem. Pēdējais Ziemeļāfrikas pirātu uzbrukums notika 1815. gadā (tajā pašā gadā, kad svētā patrona relikvijas tika atvestas atpakaļ katedrālē).
Ratlenda
Ratlenda (en) ir ceremoniālā grāfiste un vienotā pašvaldība Anglijā, Lielbritānijā. Pēc platības tā ir mazākā no Anglijas vēsturiskajām grāfistēm. Rietumos un ziemeļos tā robežojas ar Lesteršīru, ziemeļaustrumos ar Linkolnšīru un dienvidaustrumos ar Northemptonšīru.
Tās lielākais garums no ziemeļiem uz dienvidiem ir tikai 29 kilometri; lielākais platums — 27,4 km. Iedzīvotāju skaita ziņā tā ir mazākā patstāvīgā teritorija Anglijā un 323. no 326 Anglijas reģioniem. Pēc teritorijas mazākas ir tikai Bristole, Londonas Sitija un Vaita.
Izabella
Izabella var būt:
Liliana
Princese Liliana (dzimusi Liliana Meja Devīsa, mirusi ) bija Zviedrijas princese un Hallandes hercogiene, kura bija precējusies ar karaļa Kārļa XVI Gustava tēva brāli princi Bertilu, vēlāk kļūstot par atraitni.
Princeses Lilianas oficiālais tituls bija Viņas Karaliskā Augstība Zviedrijas Princese Liliana, Hallandes hercogiene.
Agrīnie gadi
Liliana dzimusi kā vienīgais bērns vecāku Viljama un Gleidijas Deivīsu ģimenē 1915. gada 30. augustā Svansijā, Velsā. Meitenes audzināšana bija mātes rūpes, jo tēvs, raktuvju strādnieks, agri pameta sievu un meitu un citur izveidoja jaunu ģimeni. Sasniedzot pilngadību, 18 gadu vecumā Liliana devās uz Londonu, kur sevi uzturēja ar foto modeles darbu un mazām lomām vairākās filmās. Otrā pasaules kara laikā, 1940. gada septembrī Horshamā viņa apprecējās ar savu pirmo vīru — aktieri Ivanu Kraigu. Kopā būt nenācās ilgi, jo jau drīz pēc laulībām vīru nosūtīja karā, sākumā uz Ziemeļāfriku cīņā ar Ervīna Rommela vācu tuksneša kara spēkiem, vēlāk viņš devās uz Indiju un Itāliju, līdz uzdienējās par majoru. Londonā palikusī Liliana strādāja radio aparātu rūpnīcā, kur viņa izgatavoja radio rācijas jūras flotei, un slimnīcā, kurā apkopa ievainotus karavīrus.
Cīņa par savu mīlestību
Īsi pirms savas 28. dzimšanas dienas 1943. gadā Liliana pirmo reizi satika princi Bertilu, kurš tad strādāja par jūras lietu atašeju Zviedrijas vēstniecībā Londonā. Kādu reizi viņa uzlūdza pie sevis Bertilu uz kokteiļu iedzeršanu un drīz vēlāk viņi kļuva pāris, kas ilgi sabiedrībai nebija zināms. Beidzoties karam, 1945. gadā Lilianas vīrs Ivans atgriezās mājās, bet viņš bija saticis un iemīlējis kādu itāļu sievieti. Liliana un Ivans izrunājās un nolēma šķirties. Pēc šķiršanās viņi palika draugi, par ko liecina vairākkārtēji Ivana apciemojumi pie prinču pāra Rivjērā. Tajā laikā viņi bija tikai mīļākie, jo princis Bertils tad nedrīkstēja precēties ar nekaralisku personu — tādā veidā viņš tāpat kā vecākais brālis Sigvards un jaunākais brālis Kārlis Jūhans varētu pazaudēt tiesības uz Zviedrijas troni. Stingrākas prasības pret dinastijas lojalitāti kļuva pēc prinča Bertila vecākā brāļa kroņprinča bojāejas lidmašīnas katastrofā 1947. gadā. Pāris gadus vēlāk pēc karaļa Gustava VI Ādolfa kāpšanas tronī radās pārāk liels laika intervāls, vairāk kā 60 gadi starp karali un pēcteci — zēnu, kuram bija troņmantinieka pirmtiesības, Kārli Gustavu, vēlāko karali Kārli XVI Gustavu, kas radīja bažas, ka karalis varētu nomirt, pirms troņmantinieks sasniegtu pilngadību, kas gadījumā, ja princis Bertils apprecētos un tādā veidā zaudētu tiesības uz troni, nākotnē varētu radīt karaļnamam un monarhijai briesmas, pretējā gadījumā princis Bertils kļūtu par Zviedrijas karali, kam viņš arī tika gatavots. Kā karaļnams, tā arī premjerministrs Tāge Erlanders zināja par radušos situāciju karalistē, tāpēc tuvākajā laikā Lilianas un Bertila kāzas nebija iespējamas.
