cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dzintars (uzņēmums)
Priekšvēsture, uzņēmuma rašanās
1849. gadā Rīgā vācu uzņēmējs Heinrihs Ādolfs Brīgers (1823–1904) izveidoja Brigera ziepju un parfimērijas fabriku jeb H. A. Brieger. Uzņēmumā ražoja ziepes, sveces, produktus no lanolīna un veica nenozīmīga daudzuma smaržu un odekolonu iepildīšanu no Francijas ievestām gatavām kompozīcijām. Tās ražotne atradās Stabu ielā 10. Uzņēmums pakāpeniski paplašinājās, sākot ražot arī krēmus un smaržas, un 1900. gadā fabrika iekārtojās lielākās telpās blakus esošajā Baznīcas ielā. Ražotne maz cieta Pirmā pasaules kara laikā un pēc kara turpināja darbu Heinriha dēla Vilhelma un mazdēla Kurta vadībā. 1939. gadā Brīgeri izceļoja uz Vāciju.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā uzņēmums tika nacionalizēts un pārdēvēts par "Sarkano Ausmu". Vācu okupācijas laikā uzņēmums atjaunoja oriģinālo nosaukumu un tajā uz laiku atgriezās Kurts Brīgers. No 1947. līdz 1951. gadam Latvijas PSR notika parfimērijas un kosmētikas uzņēmumu reorganizācija un apvienošana - parfimērijas fabriku "Flora" (bijusī A. Tomberga fabrika) un tūbiņu un kosmētikas fabriku "Rota" (bijusī Kikerta rūpnīca) likvidēja, bet tā paša gada jūnijā ķīmisko un sveču fabriku "Mētra" (bijusī Antona Rimeika fabrika) pārdēvēja par Rīgas kosmētikas fabriku "Dzintars".
Rūpnīcas produkcijas uzlabošanas nolūkā tika iepirktas ražošanas iekārtas no Vācijas Demokrātiskās Republikas. 1952. gadā tika radīts viens no "Dzintara" pazīstamākajiem produktiem - smaržas "Rīgas ceriņi". 1958. gadā tā apvienojās ar fabriku "Sarkanā Ausma" (vecāko no četriem uzņēmumiem) un kļuva par parfimērijas un kosmētikas rūpnīcu "Dzintars". 1970. gadā rūpnīca pārcēlās uz jaunu fabriku Ziepniekkalnā. 1976. gada janvārī tā kļuva par ražošanas apvienību. Rūpnīcas produkcija tika plaši eksportēta uz citiem Padomju Savienības reģioniem un arī uz ārvalstīm. Uzņēmumā lielākais nodarbināto skaits padomju gados bija 1400 cilvēku.
No 1974. gada aprīļa līdz pat uzņēmuma maksātnespējai tā vadītājs bija Iļja Gerčikovs.
Darbs pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas
Kopš 1991. gada 7. novembra uzņēmums darbojās kā akciju sabiedrība. Par tā lielāko akcionāro( 69,6 % kapitāldaļu) kļuva Iļja Gerčikovs; pārējo akcionāru vidū bija uzņēmuma darbinieki un Šveices uzņēmums IKI.
2000. gadu vidū uzņēmums ražoja ap 350 izstrādājumu - parfimēriju, smaržas, odekolonus, kosmētiskos līdzekļus matu, ķermeņa, kāju un roku kopšanai un dekoratīvo kosmētiku. 2004. gadā uzņēmums paziņoja par rūpnīcas vēstures muzeja izveidi. 2014. gadā uzņēmumā strādāja 430 darbinieki un produktu klāsts bija pieaudzis līdz 1300, tam piederēja 46 veikali Latvijā un 81 franšīzes veikals Krievijā, Ukrainā, Baltkrievijā un Lietuvā.
Finansiālās problēmas, maksātnespēja, jauni ražotnes īpašnieki
Tā kā liels "Dzintara" preču tirgus bija NVS valstis, tā apgrozījums piedzīvoja kritumu 1998. gada Krievijas finanšu problēmu radītās krīzes dēļ. Ekonomikas krituma laikā 2008. gadā tā ieņēmumi kritās par trešdaļu un uzņēmums sāka strādāt ar zaudējumiem, bet 2014. gadā samazinājās tā noieta tirgus Ukrainā un citur, kas saasināja esošās grūtības.
2016. gada rudenī "Dzintars" lūdza tiesisko aizsardzību Rīgas Zemgales priekšpilsētas tiesā, jo atradās sarežģītā stāvoklī pēc tirgus daļas zaudēšanas. Uzņēmumam izveidojās nodokļu parāds trīs miljonu eiro apmērā, kura nomaksu tas lūdza atlikt uz pieciem gadiem. 2016. gada 17. oktobrī Rīgas pilsētas Zemgales priekšpilsētas tiesa ierosināja AS "Dzintars" tiesiskās aizsardzības procesa lietu. 2017. gada janvārī tiesa pasludināja "Dzintars" tiesiskās aizsardzības procesu, tad uzņēmuma nodokļu parāds bija 3,46 miljoni eiro.
Par spīti jaunu produktu un infrastruktūras attīstīšanai, negatīvā bilance neuzlabojās un uzņēmums tika kritizēts par vājo un vecmodīgo mārketinga stratēģiju, pārlieko koncentrēšanos uz bijušās PSRS valstu tirgu, pārblīvēto produktu portfeli un vāju vadības lēmumu pārraudzību.
2019. gadā tika pārtraukta ražošana. Oktobrī parādsaistības bija pieaugušas līdz 6,82 miljoniem eiro, no kuriem lielākā daļa bija neveiktās sociālās iemaksas par darbiniekiem, tādēļ Valsts ieņēmumu dienests (nodrošinātais kreditors) nesaskaņoja "Dzintars" sagatavotos tiesiskās aizsardzības procesa pasākumu plāna grozījumus. 5. novembrī Rīgas pilsētas Pārdaugavas tiesa izbeidza AS "Dzintars" tiesiskās aizsardzības procesu un ierosināja maksātnespējas lietu. 12. novembrī tiesa pasludināja uzņēmumu par maksātnespējīgu.
2020. gada martā tika organizēta AS "Dzintars" administratīvo ēku un ražotnes izsole ar sākuma cenu 6,9 miljoni EUR, taču tā beidzās bez rezultātiem. Otrā izsole netika rīkota, administratoram bažījoties, ka aktīvus var iegādāties par samazinātu iespējamo cenu. Tā vietā trim pretendentiem tika dota iespēja iesniegt savu cenu piedāvājumu, atverot kontu bankā un iemaksājot tajā savu pirkuma summu par "Dzintars" aktīviem (ēkas Rīgā, Mālu ielā 30, ražošanas iekārtas, transportlīdzekļus, mēbeles, biroja tehniku un aptuveni 90 preču zīmes). Augusta vidū, starp AS "Dzintars", AS Swedbank un AS "Daugavpils Lokomotīvju Remonta Rūpnīca" (tās patiesais labuma guvējs ir Igaunijas pilsonis Oļegs Osinovskis) meitas uzņēmumu SIA Ritrem tika noslēgts darījuma konta līgums. 26. augustā atvērtajā darījuma kontā tika iemaksāti 5,5 miljoni eiro. Šī cena bija augstākā starp pretendentiem.
"Daugavpils Lokomotīvju Remonta Rūpnīca" meitas uzņēmums SIA "Instruments" paziņoja par plāniem "Dzintars" ražotnē atsākt ražošanu. 2020. gada 7. oktobrī tas tika pārdēvēts par SIA Dzintars Production, bet 2021. gada 8. janvārī ieguva nosaukumu SIA H.A. Brieger.
