cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Determinants
Summa ar Levi-Čivita simbolu
Leibnica formulā esošā summa ir pār visām virknēm σ garumā n, kurā katrs no skaitļiem no 1 līdz n parādās tieši vienu reizi. Šo summu var pārrakstīt tā, lai tajā parādītos visas iespējamās virknes garumā n (tā satur skaitļus no 1 līdz n un katrs no tiem drīkst parādīties patvaļīgi daudz reižu — sākot no nevienas, līdz pat n reizēm). Šī summa sastāv no nn saskaitāmajiem, taču lielākā daļa no tiem ir vienāda ar nulli: Šajā formulā ir Levi-Čivita simbols, kas ir vienāds ar 0, ja virkne i1i2…in nav permutācija, bet pretējā gadījumā ir vienāds ar šīs permutācijas zīmi.
Laplasa formula
Ja A = (a1,1) ir 1×1 matrica, tad det(A) = a1,1. Lielākām matricām determinantu var aprēķināt rekursīvi ar Laplasa formulas palīdzību. Tā izsaka dotās matricas determinantu kā funkciju no mazāku apakšmatricu determinantiem. Šo procesu sauc par determinanta izvirzīšanu pēc attiecīgās rindiņas vai kolonnas: Pirmajā izteiksmē indekss i ir fiksēts un tā atbilst izvirzījumam pēc i-tās rindiņas, bet otrajā izteiksmē indekss j ir fiksēts un tā atbilst izvirzījumam pēc j-tās kolonnas. Šajās formulās Mi,j apzīmē determinantu apakšmatricai, kas iegūta atmetot matricas A i-to rindiņu un j-to kolonnu (šos lielumus sauc par matricas A minoriem).
Bežica
Bežica ir bijusī pilsēta Krievijā, 10 km uz ziemeļrietumiem no Brjanskas, Bolvas upes labajā krastā pie tās ietekas Desnā. Bežica dibināta 1860. gadu vidū, kad šeit uzbūvēja staciju Orlas-Vicebskas (vēlāk — Rīgas-Orlas) dzelzceļā. 1873. gadā Bežicā bija izveidota liela mašīnbūves Brjanskas rūpnīca, kas arī šodien ir vislielākais uzņēmums Brjanskas apgabalā (slavena ar lokomotīvēm un kuģu dīzeļdzinējiem). 1915. gadā Bežicu un tās rūpnīcu apciemo imperators Nikolajs II.
20. gadsimta sākumā Bežicā, tāpat, kā visā Brjanskas apriņķī, dzīvoja daudz latviešu.
Determinants
Determinanta ģeometriskā interpretācija
Paralelograma laukums ir vienāds ar determinanta absolūto vērtību matricai, kas sastāv no paralelogramu veidojošajiem vektoriem.
Bežica
1920.-1929. gados Bežica bija apriņķa pilsēta; kopš 1930. gada tā ir apgabala pakļautības pilsēta. Pēс savas platības Bežica bija lielākā pilsēta apgabalā. 20. gadsimtā šeit tika uzbūvētas dažādas citas rūpnīcas un fabrikas.
Determinants
Papildu literatūra
Latviski:
Bežica
1936.-1943. gados Bežica oficiāli dēvētā par Ordžonikidzegradu.
Determinants
Papildu literatūra
Angliski:
Šokolāde
Šokolāde (no nah — 'rūgtais ūdens') ir no kakaokoku (Theobroma cacao) augļu sēklām — kakao pupiņām — gatavots konditorejas izstrādājums un dzēriens.
Vēsture
Šokolāde, tāpat kā kakaokoki, cēlusies no Centrālās un Dienvidamerikas. Maiji un acteki izsenis izmantojuši samaltas un grauzdētas kakaokoka augļu sēklas (kakao pupiņas) dzērienu gatavošanai. Vārds „šokolāde” cēlies no acteku vārda xocolātl ('rūgtais ūdens'), ar ko acteki apzīmēja kakao dzērienu.
Eiropā šokolāde tika ievesta pēc Lielajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem un aristokrātu aprindās īpašu popularitāti ieguva 17. un 18. gadsimtā. Lielās cenas dēļ parastie iedzīvotāji šokolādi tolaik atļauties nevarēja. Eiropas klimatiskie apstākļi kakaokoku audzēšanai bija nepiemēroti, tāpēc izejvielas bija jāieved no citām valstīm. Mūsdienās visvairāk kakaokoku pupiņas tiek iegūtas Rietumāfrikā.
Ražošana
Šokolādi un kakao pulveri ražo no kakaokoku pupiņām, ko audzē tropiskajos zemeslodes apgabalos. Svaigām kakao pupiņām vēl nav raksturīgās garšas un aromāta, tādēļ tās vispirms fermentē un kaltē. Kaltētu kakao pupu sastāvā pārsvarā ir tauki, kā arī ogļhidrāti, olbaltumvielas, smaržvielas un organiskās skābes. To sastāvā ietilpst dažādi alkaloīdi un nedaudz kofeīna.
Rūpnīcā vispirms no kakao pupiņām sijāšanas iekārtā atdala nevēlamos mehāniskos piemaisījumus (akmentiņus, augu daļiņas utt.). Tad pupiņas debakterizē, īslaicīgi apstrādājot ar augstas temperatūras tvaiku un grauzdē apmēram 145 °C lielā temperatūrā. Grauzdēšanā laikā pupiņas iegūst šokolādei raksturīgu smaržu, kļūst drupanas un viegli sasmalcināmas. Tad tās ieber smalcināšanas—šķirošanas iekārtā, kurā no pupiņu kodoliem atdala apvalku (kakao vellu) un sasmalcina. Pēc tam sadrupinātās kakao pupiņas maļ trīs dažādās dzirnavās, pakāpeniski iegūstot arvien smalkāku un viendabīgāku kakao masu. Tad samaltā kakao masa nokļūst spiedē, kurā no masas izspiež kakao sviestu, pāri paliekot kakao pulverim, ko sapresē t.s. „kakao raušos”.