1946. gadā princis Bertils iegādājās villu Mirāža Francijas Rivjērā Sant Maksimā, kurā pāris uzturējās katru gadu vasaras periodā, Ziemassvētkos, Jaungadā un Lieldienās. Pakāpeniski Liliana pārcēlās dzīvot uz Zviedriju pie sava izredzētā prinča Bertila. Viņa nopirka villu Sūlbakenu, kas atrodas Stokholmas vienā no skaistākajām salām Jūrgordenā, kurā pāris dzīvoja kopā kopš 1947. gada. Vairākas reizes gadā Liliana mēdza uzturēties Londonā, kur piederēja apartamenti kādā īres namā centrālajā pilsētas daļā Maifairā.
Masu mediji ilgus gadus pievērsa uzmanību šim pārim, nosodot un aptumšojot viņu attiecības, jo Liliana oficiāli nebija iekļauta karaliskajā galmā. Pirmo reizi viņa saņēma ielūgumu uz karaļa Gustava VI Ādolfa dzimšanas dienas svinībām Stokholmas pilī 1962. gadā, savukārt pirmo reizi oficiāli parādījās karaļa bērēs 1973. gadā. Tikai pēc jauna, pašreiz pie varas esošā karaļa kronēšanas un kāzām princis Bertils saņēma atļauju precēties ar Lilianu, tas notika pēc viņu 33 gadus ilgās draudzības. Pāris salaulājās Drotningholmas pils baznīcā 1976. gada 7. decembrī.
Loma karaļnamā
Princese bieži veica oficiālos uzdevumus un piedalījās valsts būtiskākajos notikumos. Liliana aktīvi atbalstīja daudzas sabiedriskas organizācijas, to vidū SOS Bērnunami, kas finansiāli atbalsta bērnu namu uzturēšanu un to sociālo problēmu risināšanu daudzās valstīs. Viņa pārņēma daudzus goda patroneses pienākumus vairākās ar sportu saistītās biedrībās, kā arī bija Innocenta ordeņa patronese. Pēc prinča Bertila nāves princese Liliana dzīvoja villā Sūlbakenā, bet oficiāli dzīves vieta skaitījās Stokholmas pils. Princesi Lilianu saistīja īpaša saikne un draudzība ar kroņprincesi Viktoriju.
Veselība
Sakarā ar vecumu un pasliktinājušos veselību dzīves pēdējos gados princeses oficiālā darbība gāja mazumā. Pēdējos gados daudz laika pavadīja slimnīcās ar dažādām veselības problēmām. 2010. gada jūnija mēnesī karaļnams ziņoja, ka princesi ir skārusi arī Alcheimera slimība. Kopš 2005. gada princese Liliana oficiāli nepiedalījās Nobela balvu pasniegšanas ceremonijās, un nepiedalījās arī kroņprinceses Viktorijas kāzās 2010. gada 19. jūnijā, lai gan sākotnēji tieši viņa bija vienīgā karaļnama pārstāve, kura atbalstīja Viktorijas un Daniela attiecības.
Nāve
Princese mirusi 2013. gada 10. martā savā namā Sūlbakenā. Atvadu dievkalpojums noritēja Stokholmas pils baznīcā 16. martā, kurš iesākās ar 21 sēru zalvi no Šepsholmenas. Princese Liliana tika apbedīta tajā pašā dienā Karaliskajā apbedījumu vietā Hāgas parka teritorijā uz Karlsborga salas.