Strīds par preču zīmju īpašumtiesībām
2018. gadā AS "Dzintars" lielākais akcionārs un uzņēmuma vadītājs Iļja Gerčikovs uz sava vārda sāka pārreģistrēt "Dzintars" preču zīmes, līdz 2019. gada novembrim to skaits bija 90. 2019. gada 29. oktobrī viņš dibināja uzņēmumu SIA Dzintars beauty.
2021. gada 23. decembrī Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesa lēma no Iļjas Gerčikova atsavināt preču zīmi "Dzintars" un atjaunot maksātnespējīgās AS "Dzintars" īpašumtiesības uz šo preču zīmi.
Nozare
Uzņēmums veica parfimērijas, kosmētikas, augu ekstraktu un parfimērijas kompozīciju izstrādi un ražošanu.
Laika posmā no 1998. līdz 2004. gadam uzņēmumā notika reorganizācija, pēc kā vācu auditoru kompānija veica sertifikāciju un izsniedza GMP Cosmetic sertifikātu. Uzņēmumam ir arī ISO 14001, ISO 9001 un ISO 17025 sertifikāti. Uzņēmums ieguva balvu WIPO Trophy for Innovative Enterprises, ko piešķir The World Intellectual Property Organization. 2010. gadā "Dzintars" ieguva starptautiskā standarta Ecocert licenci.
Uzņēmuma "Dzintars" ražojumu sortimentā bija pieejami parfimērijas izstrādājumi, dekoratīvā kosmētika, sejas, ķermeņa un matu kopšanas līdzekļi un bioloģiski ražota kosmētika.
Jaels Eisdens
Jaels Eisdens (dzimis ) ir Kirasao futbolists, pussargs, kas šobrīd pārstāv Grieķijas komandu Platanias FC. Viņam ir arī Nīderlandes pilsonība. No 2018. gada līdz 2020. gadam pārstāvējis FK Jelgava.
Anči (Čornajas pagasts)
Anči ir ciems Čornajas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 260 km attālumā no Rīgas.
Robērs Delonē
Robērs Delonē (dzimis, miris ) bija franču mākslinieks, kurš ar savu sievu Sonju Delonē, izejot no kubisma prakses, ir vieni no orfisma pamatlicējiem. Vēlākajos gados viņa daiļrade vairāk attīstījās abstraktās mākslas virzienā.
Ar Sonju Delonē apprecējās 1910. gadā. Lielākoties darbojās Parīzē, izņemot Pirmā pasaules kara gadus, kad uzturējās Spānijā un Portugālē. 1937. gadā kopā ar Sonju piedalījās Parīzes Vispasaules izstādes noformēšanā.
Ādolfs Baiersdorfers
Ādolfs Baiersdorfers (de; dzimis, miris ) bija vācu šaha problēmists, mākslas vēsturnieks un kritiķis.
Baiersdorfers bija mežziņa dēls. Pēc tēva nāves 1853. gadā kopā ar māti pārcēlies uz Minheni. Tur mācījies ģimnāzijā, pēc tam no 1862. gada studējis filozofiju un mākslas vēsturi. Ap 1870. gadu viņš bija pazīstams kā žurnālists un šahists. Turpmākajos gados Vīnes un Minhenes laikrakstos viņš rakstījis atsauksmes par teātri un glezniecību. Bijis pazīstams ar vairākiem tā laika vācu un franču gleznotājiem. Ar valsts stipendijas atbalstu no 1874. gada ticis komandēts uz Itāliju, lai pētītu itāļu gleznotāju darbus. Tur, galvenokārt Venēcijā, uzturējies sešus gadus. 1880. gadā viņš bijis Šleisheimas pils un 1884. gadā Minhenes (Alte Pinakothek) mākslas galeriju kurators. Ņēmis aktīvu dalību šo galeriju mākslas darbu katalogu izstrādē. Baiersdorfers bijis viens no Vācijas Mākslas vēstures institūta Florencē dibinātājiem. Bijis Goda doktors Leipcigas universitātē.
Šaha kompozīcija
Publicējis vairāk nekā 100 tiešā mata uzdevumus. No 1888. gada līdz mūža galam bija laikraksta "Münchner Neuesten Nachrichten" šaha nodaļas redaktors.
Mauntinvjū
Dibināta 1852. gadā kā diližansu stacija, 20. gadsimta pirmajā desmitgadē tā kļuva par augļu un graudu kuģniecības punktu, reliģisku grāmatu izdošanas vietu. 1940. gadā netālu no pilsētas tika izveidota pašreizējais NASA Eimsa izpētes centrs. Tas un vairākas citas iestādes veicināja elektronikas un kosmiskās aviācijas nozaru attīstību pilsētā. Mūsdienās Mauntinvjū atrodas vairāku augsto tehnoloģiju uzņēmumu, tai skaitā Google, Mozilla Foundation, Symantec un Intuit, vadība.
Volmārs fon Fārensbahs
Georgs Volmārs fon Fārensbahs (de, dzimis, miris ) bija Jaunpilī dzimis karavīrs un politiķis. Poļu ieceltais Livonijas gubernators, karavīrs Trīsdesmitgadu kara laikā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1586. gadā Livonijas karavīra Jirgena fon Fārensbaha ģimenē. Mācījās Tērbatas luterāņu skolā. Poļu—zviedru karā (1600—1629) 1602. gadā iestājās Lietuvas dižkunigaitijas armijā un 1608. gadā tika iecelts par Rīgas pils komendantu. Pēc laulībām ar Mariju Kristīni Hodkeviču pārgāja katolismā. 1611. gadā tika iecelts par Livonijas hercogistes gubernatoru.
1615. gadā veda slepenas sarunas ar zviedriem par Daugavgrīvas pils atdošanu. Pārgāja Kurzemes hercoga Vilhelma dienestā. Vēlāk poļu armijas sastāvā cīnījās pret turkiem Moldāvijā, kur sagūstīts un līdz 1623. gadam bija ieslodzījumā pie Konstantinopoles. Uzturējās Transilvānijā, bija venēciešu un franču dienestā.
1632. gadā stājās Bavārijas dienestā, sodīts ar nāvi 1633. gadā par nodevību, vedot sarunas ar zviedriem par Ingolštates atdošanu.
Konstantins Paspatis
Konstantins Paspatis (el) bija grieķu tenisists, 1896. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks un olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
Paspatis 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās startēja tenisa turnīros. Vienspēlēs viņš izcīnīja bronzas medaļu, uzvarot Džordžu S. Robertsonu un Aristidi Akratopulu, bet pusfināla cīņā zaudējot Džonam Bolandam no Lielbritānijas. Savukārt dubultspēļu turnīrā viņš startēja kopā ar tautieti Evangeli Ralli. Viņi abi jau pirmajā spēlē zaudēja saviem tautiešiem Kasdaglim/Petrokokinam.
Olimpisko spēļu laikā trešās vietas ieguvējs netika apbalvots, Starptautiskā Olimpiskā komiteja viņam bronzas medaļu piešķīra vēlāk, ar atpakaļejošu datumu.
Napoleons Orda
Napoleons Orda (be, pl; 1807—1883) bija Baltkrievijas poļu gleznotājs, rakstnieks, mūziķis, komponists un tēlnieks. No 1872. gada Napoleons Orda apceļoja senās Polijas-Lietuvas kopvalsts pilis, muižas, baznīcas un pilsētas, radīdams aptuveni tūkstoti zīmējumu.