Tālāk gatavo šokolādes masu var formēt vai cisternās šķidrā veidā transportēt līdz pārstrādātājiem, kas to tālāk izmanto šokolādes izstrādājumu ražošanā. Ja šokolādi formē, to pēc tam atdzesē, izņem no formām un ievieto pilnībā noslēgtā iepakojumā, kas aizsargā no ārējā mitruma, smaržu un skābekļa ietekmes, kas var ietekmēt šokolādes kvalitāti. Iepakotā šokolāde jāuzglabā sausā un tumšā vietā 12 °C līdz 20 °C temperatūrā.
Veidi
Pastāv daudz un dažādi šokolādes veidi, kas atšķiras pēc garšas, formas un kvalitātes. Tomēr visas šokolādes visbiežāk iedala tumšajās šokolādēs, piena šokolādēs un baltajās šokolādēs. Tumšās šokolādes sastāvā ir kakao masa, kakao sviests un cukurs, piena šokolādei papildus pievieno vēl piena pulveri, bet balto šokolādi gatavo tikai no kakao sviesta, cukura un piena pulvera.
Determinants
Papildu literatūra
Vāciski:
Bežica
1956. gadā Bežica pievienota Brjanskai kā pilsētas administratīvais rajons.
2009. gada Lubānas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Lubānas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Lubānas novada domē tika ievēlēti 13 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 3 kandidātu saraksti, kas veidoti no 44 kandidātiem. Lubānas novadā vēlēšanas notika 1 iecirknī.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva saraksts "Rītdiena" (49,09%), bet novada domē iekļuva arī pārējie divi saraksti. Lubānas novada domes vēlēšanās piedalījās 1 159 vēlētāji jeb 50,72% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija visas 1 159, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 1 143 vēlētāji.
Dzelzs laikmets Latvijā
Dzelzs laikmets Latvijas teritorijā bija Latvijas vēstures periods, par kura sākumu nosacīti pieņem 1. gadu m.ē. Tas ilga līdz Livonijas krusta karu sākumam aptuveni 1200. gadā. Šis laika posms iedalās trīs daļās: agrais dzelzs laikmets, vidējais dzelzs laikmets un vēlais dzelzs laikmets.
No šī perioda vidus saglabājušās pirmās rakstiskās ziņas par Latviju, kas sakrīt ar Vikingu laikiem Ziemeļeiropā.
Agrais dzelzs laikmets (1.-400. gads m.ē.)
Šajā periodā somu un baltu saskares zona praktiski nemainījās. Baltu teritorijā turpinājās Bronzas laikmetā aizsākusies etniskā diferenciācija, un jau sāka iezīmēties kuršu, zemgaļu, sēļu un latgaļu zemes. Somu ciltis Kurzemē saskārās ar kuršiem un zemgaļiem, bet Vidzemē - ar zemgaļiem, kas dzīvoja Vidzemes DR daļā, un latgaļiem austrumos. Tāpat kā iepriekšējā periodā, arī agrajā dzelzs laikmetā Latvijas somu kultūrai vēl bija Baltijas somu kopkultūras raksturs. Šajā periodā mainījās dzīvesvietu izvietojums - daļa pilskalnu tiek pamesta. Tā vietā pieauga lauka apmetņu skaits. Mūsu ēras pirmajos gadsimtos aizsākas intensīva dzelzs iegūšana no vietējās purva rūdas.
Vidējais dzelzs laikmets (400.-800. gads m.ē.)
Šajā laikmetā visā Eiropā notika lieli cilvēku migrācijas un tautu veidošanās procesi, kas ietekmēja cilšu pārvietošanos un savstarpējos karus arī Latvijas teritorijā. Šis laikmets pasaules vēsturē pazīstams kā "Tautu staigāšana" un iesākās ar huņņu iebrukumu tagadējās Ukrainas un Ungārijas stepēs. No savām agrākajām dzīvesvietām izspiestās slāvu-sarmatu un Dņepras baltu ciltis virzījās uz ziemeļiem gar Dņepras un Daugavas ūdensceļiem. Šo procesu rezultātā Latvijas teritorijā pieaug nocietinātu pilskalnu skaits. Tika veidoti jauni, kā arī papildus nocietināti jau esošie. Vērojama ievērojama sabiedrības militarizācija, jo vīriešu kapos kā piedevas dominē ieroči. No 7.-8. gadsimta sākās latgaļu iespiešanās Ziemeļlatvijas somu apdzīvotajās zemēs, kas noveda pie to daļējas asimilācijas un pārvietošanās uz Gaujas un Daugavas lejteci, kur līdz 8.-9. gadsimtam bija apmetušās zemgaļu ciltis. Zemgaļu ciltis virzījās pāri Daugavai uz dienvidrietumiem, daļēji ieņemdamas kuršu cilšu teritorijas. Tajā pašā laikā rietumslāvu vendu ciltis dziļi iespiedās prūšu un kuršu apdzīvotajās teritorijās, liekot prūšiem pārcelties no Vislas rietumu krasta uz austrumu krastu. Rezultātā Kurzemē 9. gadsimtā aizsākās kuršu virzīšanās uz ziemeļiem. Ziemeļkurzemes somi tika izspiesti no viņu agrākām dzīvesvietām un daļēji pārcēlās uz Sāmsalu un tālāk uz Igaunijas ziemeļrietumu un Somijas dienvidrietumu rajoniem. Kā liecība par šiem aizvēsturiskajiem procesiem ir Kuresāres ("Kuršu sala") nosaukums Sāmsalā un Turku izloksnes līdzība ar līvu valodu. Vidējā dzelzs laikmetā sākušies cilšu konflikti turpinājās līdz pat Indriķa hronikas aprakstītajiem vendu-kuršu kariem, līvu-zemgaļu kariem un latgaļu-igauņu kariem. Sākot ar 5. gadsimtu Latvijas teritorijā, maiņas ceļā sāka pastiprināti ieplūst sudrabs, kas veicināja sabiedrības sociālo diferencēšanos. Par to liecina arī lielais ziedojuma depozītu skaits.
Arheologs Māris Atgāzis šo periodu raksturo sekoši: „Baltijas somu ciltis, kas jau iepriekšējā periodā dzīvoja Kurzemes, Vidzemes un Latgales ziemeļdaļā, turpināja apbedīšanu akmeņu krāvumu kapulaukos, kurus Igaunijā dēvē par tarandām, Ziemeļlatvijā dažkārt par kravandām vai krāsmatu kapenēm. Šajos kapulaukos apbedīti igauņu un lībiešu priekšteči, kuriem pamatvilcienos līdzīgas apbedīšanas paražas, taču ir lokālas atšķirības. [..] Arī Ziemeļkurzemē vidējā dzelzs laikmetā turpinās mirušo apbedīšana akmeņu krāvuma kapos (Laidzes Roceši, Dundagas Ošbirzes, Popes (Vēdes muižas) meža senkapi). Šie kapulauki ir līdzīgi igauņu senču kapulaukiem, taču akmeņu krāvumu kapi Ziemeļkurzemē pastāv ilgāk - līdz 8. gadsimtam. [..] Ņemot vērā to, ko zinām par lībiešiem un viņu apbedīšanas paražām turpmāk - 10.-11. gadsimtā, ir jāatzīst par pamatotu hipotēze, ka Ziemeļkurzemes akmeņu krāvumos apbedīti vēlāko lībiešu priekšteči."
Vēlais dzelzs laikmets (800.-1200. gads m.ē.)
Šo laikmetu pasaules vēsturē dēvē arī par agrajiem viduslaikiem. Pirmie rakstītie vēstures avoti, kas nepārprotami attiecināmi uz Latviju, ir skandināvu sāgas un rūnakmeņi. Divos rūnu rakstos pieminēts Ventava (ui(n)tau), Kolkas rags un Zemgale (Simkala). Divos rūnakmeņos atrodams arī līvu apdzīvotās teritorijas apzīmējums Līvzeme (If: lanti). Novgorodas hronikā „Pagājušo gadu vēsture" pirmo reizi uzskaitītas 11.gadsimta beigās - 12. gadsimta sākumā Latvijā dzīvojušās ciltis - zemgaļi, kurši, latgaļi un lībieši.
Arheoloģiskie pētījumi liecina, ka 10.-13. gadsimtā kurši turpināja ekspansiju ziemeļu virzienā sasniedzot Dundagu, tajā pašā laikā pastiprināti sajaukdamies ar līviem, Z Kurzemē izveidojot jaunu etnisku grupu t.s. kuronizētos līvus. Daļa Kurzemes iedzīvotāju savukārt pārcēlās uz Vidzemes rietumu daļu. Šī procesa liecība ir Indriķa hronikā minētais kuršu un vendu konflikts Rīgas līvu ciemos, kā arī kuršiem raksturīgi apbedījumi Rīgas līvu kapulaukā. 10.-13. gadsimtā strauji palielinājies apdzīvotības blīvums Daugavas un Gaujas lejteces apgabalos, par ko liecina līvu pieminekļu parādīšanās Daugavas labajā krastā starp Rīgu un Aizkraukli, bet Gaujas baseinā - Siguldas un Turaidas apvidū. Latvijas teritorijas A daļā šajā laikā aizsākās zināma varas centralizācija ko sekmēja gan tieši, gan netieši kontakti ar senkrievu zemēm un arī Lietuvu. Indriķa hronika min Tālavas un Jersikas latgaļu valstis jeb valstiskos veidojumus, kā arī to, ka šo valstu valdnieki ir kristīti grieķu katoļu ticībā. Visticamāk, šīs abas zemes periodiski ir nokļuvušas vasaļatkarībā no Polockas vai Pleskavas kņazistēm. Zemgalē šajā periodā šķiet ir pastāvējuši divi līdzvērtīgi varas centri (Mežotne un Tērvete) un tikai Livonijas krusta karu laikā 13. gadsimtā pārsvaru uz īsu brīdi ieguvusi Tērvete, tās valdnieka Viestarda vadībā.
Hamburgas arhibīskapijas vēstures Gesta Hammaburgensis Ecclesiae Pontificum autors Brēmenes Ādams par kuršiem pirms 1080. gada rakstīja, ka viņi pakļaujas zviedru virskundzībai un viņiem ir ļoti daudz zelta un vislabākie zirgi. Pēc hronista domām Kurzemes iedzīvotāji bija ļoti nežēlīgi un pārāk nodevušies elku dievībai, tajā dzīvoja daudz priesteru, pareģu un burvju, un "no visas pasaules tur nāca prasīt atbildes, visvairāk no Spānijas un Grieķijas". Lietuviešu arheoloģe Marija Gimbutiene vēlā dzelzs laikmeta kuršus, savā 1964. gada grāmatā Balti, raksturojusi kā: visbagātāko un nemierīgāko baltu tautu. Iesaistoties daudzos karos ar skandināviem un veicot regulārus sirojumus Baltijas jūras piekrastes zemēs, bieži tiek dēvēti par Kuršu vikingiem.