Dzīvesgājums
Dzimis 1807. gada 19. februārī Varaceviču muižā netālu no Ivanavas tatāru izcelsmes inženiera Mihaila Ordas un viņa sievas Žozefīnes Butrimovičas ģimenē. Mācījās Svislačas ģimnāzijā, studēja Viļņas Universitātes Matemātikas un fizikas fakultātē, taču izslēgts par dalību studentu slepenā biedrībā. 1831. gada Novembra sacelšanās laikā aktīvi iesaistījās pretestības kustībā pret Krievijas Impērijas okupācijas varu un uzrakstīja dzejoli "Lietuvis — poļiem"
Pēc sacelšanās sakāves emigrēja uz Parīzi, kur mācījās glezniecību un mūziku. Viņa paziņas bija Frederiks Šopēns un Ādams Mickevičs. 1856. gadā Krievijas Impērijas ķeizars Aleksandrs II viņam atļāva atgriezties dzimtenē un apmesties Varaseviču muižā.
1872.—1874. gadā Napoleons Orda apceļoja Volīnijas, Podolijas un kreisā krasta Ukrainas zemes, 1875.—1877. gadā Lietuvas, Žemaitijas, Inflantijas un Baltkrievijas zemes, 1878.—1879. gadā Galīcijas, Lielpolijas un Karaļa Prūsijas, bet 1880. gadā Polijas Karalistes zemes.
Strādnieku kustība
Strādnieku kustība ir vispārīgs termins, ar kuru apzīmē strādnieku organizēšanos savu interešu aizstāvībai — iegūtu labākus darba apstākļus, lielākas algas un labāku attieksmi no darba devējiem un, izmainot darba likumu, arī no valsts. Parasti šī organizēšanās notiek, izmantojot arodbiedrības.
Napoleons Orda
Dzīvesgājums
Miris Varšavā 1883. gada 26. aprīlī, apglabāts ģimenes kapličā Janovā (tagad Ivanava).
Strādnieku kustība
Dažās valstīs, piemēram, Lielbritānijā un Austrālijā strādnieku kustībai ir sava politiskā partija, kuru sauc par "Darba partiju" vai "Strādnieku partiju" (piemēram, Leiboristu partija Lielbritānijā).
Vēsture
Strādnieku kustība sākās rūpnieciskās revolūcijas laikā, darbavietām koncentrējoties rūpniecības centros. Kustībai bija liela pretestība. Cilvēkus sodīja par iesaistīšanos arodbiedrībās, kas tolaik bija nelegālas.
Napoleons Orda
Darbi
Litogrāfijas pēc Napoleona Ordas zīmējumiem iespieda Maksimiliāna Fajansa tipogrāfijā (1875—1883). Tika publicētas 8 attēlu sērijas ar 260 loksnēm, kas apvienotas ar kopējo nosaukumu "Vēsturisko Polijas attēlu albums" (Album widoków historycznych Polski).
Strādnieku kustība
Vēsture
1864. gadā Londonā izveidojās Starptautiskā darbaļaužu asociācija (I Internacionāle) — pirmais mēģinājums starptautiski apvienot strādnieku kustību. Galvenās risināmās problēmas tolaik bija tiesības iesaistīties arodbiedrībās un astoņu stundu darbadiena. 1871. gadā Francijā notika strādnieku sacelšanās un izveidojās Parīzes komūna.
Laika gaitā strādnieku kustībai izdevās sasniegt vairākus no saviem mērķiem — tiesības organizēties, minimālo algu, astoņu stundu darbadienu, bērnu darba aizliegšanu, divas brīvdienas nedēļas nogalē un bērna kopšanas atvaļinājumus.
Latvijā
19. gs Latvijā strādnieku kustības idejas aizstāvēja jaunā strāva. Īpaši strauji strādnieku kustība attīstījās 20. gs. sākumā, kad nodibināja un strauji popularitāti ieguva Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija (LSDSP). Toreiz viens no svarīgākajiem jautājumiem bija tiesības organizēties arodbiedrībās. 1906. gadā Krievijas Impērijas cara valdība aizliedza arodbiedrību darbību. 1913. gadā notika vispārējs streiks, kurā piedalījās 120 000 strādnieku visā Latvijā. Drīz pēc tam arodbiedrības tika atjaunotas. Pēc neatkarības pasludināšanas arodbiedrības bija sašķēlušās — komunistiskās arodbiedrības apvienojās Rīgas Arodbiedrību Centrālbirojā, bet sociāldemokrātiskās — Latvijas Arodbiedrību Centrālbirojā. 1928. gadā valdība kreisās arodbiedrības aizliedza, taču tā paša gada 22. jūlijā pret slēgšanu notika vispārējs streiks, valdība atļāva kreisās arodbiedrības atjaunot.
Pēc Kārļa Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā visa arodbiedrību darbība tika apturēta. 1935. gadā to darbību pamazām atjaunoja valsts izveidotās un pārvaldītās organizācijās — "kamerās". Sākoties Padomju okupācijai Latvijā, visa neatkarīgu arodbiedrību darbība tika pilnībā aizliegta, arodbiedrības darbojās tikai valsts pakļautībā.
Silaktis
Silaktis ir ciems Alūksnes novada Alsviķu pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 15 km no pagasta centra Alsviķiem, 17 km no novada centra Alūksnes un 196 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no autoceļa P34 (Sinole—Silakrogs). Silaktīs atrodas Nacionālo bruņoto spēku mācību poligons.
Pfalcas Frīdrihs
1618. gadā Bohēmijas protestanti sacēlās pret katolisko Hābsburgu imperatoru Ferdinandu II Hābsburgu. Tā kā Pfalcas Frīdrihs bija Protestantu līgas līderis, bohēmieši piedāvāja troni viņam. Pfalcas Frīdrihs piekrita un tas kļuva par iemeslu sākt vienu no visiznīcinošākajiem kariem Eiropas vēsturē — Trīsdesmitgadu karu. Frīdriha sievastēvs, Anglijas karalis Džeimss I Stjuarts neatbalstīja Frīdriha troņa tīkojumus, arī citi Vācijas protestantiskie valdnieki neatbalstīja Fridrihu. Pfalcas Frīdriha valdīšana beidzās 1620. gada 8. novembrī līdz ar sakāvi Baltā Kalna kaujā, kuras rezultātā smagi tika sakauti Bohēmijas protestanti. Frīdriham tika atņemta arī dzimtā Pfalcas kūrfirstiste un lielāko daļu atlikušā mūža viņš nodzīvoja trimdā Holandē.
Žeļko Obradovičs
Želimirs "Žeļko" Obradovičs (sr; dzimis ) ir serbu bijušais basketbolists, tagad — basketbola treneris.
Spēlētāja karjeras laikā spēlējis saspēles vadītāja pozīcijā. Spēlējis Čačakas "Borač" un Belgradas "Partizan" klubos. 1987. gadā "Partizan" sastāvā kļuva par Dienvidslāvijas čempionu. Dienvidslāvijas izlases sastāvā izcīnījis sudrabu un zeltu 1990. gada Pasaules čempionātā.
Pēc spēlētāja karjeras beigām pievērsies trenera darbam. Trenējis Dienvidslāvijas, Spānijas, Itālijas, Grieķijas klubus, kā arī Dienvidslāvijas un Serbijas un Melnkalnes nacionālās izlases. Eirolīgā viņa vadītie klubi ir uzvarējuši astoņas reizes, kas ir rekords starp treneriem. Tāpat 11 reizes viņa vadītās komandas ir uzvarējušas Grieķijas čempionātā, 7 reizes — Grieķijas kausā, 2 reizes — Saportas kausā, kā arī pa vienai reizei Serbijas čempionātā un Serbijas kausa izcīņā. Trenēdams Dienvidslāvijas izlasi, uzvarējis 1998. gada Pasaules čempionātā, izcīnījis 2. vietu, kā arī zeltu 1997. gada un bronzu 1999. gada Eiropas čempionātā.
Villas
Villas var būt:
Luijs Sahā
Luijs Lorēns Sahā (fr, dzimis ) ir bijušais Francijas futbolists, spēlējis uzbrucēja pozīcijā, bijis Francijas futbola izlases dalībnieks.
Savu karjeru sācis Metz komandā. 1999. gadā ticis izīrēts Newcastle United. 2000. gadā Sahā pārcēlās uz Anglijas komandu Fulham. Savā pirmajā sezonā Sahā kļuva par nozīmīgu komandas spēlētāju, palīdzot komandai izcīnīt vietu Anglijas Premjerlīgā. 2004. gadā viņš pievienojās Manchester United komandai. Lai gan Sahā bieži traumu dēļ nespēlēja, viņš divreiz uzvarēja Premjerlīgā un vienreiz izcīnīja UEFA Čempionu līgas trofeju. Vēlāk spēlējis Everton, Tottenham Hotspur, Sunderland un Lazio.
Francijas futbola izlasi pārstāvējis 2004. gada Eiropas čempionātā un 2006. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Manchester United
Mundigciems
Mundigciems (agrāk arī Villas, Ezerkalni) ir ciems Talsu novada Lībagu pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta ziemeļos Mundigezera krastā netālu no autoceļa P120 4,5 km no novada domes Talsos un 111 km no Rīgas.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Jaunauces grāvis
Jaunauces grāvis (arī Puteņu grāvis) ir Ezeres kreisā krasta pieteka Saldus novada dienvidaustrumos uz dienvidiem Jaunauces. Iztece - uz dienvidiem no Jaunauces. Tek rietumu virzienā. Ietek Ezerē pie Lazdukroga. Netālu no Ropmuižas to šķērso valsts autoceļš P96 (Pūri–Auce–Grīvaiši).
Viļakas novada ciemu uzskaitījums
Šajā uzskatījumā apkopoti Viļakas novada ciemi pēc Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūras datubāzes. Viļakas novads sastāv no Kupravas, Medņevas, Susāju, Šķilbēnu, Vecumu, Žīguru pagastiem un Viļakas pilsētas. Pēc LĢIA datiem Viļakas novada teritorijā atrodas 175 ciemi (163 ciemi pašlaik pastāv, bet 12 ciemi ir daļēju izzuduši).
Kupravas pagasts
Kupravas pagasta centrs atrodas Kupravā. Kupravas pagastā atrodas 2 ciemi, no tiem 1 lielciems un 1 skrajciems.
Medņevas pagasts
Medņevas pagasta centrs atrodas Semenovā. Medņevas pagastā atrodas 27 ciemi, no tiem 1 vidējciems un 26 skrajciemi.
Susāju pagasts
Susāju pagasta centrs atrodas Viļakas pilsētā, kas ir arī novada centrs. Susāju pagastā atrodas 44 ciemi, no tiem 1 mazciems un 43 skrajciemi.
Šķilbēnu pagasts
Šķilbēnu pagasta centrs atrodas Rekovā. Šķilbēnu pagastā atrodas 62 ciemi, no tiem 3 vidējciemi, 5 mazciemi un 54 skrajciemi.
Vecumu pagasts
Vecumu pagasta centrs atrodas Borisovā. Vecumu pagastā atrodas 29 ciemi, no tiem 2 vidējciemi un 27 skrajciemi.
Žīguru pagasts
Žīguru pagasta centrs atrodas Žīguros. Žīguru pagastā atrodas 10 ciemi, no tiem 1 lielciems un 9 skrajciemi.
Tornaļa
Tornaļa ir pilsēta Slovākijā, Banska Bistricas apgabala Revūcas apriņķī pie Slanas upes.
Vēsture
Pirmoreiz rakstos minēta 1245. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Tornaļa gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1948. līdz 1992. gadam pilsētas nosaukums bija Šafārikovo (Šafárikovo) par godu Pavelam Jozefam Šafārikam. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.
Cilvēki
Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir ungāri (62,14 %), dzīvo arī slovāki (29,77 %) un čigāni (6,7 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (49,37 %), nereliģiozi (17,03 %) un luterāņi (7,33 %).
Apatīts
Apatīti (no el — 'meloju') ir fosfātu klases minerālu kopums, ar kopējo ķīmisko formulu Ca10(PO4)6(OH,F,Cl)2. Tiem ir raksturīga bāli zaļgana, zila, dzeltenzaļa vai arī rozā krāsa ar stikla spīdumu. Nosaukums ir saistīts ar to, ka dabā apatītu var sastapt dažādos veidos, tādēļ tas bieži tiek sajaukts ar citiem minerāliem (berilu, diopsitu, turmalīnu).
Īpašības
Apatīta kopējā ķīmiskā formula ir Ca10(PO4)6(OH,F,Cl)2, ir trīs atšķirīgi apatīta veidi: apatīts: Ca10(PO4)6(OH)2, fluorapatīts Ca10(PO4)6(F)2 un hlorapatīts: Ca10(PO4)6(Cl)2. Pēc sastāva un satura: kalcija oksīds (СаО): 53—56%; fosfora(V) oksīds Р2O5: 41%; fluors (F): līdz 3,8% (fluorapatītā); hlors (Cl) : līdz 6,8% (hlorapatītā); saturā arī var atrast mangāna, dzelzs, stroncija, alumīnija, torija, kalcija karbonāta — CaСО3 (karbonātapatīts) piemaisījumus.
Kristālu forma ir prizmatiska līdz adatveidīga, retāk īsi stabveidīga un tablešveidīga. Minerālu agregāti ir cukurveidīgas, blīvas masas. Apatīts ir izplatīts nogulumiežos kā smalki šķiedraina konkrēcija — fosforīts.
Kolekcijām izmanto kvalitatīvi slīpētu, caurspīdīgu vai puscaurspīdīgu kristālu, atsevišķi vai kopā ar kādu citu iezi.
Atradnes
Lielas rūpnieciskas apatīta atradnes ir retas. Vislielākā apatīta atradne pasaulē ir Hibīnu atradne Kolas pussalā, Krievijā. Tur iegūst apatīta rūdu, kas sastāv no fluorapatīta un eleolīta. Lielu gabalu apatīta kristāli (tā saucamais moroksīts) ir atrodami Baikāla ezera piekrastē, Sļudjankas atradnē (Irkutskas apgabalā). Apatīta atradnes ir zināmas arī Brazīlijā, Meksikā, ASV, Čīlē, Dienvidāfrikā, Somijā, Spānijā, Norvēģijā un citur.
Izmantošana
Apatīts tiek izmantots kā izejviela fosforu saturošiem minerālmēsliem, fosforam un fosforskābei. To izmanto melnajā un krāsainajā metalurģijā, keramikas un stikla rūpniecībā. Juvelieri gandrīz neizmanto apatītu, jo minerāla cietība ir ļoti zema un minerāls ir trausls. Juvelierapatīta izmērs ir mazs — līdz 5 karātiem, reti līdz 20 karātiem, taču apatīti ir nozīmīgi kolekcionēšanā. Vislielākais apatīta kristāls (augstas kvalitātes) tika atrasts Kenijā un svēra 147 karātu.
Puteņu grāvis
Puteņu grāvis var būt:
Iemesti pasaulē
"Iemesti pasaulē" ir 2018. gadā izdota Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisore ir Antra Cilinska.
Sižets
Filmā tiek parādīts gan mākslas tapšanas process Imanta Tillera darbnīcā Austrālijā, gan mākslinieka piedalīšanās dažādos mākslas notikumos.
Obradovičs
Obradovičs (sr, no personvārda Obrads (Обрад/Obrad); sieviešu dzimtē Obradoviča) ir serbu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Talalajivkas rajons
Talalajivkas rajons (uk) ir Ukrainas administratīvā iedalījuma vienība Čerņihivas apgabala dienvidaustrumos. Robežojas ar Čerņihivas apgabala Sribnes rajonu dienvidrietumos, Ičņas rajonu rietumos un Bahmačas rajonu ziemeļrietumos, Sumu apgabala Konotopas rajonu ziemeļaustrumos un Romnu rajonu austrumos.