Jaunākie pētījumi vedina domāt, ka Vidzemes līvu kultūra veidojusies, Daugavas lejteces apvidū saplūstot trīs komponentiem - Baltijas somiem, baltiem (latgaļiem, zemgaļiem) un skandināviem.
Zoss
Par zosi sauc daļu pīļu dzimtas (Anatidae) putnu. Izšķir "īstās zosis", kas pieder zosu ciltij (Anserini), un sugas, kuras ir pieņemts saukt par zosīm.
Daļa no pseidozosīm patiesībā ir pīles, piemēram, pundurzosis (Nettapus), kas pieder peldpīļu apakšdzimtai (Anatinae). Zosu apakšdzimtā (Anserinae) ir vēl divas ģintis, kas tiek sauktas par zosīm: Keipbarenas zosis (Cereopsis) un aizvēsturiskās Jaunzēlandes zosis (Cnemiornis). Par zosīm tās ir nosauktas nosacīti. Iespējams, ka tās patiesībā pieder dižpīlēm vai arī tās būtu jāizdala jaunā apakšdzimtā. Šāda līdzīga apakšdzimta ir piešspārnu zosu apakšdzimta (Plectropterinae). Piešspārnu zoss (Plectropterus gambensis) tuvākie radinieki ir dižpīles un par zosi tiek saukta nosacīti, jo ir lielāka augumā kā parasti mēdz būt pīles.
Zosu cilts
Zosu ciltī ir 17 mūsdienās dzīvojošas sugas, kas iedalītas divās ģintīs: melnās zosis (Branta) un pelēkās zosis (Anser).
Zosis ir sastopamas tikai ziemeļu puslodē: Ziemeļamerikā un Eirāzijā. Dažas sugas mājo augstkalnos, kā kalnu zoss (Anser indicus), kas mājo 4000—5000 metrus virs jūras līmeņa. Vistālāk uz dienvidiem dzīvo Havaju zoss (Branta sandvicensis), kura cēlusies no Kanādas zoss (Branta canadensis).
Lielākā daļa zosu fosiliju ir atrastas Ziemeļamerikā. Ir atrastas daudzu un dažādu zoss sugu fosiljas, kas dzīvoja pirms 10 miljoniem gadu miocēnā. Šīs sugas šobrīd ir grūti sistematizēt kādā no ģintīm. Zosij Anser atavus, kuru mēdz saukt arī par zosu vec–vec–vec–vectētiņu un kura dzīvoja pirms 12 miljoniem gadu, ir vairāk kopīgu īpašību ar gulbjiem kā mūsdienu zosīm.
Zosis Latvijā
Zosis Latvijā ir bieži sastopamas caurceļošanas laikā, taču reti citās sezonās. Īpaši bieži caurceļotāji ir sējas zoss (Anser fabalis) un baltpieres zoss (Anser albifrons). Samērā nelielā skaitā lielākajos niedrāju ezeros ligzdo meža zoss (Anser anser). Divas reizes ir konstatēti Kanādas zoss (Branta canadensis) ligzdošanas gadījumi, tomēr pēdējos gados tas nav atkārtojies.
Kopumā Latvijā novērojamas 13 zosu sugas: sējas zoss, tundras sējas zoss (Anser serrirostris), īsknābja zoss (Anser brachyrhynchus), baltpieres zoss, kalnu zoss (Anser indicus), mazā zoss (Anser erythropus), meža zoss, sniega zoss (Anser caerulescens), Bafina zoss (Branta hutchinsii), baltvaigu zoss (Branta leucopsis), Kanādas zoss, melngalvas zoss (Branta bernicla) un sarkankakla zoss (Branta ruficollis).
Izskats
Zosu cilts zosis ir vidēji lieli vai lieli putni. Kā citiem zosveidīgajiem tām ir gari, saplacinātas formas ķermeņi, īsas kājas un gari kakli. Tās ir lielākas par pīlēm, bet mazākas par gulbjiem. To pēdas ir pleznotas, bet dažām sugām peldplēve savieno pirkstus tikai daļēji, piemēram, uz sauszemes dzīvojošai Havaju zosij. Spēcīgajam knābim apakšdaļa ir plakana, augšdaļa salīdzinoši augstu velvēta ar saplacinātu knābja galu, kuram ir raksturīgs līkam nagam līdzīgs nobeigums. Knābja iekšpusē ir ūdens filtra plāksnītes, kas gar knābja ārējo malu izskatās kā zobi. Zoss spalvas ir īpaši ieeļļotas un ļoti labi atgrūž ūdeni. Spalvas zoss maina vienu reizi gadā, šajā laikā tā nespēj lidot.
Uzvedība un barība
Zosis parasti dzīvo ūdens tuvumā, pavadot vairāk vai mazāk laika ūdenī. Izņēmums ir Havaju zoss, kas pamatā dzīvo uz sauszemes un necenšas uzturēties ūdens tuvumā. Tās barojas ar augu izcelsmes barību, ganoties pļavā un ēdot zāli. Ja ir izdevība, zoss apēd arī dažādus bezmugurkaulniekus. Lai arī zoss zināmu laiku pavada ūdeni, tā pamatā barojas uz sauszemes.