Andri
Andri ir ciems Nirzas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 296 km attālumā no Rīgas.
Pablo Eskobars
Pablo Emilio Eskobars Gavirija (es; dzimis, miris ) bija kolumbiešu narkobarons, kokaīna tirgotājs, kā arī ļoti bagāts noziedznieks. Viņam bija arī īslaicīga karjera Kolumbijas politikā.
Viņš bija viens no Medeljinas karteļa dibinātājiem un vadītājiem. 1989. gadā finanšu žurnāls Forbes ierindoja viņu starp 277 miljardieriem pasaulē, kura īpašumu vērtība ir tuva 3 miljardiem ASV dolāru. Tāpat tika paziņots, ka Medeljinas kartelis kontrolē 80% no globālā kokaīna tirgus. Laikā no 1982. gada jūlija līdz 1984. gada 19. janvārim bija Kolumbijas parlamenta apakšpalātas deputāts. Eskobars tika nogalināts.
Bērnība
Pablo Eskobars piedzima Rionegro pilsētā un bija trešais bērns 7 bērnu ģimenē. Pablo Eskobars uzauga nabadzīgā vidē, kur bieži nācās saskarties ar vardarbību un draudiem. Viņa tēvs Abels De Hesus Dari Eskobars (es) bija lauksaimnieks, savukārt māte Hermilda Gavirija (es) bija skolotāja, kas daudz laika veltīja savu bērnu audzināšanai. Jau bērnībā Pablo izveidojās labas attiecības ar divus gadus vecāko brāli Roberto Eskobaru, kas bija aizrāvies ar elektroniku un cipariem. Roberto Eskobars savu brāli bērnībā atceras kā ļoti klusu, kurš nelabprāt iesaistījās aktivitātēs.
Trīspadsmit gadu vecumā viņš tika ievēlēts par skolas prezidentu skolēnu labklājības padomē un bija atbildīgs par ēdiena piegādi trūcīgajiem skolēniem. Jau skolas gados viņā nostiprinājās pārliecība, ka valsti vada oligarhi, kuriem pieder lielākā daļa Kolumbijas bagātību, kamēr liela daļa tautas dzīvo nabadzībā.
Skolas gados Eskobaram bija problēmas ar disciplīnu un viņš pārstāja apmeklēt skolu, jo uzskatīja, ka uz ielas var apgūt visas nepieciešamās iemaņas, tomēr mātes autoritātes dēļ viņš atgriezās skolā. Atgriezies skolā, Eskobars bieži iekļuva konfliktsituācijās ar skolotājiem, tāpēc viņš tika izslēgts no skolas. Atgriežoties mājās, Eskobars mātei pavēstījis, ka vēloties būt nozīmīgs, viņš ir piedzimis nabadzībā, tomēr viņš nekad nenomirs nabadzībā.
Alekss de la Iglesjass
Alehandro "Alekss" de la Iglesjass Mendosa (es, dzimis ) ir spāņu kinorežisors, scenārists un producents, bijis arī komiksu mākslinieks.
Pablo Eskobars
Bērnība
Jau no agras bērnības Pablo Eskobars bija ļoti ambiciozs un vēlējās mainīt pieticīgo dzīvesveidu, ko piekopa viņa vecāki. Būdams skolnieks, viņš draugiem un ģimenei esot pavēstījis, ka vēloties kļūt par Kolumbijas prezidentu, tomēr visai drīz sācis piekopt kriminālas darbības, ko redzēja kā ātrāko ceļu pretī labklājībai.
Alekss de la Iglesjass
Pazīstams ar savām filmām, kurās apvienoti groteski un ļoti tumši elementi, kā nāve un slepkavība. Vairums viņa filmas tiek uzskatītas par melnajām komēdijām, ar šausmu un drāmas elementiem. Par filmu El día de la bestia (1995) saņēmis Spānijas Goya balvu kā labākais režisors, bet par filmu Balada triste de trompeta saņēmis Venēcijas kinofestivāla Sudraba lauvas balvu.
Pablo Eskobars
Kriminālās darbības
Jau pusaudža gados Pablo Eskobars sāka piekopt kriminālas aktivitātes, zogot kapa pieminekļus, tomēr viņa brālis un vēlākais grāmatvedis Robero Eskobars to noliedz, apgalvojot, ka kapa pieminekļi nāca no kapsētas īpašniekiem, kuru klienti pārstājuši maksāt par to kopšanu. Eskobars sāka ar sīkām zādzībām, kas vēlāk pārauga cigarešu, marihuānas un viltotu loteriju biļešu pārdošanā. Pirmos panākumus viņš ieguva, pateicoties auto zādzībām un cigarešu kontrabandai, kas vēlāk bija nozīmīgs atbalsta un informācijas ieguves punkts un lieti noderēja narkotiku tirdzniecībā.
Alekss de la Iglesjass
Citas režisora populāras filmas ir Dance with the Devil (1997), Las brujas de Zugarramurdi (2013), El bar (2017), Perfectos desconocidos (2017).
Pablo Eskobars
Kriminālās darbības
1975. gadā tika nogalināts Medeljinas narkotiku tirgotājs Fabio Restrepo un tiek uzskatīts, ka viņa slepkavība tika īstenota pēc tiešas Pablo Eskobara pavēles, kas ļāva pārņemt daļu no viņa kontrolētā tirgus. Arī izdevīgais Kolumbijas ģeogrāfiskais novietojums ļāva lielos apjomos iepirkt kokaīna pastu Bolīvijā un Peru, pārstrādāt un piegādāt to Amerikas tirgum. Savā darbības sākumā Eskobars pats nereti veicis lidojumus, lai nogādātu kokaīna kravas, lidojumi lielākoties bijuši starp Kolumbiju un Panamu. Jau savas darbības vēlākajos gados viņš iegādājies 15 jaunas un ietilpības ziņā lielākas lidmašīnas, kā arī helikopterus.
1976. gada maijā, atgriežoties Medeljinā, Eskobars un viņa rokaspuiši tika arestēti ar 18 kg kokaīna. Sākotnēji viņš centies neveiksmīgi piekukuļot Medeljinas tiesnešus, kas bija iesaistīti lietas izskatīšanā, tomēr dažus mēnešus vēlāk tika nogalināti divi policijas virsnieki, kas apcietināja Eskobaru un lieta tika izbeigta. Pablo Eskobars savā dzīves laikā kļuva slavens ar piekoptu "plata o plomo" (burtiski: "sudrabs vai svins" jeb saņem naudu vai lodi) politiku attiecībā pret varas iestādēm un politiķiem.
Kolumbijas izdevīgais ģeogrāfiskais novietojums un lielais kokaīna pieprasījums Amerikas Savienotajās Valstīs ļāva Eskobaram visai ātri pārņemt Amerikas tirgu. Eskobars un viņa karteļa līdzdibinātājs Karloss Leders (es) sāka organizēt kokaīna piegādes ceļus un izplatīšanas kanālus dienvidu Floridā, Kalifornijā un citās ASV daļās, kur ļoti nozīmīgs starpposms bija Normanas sala (en) pie Bahamas krastiem, kas starp 1978 – 1982. gadu bija centrālais kontrabandas pārvešanas posms Medeljinas kartelim.
1980. gadu sākumā katru mēnesi Medeljinas kartelis ASV tirgum piegādāja 70–80 tonnas kokaīna, kas lielākoties ticis transportēts ar lidmašīnu palīdzību, tomēr papildus tam Eskobara rīcībā bijušas arī divas nelielas zemūdenes sevišķi lielām piegādēm.