Lielākā daļa zoss sugu, kas dzīvo Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā ir migrējoši putni. Tās ligzdo tālu ziemeļos, bet ziemo dienvidreģionos. Pārlidojuma laikā tās parasti veido kāsi. Zinātnieki uzskata, ka tādā veidā tās ekonomē enerģiju, lidojuma laikā šķeļot gaisu.
Ligzdošana
Zoss ir monogāma, veidojot noturīgu pāri uz ilgāku laiku, reizēm uz mūžu. Atšķirībā no citiem zosveidīgajiem, kas veido ilgstošas attiecības, tā ir teritoriāla tikai ligzdošanas laikā. Zosu mātīte, kas izveidojusi pāri, ir dominantāka kā pārējās, un tā ēd vairāk kā citas. Divas īpašības, kas nodrošina vairāk pēcnācēju. Atšķirībā no pīlēm zosīm ir mazāki dējumi, toties zosulēni ir labāki izdzīvotāji kā pīlēni, jo par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Vecāki agresīvi sargā gan ligzdas teritoriju, gan vēlāk zosulēnus.
Zosis un cilvēki
Cilvēki gadsimtiem ilgi ir selekcionējuši mājas zosis. Rietumos mājas zoss ir selekcionēta no meža zoss (Anser anser), bet Āzijā mājas zosu selekcijai ir izmantota lielknābja zoss (Anser cygnoides). Zosis tiek audzētas, lai iegūtu gaļu, spalvas un dūnas. Daudzām kultūrām zosu gaļa un aknas ir delikatese. Franču Foie gras iegūst, nobarojot zosi ļoti treknu, tādēļ zoss tiek barota piespiedu kārtā. Senākās ziņas par zosu aknu delikatesi nāk no Senās Ēģiptes, jau 2500 gadus pirms mūsu ēras ēģiptieši piespiedu veidā nobaroja zosis, lai iegūtu treknākas aknas. Daudzās valstīs zosis ir populārs medību putns.
Cilvēki ir iecienījuši arī zosu dūnas, tās ir ļoti mīkstas un gaisīgas. Tās izmanto spilveniem, segām, ziemas apģērbiem un citiem izstrādājumiem. Zosu dūnām piemīt izcilas siltumizolācijas īpašības, kā arī izstrādājumi, kas pildīti ar dūnām ir gaisīgi, viegli un elpojoši.
Koknese (nozīmju atdalīšana)
Koknese var būt:
Daugavas līvi
Daugavas Līvu zeme bija viena no Senlatvijas zemēm Daugavas lejtecē no Aizkraukles līdz Daugavas ietekai jūrā. Sākotnēji tikai Daugavas līvu zeme tika saukta par Livoniju, bet vēlāk krustneši šo nosaukumu attiecināja uz visām iekarotajām zemēm Baltijas jūras austrumu krastā. Indriķa Livonijas hronika Daugavas līvus dēvēja par "augšgala līviem" (livones superiores). Daugavas līvu pašnosaukums ir bijis "daugavieši" jeb "veinali" (Veinalenses).
Vēsture
Livonijas krusta karu pirmajā periodā (1193—1206) bīskaps Alberts ar krustnešu palīdzību pakļāva Daugavas līvu zemes. 1211. gada vasarā pēc bīskapa Alberta un krustnešu vienošanās Aizkraukles pilsnovadu un trešdaļu no Salaspils (Holme) un Doles salas (insula regina) pilsnovadiem pārņēma Zobenbrāļu ordenis. Ikšķiles un Lielvārdes pilsnovadi bija izlēņoti bīskapa vasaļiem. Saskaņā ar 1212. gada vasarā noslēgto Jersikas miera līgumu Polockas kņazs Valdemārs atteicās no savām meslu kunga tiesībām uz Daugavas līvu zemi. Autines sacelšanās laikā 1212. gada rudenī līvu kungi mēģināja atgūt zaudēto patstāvību, bet cieta sakāvi. Liela daļa no Daugavas līvu zemēm integrējās Rīgas arhibīskapijas Letu gala teritorijā (Ikšķiles, Lielvārdes, Suntažu un Madlienas draudžu novadi).
Teritorija
Daugavas līvu novads sniedzās no Rīgas līča rietumos līdz Aizkrauklei, cieši piekļoties Daugavas labajam krastam. Līvu galvenās apmetnes ar ostām bija Rīga, Sala (Mārtiņsala, tagad - Salaspils), Ikšķile, Lielvārde un Aizkraukle. Daugavas līvu zeme robežojās ar Gaujas līvu zemēm ziemeļos, Kokneses un Jersikas latgaļu zemēm austrumos, sēļu un zemgaļu zemēm dienvidos.
Iedzīvotāji
Lielākais iedzīvotāju blīvums bijis starp Ikšķili un Salaspili. Rīgā pirms vācu iebrukuma iedzīvotāju sastāvs bijis dažāds — līvi, latgaļi, kurši, zemgaļi, vendi. Daugavas līvu iespiešanās agrākajā zemgaļu teritorijā iezīmēja pretēju tendenci baltu virzībai uz ziemeļiem.
Latgales parks
Latgales parks (iepriekš Latgales dārzs (1936—1945) un Maskavas dārzs (1945—2022)) ir parks Rīgā, kas atrodas Maskavas un Balvu ielu stūrī. Parka platība 6,2 ha. Latgales parka teritorijā atrodas autostāvvieta.
Vēsture
1937. gadā Rīgas pilsētas valde apstiprināja Andreja Zeidaka projektu atklātā dārza izveidošanai Latgales (tagad Maskavas) un Balvu ielu stūrī, bijušās dārzniecības teritorijā. Projektētā dārza platība bija 9,5 ha. Projektā bija paredzēti plaši sauļošanās zālāji, bradājamais baseins un rotaļu laukums bērniem. Kalna ielas pusē bija paredzēts liela strūklaka ar ūdens baseinu 16m diametrā. Balvu ielas malā bija iecerēts izveidot koncertlaukumu ar mūzikas estrādi. Projektā bija izmantoti daudzi regulārā dārza kompozīcijas elementi: koku rindu stādījumi, cirpti dzīvžogi, taisni celiņi, bet parka centrālajā daļā — plaši zālāji, kuru malās, īpaši pie celiņu krustojumiem, izvietotas brīvas koku un krūmu grupas. Pirmie celiņi tika izveidoti gar Balvu un Latgales ielām. 1939. gada pavasarī tika iestādīti 92 dažādi lapu koki un 1578 ziedu krūmi. Pirms Otrā pasaules kara tika ierīkots arī bradājamais baseins.
Otrais pasaules karš Latgales dārza projektu īstenošanu apturēja. Kara laikā daudzi kociņi iznīka, bet lielais zālājs pārvērtās par nolaistu futbola laukumu. Lai situāciju labotu, laukums tika apstādīts ar koku grupām. 1945. gadā, pēc Latvijas okupācijas, Latgales dārzu pārdēvēja par Maskavas dārzu. 1965. gadā Maskavas dārza teritorijā tika uzbūvēta Sporta manēža (arhit. V.Mellenbergs, E.Ābuls, inž. A.Lisovskis) ar vietām 3500—5000 skatītājiem, kā arī iekārtota autostāvvieta. Apstādījumus ap Sporta manēžu daļēji rekonstruēja, bet manēžas apkārtni labiekārtoja. Tika izmainīts arī dārza ceļu tīkls, tam kļūstot par apzaļumotu teritoriju sabiedriskās ēkas priekšā.
2022. gada 16. maijā pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā Rīgas domes Pilsētas attīstības komiteja Maskavas dārzu pārdēvēja sākotnējā nosaukumā par Latgales parku.
Apstādījumi
Dārza apstādījumos dominē Holandes liepu stādījumi. No tām veidotas platas alejas un koku rindas. Dārzā aug 33 introducētās un 8 vietējās koku un krūmu sugas. Šeit ir arī retāk sastopamās sugas; tādas, kā lielziedu kokveida hortenzija, Kanādas papele "Robusta", Ķīnas papele, skarainā hortenzija, papīra bērzs u.c. No vietējām sugām dominē āra bērzi, oši, ozoli un gobas. No skujkokiem visvairāk ir asās egles, bet stādītas ir arī Kanādas egles, Lebedūra lapegles u.c. Košumkrūmus pārstāv plašs sugu klāsts: spožās un daudzziedu klintenes, kailās un rievainās rozes, Bumalda, Vanhuta un sirmā spireja, parastie un matainie ceriņi, Tatārijas sausserži u.c. sugas. Tāpat ir daudz ziemciešu puķu: pārsvarā Zībolda hostas, daudzlapu lupīna, dzeltenā dienziede, īrisi, milzu pīpenes, sarkanie flokši, kurpītes, austrumu doronika, zeltslotiņa "Nana" u.c.
Graham
Graham var būt:
Tu-104
Vēsture
Tu-104 veidoja uz reaktīvā bumbvedēja Tu-16 bāzes. Pirmais Tu-104 prototipa lidojums notika 1955. gada 17. jūnijā. 1956. gada 15. septembrī notika pirmais regulārais reiss.
Tā kā pasaulē pirmo angļu De Havilland Comet reaktīvo pasažieru lidmašīnu ekspluatāciju pārtrauca (vairāku tobrīd neizprotamu katastrofu dēļ) no 1956. līdz 1958. gadam, tad Tu-104 šajā laikā bija vienīgā reaktīvā lidmašīna pasaulē, kas veica regulāros pasažieru reisus.
Arī Tu-104, tāpat kā De Havilland Comet, cieta vairākas neizprotamas katastrofas, tikai savādāka rakstura. Tu-104 tajā laikā neizprotamu iemeslu dēļ dažreiz kļuva nekontrolējama, strauji uzņemot augstumu, līdz zaudēja ātrumu un lidmašīna sāka strauji krist. 1958. gadā notika divas šāda veida katastrofas, tomēr PSRS, atšķirībā no Lielbritānijas, nepārtrauca savu lidmašīnu ekspluatāciju. Problēmas risinājums tika rasts, tomēr, arī par spīti tam, avāriju skaits nebija mazs. No visām 201 saražotajām lidmašīnām dažādās avārijās un katastrofās tika zaudētas 37 jeb 18% no visas Tu-104 flotes.
Daļēji arī TU-104 nedrošības dēļ 1959. gadā ekspluatācijā tika laista daudz drošāka un stabilāka lidmašīna - aviokonstruktora Sergeja Iļjušina turbopropelleru IL-18. Daudzas IL-18 lidmašīnas lidoja arī uz Rīgas lidostu.
Zilo teorija
Zilo teorija, dažkārt arī kvīru teorija, ir sociālo un kultūras studiju, kā arī literatūras teorijas novirziens, kas pēta seksualitātes izpausmes sabiedrībā un kultūrā, kā arī to attiecības ar varu. Galvenā uzmanība tiek pievērsta geju un lesbiešu, kā arī biseksuāļu un transpersonu seksualitātei, tomēr zilo teorija noraida striktu dalījumu heteroseksuāļos un homoseksuāļos, jo uzskata seksualitāti par plūstošu parādību, kas grūti iekļaujama noteiktā klasifikācijā.