Eskobars nebija atmetis arī domu kļūt par Kolumbijas līderi un bieži sevi pozicionēja kā Robinu Hudu, kurš nodrošina nabadzīgos cilvēkus ar pajumti un ēdienu. Viņš ieguldīja naudu trūcīgo reģionu attīstībā, renovēja skolas un atbalstīja futbolu. 1982. gadā Eskobars tika ievēlēts Kolumbijas parlamentā kā apakšpalātas deputāts no Kolumbijas liberāļu partijas, tomēr viņa bagātību un kriminālās darbības bija grūti noslēpt, tāpēc divus gadus pēc ievēlēšanas viņš tika piespiests atteikties no mandāta.
Plata o Plomo
Korupcija un iebiedēšana bija ierasta parādība Eskobara attiecībās ar Kolumbijas varas iestādēm. Eskobars bieži pavēlēja nogalināt ikvienu personu, kas atteicās pakļauties vai darboties viņa interesēs, tajā pašā laikā viņš sāka apzināties, ka bailes ir viens no efektīgākajiem rīkiem, ko izmantot, lai pakļautu cilvēkus un panāktu sev vēlamo rezultātu. Attiecībās ar cilvēkiem un varas iestādēm viņš piekopa Plata o Plomo politiku, kas paredzēja izvēli starp kukuļa pieņemšanu vai nāvi no lodes. Šīs politikas rezultātā tika nogalināti simtiem personu, policistu un valsts ierēdņu, tomēr liela daļa amatpersonu, tiesnešu un politiķu izvēlējās pieņemt kukuļus un piesegt daudzas Eskobara darbības. Pablo Eskobars, iespējams, bija tieši iesaistīts arī Kolumbijas prezidenta kandidāta Luisa Karlosa Galāna (es) slepkavībā 1989. gadā. Eskobara vārds tiek saistīts arī ar pasažieru lidmašīnas Avianca Flight 203 uzspridzināšanu un Augstākās Tiesas ieņemšanu 1985. gadā. Tiek uzskatīts, ka Eskobars, sadarbojoties ar kreisi orientēto partizānu kustību M-19, ieņēma Kolumbijas Augstākās Tiesas ēku, kā rezultātā tika nogalināta puse no Augstākās Tiesas tiesnešiem.
La Catedral
Pēc Luisa Karlosa Galāna slepkavības Kolumbijas valdība visai mērķtiecīgi vēlējās notvert Eskobaru, jo sabiedrībā pieauga neapmierinātība ar uzliesmojošo vardarbību, kas bija pārņēmusi Kolumbiju. Lai izvairītos no izdošanas ASV un nemitīgās bēguļošanas, Eskobars un viņa juristi panāca vienošanos ar Kolumbijas valdību par 5 gadu pavadīšanu ieslodzījumā ar noteikumu, ka Eskobars pats projektē un būvē savu cietumu. 1991. gadā Eskobars devās uz cietumu, kas sabiedrībā bija pazīstams ar nosaukumu La Catedral. Tas tika uzbūvēts kā nocietinājums un atpūtas nams, kur Pablo Eskobars bija vienīgais ieslodzītais, viņš izvēlējās cietuma sargus, uzbūvēja futbola laukumu, cietumā bija džakuzi, ūdenskritums, bārs un citas ērtības. Atrašanās nebrīvē netraucēja Eskobaram vadīt un uzraudzīt savu biznesu, kas radīja neapmierinātību publiskajā telpā, tāpēc 1992. gada jūlijā tika izdots rīkojums pārcelt Eskobaru uz citu cietumu. Baidoties no izdošanas ASV, Eskobars jau laicīgi bija sagatavojies iespējamai bēgšanai un patvērās kalnos. Brīdī, kad Eskobaru mēģināja pārvest uz citu cietumu, viņš sagūstīja divus augsta ranga Kolumbijas valdības pārstāvjus un paspēja cietumu pamest, pirms to ieņēma karavīri.
Ģimene
Pēc Eskobara nāves viņa sieva un divi bērni centās iegūt patvērumu tuvākajās kaimiņvalstīs, tomēr sākotnēji to iegūt neizdevās, līdz viņi patvērās Argentīnā, kur arī mainīja savu identitāti. Eskobara sieva mainīja vārdu un kļuva par Mariju Izabellu Kaballero (es), meita par Huannu Manuellu Marokvinu (es), savukārt Pablo Eskobara dēls ne tikai mainīja savu vārdu uz kļuva par Sebastianu Marokvinu, bet arī veica plastiskās operācijas. Tomēr neskatoties uz identitātes maiņu, viņu patiesās personības ilgi noslēpt neizdevās un 1999. gadā Argentīnas sabiedrība uzzināja mainītās personības. 2000. gadā Marija un viņas dēls tika apcietināti par iesaistīšanos naudas atmazgāšanas shēmās un cietumā viņai nācās pavadīt 15 mēnešus, līdz Argentīnas varas iestādes viņu atbrīvoja, pamatojoties uz nepietiekamiem pierādījumiem.
Pablo Eskobara nāve
Pablo Eskobars tika nogalināts 1993. gada 2. decembrī, vienu dienu pēc viņa dzimšanas dienas svinībām. Kolumbijas drošības iestādes atklāja Eskobara atrašanās vietu Medeljinas apkārtnē brīdī, kad Eskobars sazinājies ar savu dēlu. Sākoties apšaudei, Eskobars ar savu miesassargu centās aizbēgt, izmantojot kaimiņu mājas jumtu, tomēr apšaudes rezultātā abi tika nogalināti. Eskobars tika ievainots kājā, bet nāvējošā lode izgāja cauri labajai ausij, tomēr joprojām nav izdevies pierādīt, kurš raidījis nāvējošo šāvienu viņa galvā. Spekulācijas notiek gan par šāviena brīdi, gan par iespējamo šāvēju. Eskobara dēls Sebastians Marokvins uzskata, ka viņa tēvs izdarījis pašnāvību, jo jau iepriekš bija minējis, ka labāk izdarītu sev šāvienu galvā, nekā padotos varas iestādēm. Pēc Eskobara nāves un Medeljinas karteļa sadalīšanās kokaīna tirgu pārņēma konkurējošais Kali kartelis. Tiek uzskatīts, ka Kali kartelis sadarbojies ar Kolumbijas drošības iestādēm, lai tie notvertu Eskobaru.
Gajs Sebastjans
2003. gadā uzvarējis šova Australian Idol pirmajā sezonā. Mūziķa karjeras laikā ir izdevis septiņus studijas albumus, divus EP ierakstus, vienu labāko dziesmu izlasi. Astoņi no viņa albumiem ir ierindojušies Austrālijas albumu topa pirmajā desmitniekā, divi no tiem — pirmajā vietā. 12 Sebastjana izdotie singli iekļuvuši valsts topa pirmajā desmitniekā, 6 no tiem — pirmajā vietā. Viņš ir vienīgais vīrietis Austrālijā, kura seši singli ierindojušies topa pirmajā vietā (ieņem trešo vietu starp visiem Austrālijas māksliniekiem). 24 reizes ticis nominēts ARIA mūzikas balvai, to vairākas reizes ir arī saņēmis.
2015. gadā, Eirovīzijas dziesmu konkursa 60 gadu jubilejas gadā, kļuva par pirmo Austrālijas pārstāvi Eirovīzijas dziesmu konkursa vēsturē. Viņa izpildītā dziesma Tonight Again Eirovīzijas finālā ierindojās 5. vietā.
El día de la bestia
El día de la bestia ir 1995. gada Spānijas un Itālijas kopražojuma melnās komēdijas filma, kuras režisors ir Alekss de la Iglesjass. Filmā galvenās lomas atveido Alekss Angulo, Armando De Raca un Santjago Segura.