Zemgalija
Zemgalija bija 1892. gadā dibināta sociāldemokrātiski orientēto Rīgas Politehniskā institūta studentu biedrība. Ciešās sadarbības ar Jauno Strāvu dēļ, ieguva marksistiski revolucionāras organizācijas reputāciju.
Vēsture
Zemgalija dibināta pie Rīgas politehniskā institūta kā dabaszinātņu pulciņš, vēlāk pieņemts nosaukums Zemgalija. 1897. gadā biedrība formāli tiek slēgta, tomēr turpina darbību nelegāli. Biedrība “Zemgalija” no jauna legalizējās 1908. gadā ar nosaukumu “Stars”. 1915. gadā turpina darbību uz Maskavu evakuētajā RPI. 1917. gadā darbību izbeidz. Gadu vēlāk, sapulcē Maskavā, tiek nolemts pārcelties atpakaļ uz Rīgu.
Zilo teorija
Vēsture
Zilo teorija ASV un Rietumeiropā izplatījās 20. gadsimta 90. gadu sākumā, kad feminisma, poststrukturālisma, geju un lesbiešu studiju ietekmētie pētījumi ieguva šādu nosaukumu. Šajā laikā iznāk nozīmīgākās šim jautājumam veltītās monogrāfijas — Džūditas Batleres "Dzimtes nemiers" (Gender Trouble, 1990, latviski 2012) un Īvas Kosovskas Sedžvikas "Skapja epistemioloģija" (Epistemiology of the Closet, 1990).
Zemgalija
Vēsture
No 1919. gada darbojas Latvijas Universitātē. 1920. gada 21. jūlijā biedrība atkal atjaunota kā Latvijas augstskolas studentu sabiedrība "Zemgalija", kas 1924. gada 9. aprīlī tika pārdēvēta par LU studentu biedrību "Zemgalija". Tās mērķi bija: Apvienot Latvijas Augstskolas studentus marksistus viņu sabiedrisko pasaules uzskatu paplašināšanai pašizglītības ceļā. Pēc 1934. gada 15. maija apvērsuma biedrība tika slēgta. Pastāvot lielam skaitam pilsoniski noskaņotu biedru, tika apsvērta iespēja to pārveidot par studentu korporāciju. Tomēr 1935. gada februārī, pēc statūtu maiņas, Zemgalija darbību atjauno biedrības statusā. Biedrībā neoficiāli darbojās komunistisko studentu grupa, pastāvēja pagrīdes Sarkanās palīdzības šūna. 1939. gadā īslaicīgi izdod pagrīdes žurnālu Darba Students.
Zilo teorija
Vēsture
Šīs grāmatas ietekmēja gan geju un lesbiešu atbrīvošanās kustība ASV un Rietumeiropā kopš 60. gadu beigām (Gay Liberation), gan lesbiskais feminisms — sieviešu kustība, kas atdalījās no feminisma un pievērsa uzmanību sieviešu seksualitātei. Nozīmīgi bija franču filozofa Mišela Fuko grāmatā "Seksualitātes vēsture" (1—3, 1976—84) paustie uzskati par seksualitāti kā vēsturiski nosacītu dzīves jomu, poststruktuālisma un psihoanalīzes pārstāvju darbi, kā arī Adrianas Ričas un citu lesbisko feministu esejas.
Zemgalija
Vēsture
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā, Zemgalijai izdodas panākt jaunās varas atbalstu un tās biedri piedalās Latvijas studentu korporāciju likvidācijas procesos un to īpašumu pārņemšanā. Tomēr 1940. gada septembrī tiek uzsākts pašas Zemgalijas likvidācijas process, kas pilnībā noslēdzas 1941. gada 3. februārī.
Biedri
Daļa biedrības dibinātāju bija no studentu korporācijas Selonija izstājušies studenti. Biedrībā iestājās galvenokārt kreisi noskaņoti latviešu tautības studenti. Viņu vidū bija daudz 1905. gada revolūcijas dalībnieku. Tomēr biedrībā vienmēr pastāvēja biedru grupa ar liberālākiem uzskatiem. Pēc 1920. gada uzņēma abu dzimumu studentus. 20.—30. gados biedrībā darbojās vairākas sabiedrībā pazīstamas personas tostarp literāti: Valdis Grēviņš, Valdis Lukss, Arvīds Grigulis, Austra Skujiņa, Jānis Grots, satiksmes ministrs Teodors Hermanovskis un profesors, vēlākais padomju laika okupācijas valdības vadītājs Augusts Kirhenšteins. Autoritārā režīma apstākļos biedrībā darbojās vairāki pagrīdes komunisti.
Zilo teorija
Vēsture
Lielbritānijā zilo teorijas pārstāvji pievērsušies arī kultūras materiālismam, viņu vidū ir Alens Sinfīlds un Džonatans Dolimors.
Ietekme Latvijā
Vairāki dzimtei, seksualitātei, tai skaitā arī homoseksualitātei veltīti tulkoti raksti publicēti krājumā "Mūsdienu feministiskās teorijas" (2001).
Jēdziens "zilo teorija" pirmo reizi minēts H. Matuļa tulkotajā Džonatana Kalera grāmatā "Literatūras teorija" (2007), vēlāk to pārņēmuši arī citi autori. Tas radies no vārda "zilais" ), nievājoša homoseksuālu vīriešu apzīmējuma.
Teoloģisko rakstu krājuma "Ceļš" 59. numurā publicēti vairāki seksualitātei veltīti materiāli, tostarp arī par zilo teoriju.
Kopš 2015. gada reizi trīs gados Rīgā notiek zilo teorijai un LGBT studijām veltīta starptautiska konference "Queer Narratives in European Cultures".