Filma stāsta par basku priestera neparastajiem mēģinājumiem novērst Antikrista dzimšanu Ziemassvētku laikā Madridē, sadarbojoties ar smagā metāla fanu un televīzijas okultistu.
Filmas El día de la bestia pirmizrāde notika. Filma, kas tiek raksturota kā "sātaniska komēdija", saņēma pozitīvas atsauksmes gan no kritiķiem, gan skatītājiem un kļuva par atspēriena punktu Iglesjasa karjerā. Iglesjass saņēma Spānijas Goya balvu kā labākais režisors.
Palmu samteņu cilts
Palmu samteņu cilts (Elymniini) ir samteņu apakšdzimtas (Satyrinae) cilts. Reizēm šī samteņu grupa tiek sistematizēta kā apakšdzimta - Elymniinae.
Sistemātikas diskusijas
Palmu samteņu cilts parasti tiek iedalīta 4 apakšciltīs vai ciltīs, ja šo grupu klasificē kā apakšdzimtu. Lielāko no šīm apakšciltīm veido Lethina apakšcilts, kurai ir arī otrs nosaukums - eglāju samteņu apakšcilts (Parargina). Tomēr šī grupa saskaņā ar jaunākajiem ģenētiskajiem pētījumiem ir parafilētiska. Pēc būtības eglāju samteņu grupa būtu jāiedala tikai 4 vai 5 ģintīs: eglāju samteņi (Pararge), tiem ļoti līdzīgie gāršas samteņi (Lopinga), noras samteņi (Lasiommata) un Tibetas samteņi (Tatinga), kā arī, ļoti iespējams, diskutablā Chonala ģints. Tomēr šobrīd sistemātika nav vēl mainīta, jo ģenētiskie pētījumi šai grupai tiek turpināti.
Sistemātika
Palmu samteņu cilts (Elymniini)
Steins;Gate
Steins;Gate ir 2009. gada japāņu zinātniskās fantastikas vizuālais romāns, kuram 2011. gadā sekoja anime seriāls ar tādu pašu nosaukumu. 2013. gadā tika izdota anime filma Steins;Gate: The Movie − Load Region of Déjà Vu, bet 2014. gadā — oriģinālā tīkla animācija (original net animation, ONA). Steins;Gate ir otrā daļa Science Adventure datorspēļu un anime sērijās.
Steins;Gate stāsta par studentu grupu, kas atklāj un attīsta jaunas tehnoloģijas. Viņi atklāj veidu, kā nosūtīt īsziņas uz pagātni.
Tēli
Steins;Gate ir viens spēlētāja tēls un vairāki nespēlētāja tēli.
Anime seriāls
2011. gadā izdeva 24 sēriju anime seriālu un oriģinālo video animāciju (OVA) ar tādu pašu nosaukumu Steins;Gate. Seriāls ieguva pārsvarā pozitīvu kritiķu novērtējumu. Lielākā daļa kritiķu pozitīvi novērtēja anime seriāla sižetu, bet kritizēja darbības tempu pirmajās sērijās. 2013. gadā sekoja animēta pilnmetrāžas filma Steins;Gate: The Movie − Load Region of Déjà Vu, bet 2014. gadā tika izdota arī četrsēriju oriģinālā tīkla animācija (original net animation jeb ONA). 2018. gada pavasarī tika izlaista 23 sērijas gara Steins;Gate otrā sezona.
Aijima Abdildina
Aijima Abdildina (kz; dzimusi ) ir bijusī Kazahstānas brīvā stila cīkstone, bronzas medaļas ieguvēja 2016. gada pasaules čempionātā, Āzijas spēļu un vairākkārtēja Āzijas čempionātu medaļniece.
Sporta karjera
Nodarboties ar brīvo cīņu Aijima Abdildina sāka 2007. gadā. 2008. gadā viņa kļuva par Āzijas junioru čempionāta sudraba medaļnieci. Periodā no 2009. līdz 2016. gadam Aijima piecas reizes piedalījusies pasaules čempionātos. Labāko rezultātu viņa sasniedza 2016. gada pasaules čempionātā Budapeštā. Tur viņa astotdaļfinālā pieveica polieti Roksanu Zasinu, ceturtdaļfinālā — ukrainieti Tetjanu Kitu, bet pusfinālā zaudēja šī čempionātā uzvarētājai japānietei Maju Mukaidai. Taču gandarījuma cīņā guva plecu uzvaru pār Ungārijas sportisti Ramonu Galambosu un tika apbalvota ar bronzas medaļu.
Aijima Abdildina septiņas reizes piedalījās Āzijas čempionātos, no tiem sešos izcīnot medaļas — piecas bronzas un vienu sudraba.
2020. gada Eiropas čempionāts futbolā
Turnīrs tika aizvadīts 11 Eiropas valstu 11 pilsētās no 2021. gada 11. jūnija līdz 11. jūlijam. Sākotnēji čempionātu bija plānots aizvadīt no 2020. gada 12. jūnija līdz 12 jūlijam, taču globālās COVID-19 pandēmijas dēļ tas tika pārcelts gadu vēlāk. Fināla spēli aizvadīja Vemblija stadionā, Londonā. Bijušais UEFA prezidents Mišels Platinī kā iemeslu rīkot turnīru dažādās valstīs nosaucis UEFA 60 gadu jubilejas svinības. Finālturnīrā piedalās 24 valstu izlases.
Stadioni
Sacensību norises vietas tika paziņotas. Sākotnēji bija paredzēts, ka spēles notiks arī Briselē, taču Eurostadium celtienības kavēšanās dēļ UEFA nolēma tur plānotās spēles pārcelt uz Vemblija stadionu Londonā.
2021. gada aprīlī UEFA izpildkomiteja nolēma pārcelt Bilbao (San Mames stadionā) un Dublinā (Aviva stadionā) paredzētās spēles uz citām norises vietām, jo organizatori nespēja nodrošināt skatītāju klātbūtni stadionā vietējo varasiestāžu noteikto ierobežojumu dēļ. Spēles no Bilbao tika pārceltas uz La Cartuja stadionu Seviljā. Dublinā paredzētās trīs E grupas spēles tika pārceltas uz Sanktpēterburgu, bet tajā plānotais astotaļfināls uz Vemblija stadionu Londonā.
Grupu turnīrs
Spēļu laiki norādīti pēc Latvijas (Austrumeiropas) vasaras laika (UTC+3). Ja pasākuma norises vietas laiks atšķiras, tas norādīts iekavās.
Ja grupu turnīrā divām vai vairāk komandām vienā grupā ir vienāds punktu skaits, vietu noteikšanai tiek izmantoti šādi kritēriji:
Grupu trešo vietu reitings
Grupu trešo vietu reitingu nosaka pēc šādiem kritērijiem:
Izslēgšanas spēles
4 no 6 trešo vietu ieguvējām grupu turnīrā kvalificēsies izslēgšanas spēļu turnīram pēc šādas shēmas:
Balvas
Pedri
Kinabalu
Kinabalu ir kalns Kalimantānas salā, Dienvidaustrumu Āzijā. Tas atrodas Austrummalaizijā, Sabahas štatā un ietilpst Kinabalu nacionālajā parkā. Esot 4095 metrus augsts, Kinabalu kalns ir 20. augstākais kalns pasaulē pēc relatīvā augstuma un visaugstākais kalns Malajas arhipelāgā.
2020. gada Eiropas čempionāts futbolā
Balvas
Alipay Top Scorer balvu saņēma Krištianu Ronaldu, kas guva piecus vārtus un atdeva vienu rezultatīvu piespēli. Kritēriji bija: 1) gūto vārtu skaits 2) rezultatīvās piespēles 3) mazāk nospēlētas minūtes 4) gūtie vārti kvalifikācijā.
Kinabalu
Kalns un tā apkārtne ir ievērojams reģions pasaulē bioloģiskās daudzveidības ziņā. Tajā mīt vairāk kā 5000 augu un 100 zīdītāju sugu, kā arī 326 putnu sugas. To vidū ir tādas dzīvās radības kā raflēzijas un orangutani.
Kinabalu kalns ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma objektu sarakstā.
Maitas putni
Maitas putni jeb maitu putni ir plēsīgo putnu grupa, kas pārtiek no maitas gaļas. Šos putnus mēdz saukt arī par maitēdājiem. Šīs grupas sugas mājo Eiropā, Āzijā, Āfrikā, Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā. Maitas putni nav sastopami tikai Austrālijā un Antarktīdā.
Ir arī putnu sugas, kas nepieder pie plēsīgajiem putniem, bet tāpat barojas ar maitu, piemēram, marabu, krauklis un citi.
Lai arī Latvijā neligzdo neviena maitas putnu suga, tomēr reizēm ir novērots melnais grifs (Aegypius monachus) un baltgalvas grifs (Gyps fulvus). Baltais grifs (Neophron percnopterus) ir iekļauts to 50 putnu sugu sarakstā, kas visdrīzākajā laikā varētu tikt novērots Latvijā, tā kā tas ir novērots tuvākajās kaimiņu valstīs.
Barošanās
Maitas putni pamatā barojas ar mirušu dzīvnieku atliekām. Tie ļoti reti uzbrūk veseliem dzīvniekiem, bet var nogalināt vāju vai slimu upuri. Maitas putna galvenais ierocis ir masīvais, spēcīgais knābis. Ja mirušā dzīvnieka āda ir pārāk bieza, lai to uzplēstu ar saviem spēkiem, tad maitas putns gaida, līdz to izdara kādi spēcīgāki plēsēji, piemēram, hiēnas. Maitas putni saviem mazuļiem barību nes kuņģī, to atrijot putnēniem knābjos. Šīs grupas sugas ir ļoti izturīgas pret dažādām baktērijām un vīrusiem, kas atrodamas mirušo un slimo dzīvnieku ķermeņos. To kuņģa sula bez problēmām tiek galā ar botulīna toksīnu, cūku mēri (Pestis suum) vai Sibīrijas mēri, kas daudziem citiem maitēdājiem varētu izraisīt nāvi. Viens no veidiem, kā maitas putni sevi pasargā no baktērijām, ir urinēšana tieši uz savām kājām un nagiem. Urīna skābe dezinficē putnu kājas, kas sasmērētas, staigājot pa maitu, kā arī izgarojot dzesē ķermeni.
Sistemātika
Maitas putnus var iedalīt divās lielās grupās: Vecās pasaules maitas putni jeb grifi un Jaunās pasaules maitas putni jeb Amerikas grifi. Katrai grupai ir atšķirīga evolūcija.
Vecās pasaules maitas putni
Šīs grupas sugas mājo Eiropā, Āzijā un Āfrikā. Tās visas pieder pie vanagu dzimtas (Accipitridae). Vecās pasaules maitas putni barību meklē, izmantojot redzi. Kopumā tās ir 16 sugas:
Jaunās pasaules maitas putni
Jaunās pasaules maitas putni nav pārāk tuvi radinieki vanagu dzimtas sugām. Tās visas pieder pie Amerikas grifu dzimtas (Cathartidae). Vairākām šīs grupas sugām ir ļoti labi attīstīta ne tikai redze, bet arī oža, kas kopumā plēsīgajiem putniem nav raksturīgi. Šajā grupā ir 7 sugas:
Jekaterina Jurlova-Perhta
Jekaterina Jurlova-Perhta (ru; dzimusi ) ir krievu biatloniste, 2015. gada pasaules čempione 15 km individuālajā distancē.
Karjera
Ar biatlonu nodarbojas kopš 2005. gada. Pasaules kausa sacensībās debitēja sprinta sacensībās Hantimansijskā. Pasaules čempionātā pirmoreiz piedalījās 2011. gadā, labāko rezultātu sasniedzot sprintā — 6. vieta.
2015. gada Pasaules čempionātā Kontiolahti izcīnīja zelta medaļu 15 km individuālajā distancē, šautuvē nekļūdoties ne reizi. 2015. gadā apprecējās ar austriešu fizioterapeitu Jozefu Perhtu, nomainot uzvārdu uz Jurlova-Perhta.
2016. gada janvārī uzvarēja PK posmā Antholcā iedzīšanas disciplīnā. Jurlova-Perhta netika iekļauta to sportistu sarakstā, ko Starptautiskā Olimpiskā komiteja uzaicināja piedalīties Olimpisko sportistu no Krievijas komandā 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
2019. gada Pasaules čempionātā Estešundā izcīnīja sudraba medaļu distancē ar kopēju startu.
Džou Eņlajs
Džou Eņlajs (zh, ; dzimis, miris ) bija pirmais Ķīnas Tautas Republikas premjerministrs, stājoties amatā 1949. gada oktobrī līdz savai nāvei 1976. gada janvārī. Džou atradās Mao Dzeduna pakļautībā un palīdzēja Ķīnas Komunistiskai partijai (turpmāk ĶKP) nākt pie varas, kā arī vadīja ārvalstu politiku un attīstīja Ķīnas ekonomiku.
"„Mao dominēja katrā sapulcē; Džou sludināja to. Mao kaislīgi tiecās satriekt opozīciju; Džou intelekts meklēja ceļus, lai pārliecinātu vai veiktu manevrus. Mao bija nicinošs; Džou — vērīgs. Mao uzskatīja sevi par filozofu; Džou redzēja sevi kā pārvaldnieku vai starpnieku. Mao kvēli vēlējās pasteidzināt pārmaiņas; Džou apmierināja viņa vēlmes.”"
Pateicoties viņa erudīcijai, Džou pārcieta t.s. «tīrīšanas», kad Mao likvidēja augstākos partijas biedrus Kultūras revolūcijas laikā 1960. gados. Viņa pūliņi mazināt Sarkanās gvardes postījumus, kā arī aizsargāt citus no dusmām pret Mao, Revolūcijas otrajā pusē viņu padarīja populāru. Kad Mao veselība 1971. un 1972. gadā pasliktinājās, Džou un Četru banda cīkstējās par varu Ķīnā. Arī Džou veselības stāvoklis kļuva sliktāks un 1976. gada 8. janvārī viņš nomira. Vēlāk tauta vērsās pret Četru bandu — tas noveda līdz Tianaņmeņas incidentam. Lai gan pie varas nāca Hua Guofens, viņa pēctecis Dens Sjaopins (Džou sabiedrotais) bija tas, kurš pielika punktu Četru bandai un galu galā ieņēma Mao vietu 1977. gadā.
Jaunība
Džou Eņlajs piedzima 1898. gada 5. martā Huaiaņā, Dzjansu provincē un bija pirmais dēls Džou ģimenē. Ģimene bija nākusi no Šaosjinas Džedzjanas provinc ē. Cjinu dinastijas valdīšanas otrajā pusē Šaosjina bija nozīmīga pilsēta, no kuras cēlušās tādas ģimenes kā Džou — tās locekļi no paaudzes paaudzē strādāja par valdības ierēdņiem (師爷, shīyé). Kāpjot pa karjeras pakāpieniem, šo ģimeņu vīriešiem bieži nācās pārcelties, un, Cjinu dinastijas valdīšanas norietā, Džou Eņlaja ģimenes atzars pārcēlās uz Huaiaņu. Pat pēc pārcelšanās ģimene uzskatīja Šaosjinu par savu senču pilsētu.