Tomēr jēdziens "zilo teorija" nav uzskatāms par īpaši veiksmīgu latviskojumu, jo implicēti orientējas tikai uz vīriešu kārtas pārstāvjiem, tātad turpina vēsturisko sieviešu izslēgšanu un marginalizāciju.
Svešņikovs
Svešņikovs (ru, no све́чник — 'sveču lējējs'; sieviešu dzimtē Svešņikova (Све́шникова)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Baloži (nozīmju atdalīšana)
Baloži var būt:
1928. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā
1928. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Budapeštā, Ungārijā. Tas bija otrais Pasaules čempionāts profesionāļiem un tajā notika divas sacensības — atsevišķi grupas braucieni profesionāļiem un amatieriem.
Rīva (upe)
Pietekas: labās Vilgutiņa, Aga (9 km), kreisās Bēršupīte, Mara, Drabeņu valks. Lielākās apdzīvotās vietas krastos: Rīva, Labrags. Upi šķērso autoceļš P111 un kādreizējā dzelzceļa līnija Liepāja—Ventspils. Upē atrodas betona dambja paliekas, plānotās papes fabrikas vietā.
Ēna (nozīmju atdalīšana)
Ēna var būt:
Aboa
Aboa (fi) ir Somijas vasaras polārstacija Antarktīdā. Izvietojusies Princeses Martas krastā Kraula kalnu ziemeļos pie Basena nunataka. Izveidota 1988. gadā un kopā ar 200 m attālu esošo Zviedrijas Vāsas staciju tiek dēvēta par Nordenšeldas bāzi.
Stacija galvenās ēkas platība ir 250 m² un tā spēj izmitināt 12 pētnieku komandu. Papildus stacijas teritorijā ir vairāki konteineru tipa moduļi (dzīvojamie, saimnieciskie un laboratoriju) kas spēj uzņemt vēl 18 cilvēkus. Enerģiju stacijā nodrošina kā dīzeļģeneratori, tā arī vēja ģeneratoru un saules bateriju sistēma.
Kipras karogs
Kipras Republikas karogs tika sākts izmantot 1960. gada 16. augustā pēc Cīrihes un Londonas vienošanos, kad Kipra tika pasludināta par neatkarīgu valsti.
Izskats
Balts karogs ar vara krāsas salas kontūru un diviem sakrustotiem olīvu zariem zem tās. Malu attiecība 3:5.
Kanādas karogs
Karogā izmantotas divas krāsas - sarkana un balta. Uz centrālās, baltās daļas ir sarkana cukura kļavas lapa, abās pusēs balto daļu ierāmē vertikālas sarkanas svītras. Baltā daļa divkārt platāka par sarkanajām sānu daļām.
Karoga malu attiecības ir 2 : 3.
Karogs simbolizē divus okeānus, kas apskalo Kanādas krastus — Kluso okeānu un Atlantijas okeānu — un valsti, kura atrodas starp tiem.
Kļavas lapa apzīmē nācijas vienotību. Baltā krāsa karogā simbolizē Francijas monarhijas krāsu.
Koknese (valsts)
Koknese (la, de) bija seno latgaļu ķēniņvalsts (la) pie Daugavas ūdensceļa. Tās pārvaldes centrs atradās Kokneses pilī.
Nosaukuma izcelsme
Tiek uzskatīts, ka senākā Kokneses vietvārda (Kukonoyse) etimoloģija saistāma ar vārdu “koks” (augšzemnieku “kūks”) — varbūt ar nozīmi “koku savākšanas, sanešanas vieta”. Vēsturiski bijuši vairāki Kokneses nosaukuma vāciskie un krieviskie varianti. Kokneses vārda vikingu vai vācu cilmes (Koggen+naes — “kuģa deguns”) hipotēzes piekritēji to saista ar kuģa smailo galu.
Pēc citas hipotēzes vietvārds ir atvasināts no upes Koknas nosaukuma, kā agrāk tikusi dēvēta Pērses upe. Šo latgaļu izcelsmes vietvārdu krievi varējuši saprast no savas valodas viedokļa (куконос — 'kumps deguns') kā objektu, kas atrodas augstā izliektā zemes ragā. Liekas, par pareizu uzskatāms norādījums, ka šis latgaļu vietvārds citu valodu ietekmē pārveidojies (latīņu Kukenois, lejasvācu Kokenhus, Kokenhusen).
Teritorija
Rietumu pusē Koknese robežojusies ar Aizkraukles, Lielvārdes un Remines pilsnovadiem Daugavas lībiešu zemēs, ziemeļos ar Tolovas zemēm, austrumos ar Jersikas valsts Alenes pilsnovadu, bet dienvidos ar sēļu zemi, taču daudz nepārsniedzot Daugavu. Tādējādi Kokneses valsts ieņēmusi ap 20x50 km, t.i., ap 1000 km2, lielu teritoriju, kur atradušās četras piecas pilis.
Hronoloģija
Livonijas krusta karu laikā Kokneses pilī valdīja ķēniņš Viesceķis (rex Vesceka de Kukenois), kura kristītais vārds it kā bijis Vjačeslavs (kriviču: Vjačko) un, iespējams, viņš ir bijis Polockas kņazu (kuri bija cēlušies no skandināvu vikingiem) radinieks. Daļa Kokneses iedzīvotāju hronikā dēvēti par pareizticīgiem rutēņiem (la), tomēr tas vēl nenorāda uz viņu etnisko piederību.
1215. gadā Polockas kņazs atsacījās no tiesībām uz Koknesi, lai gan viņam tādas nav bijušas. 1238. gadā pils nokļuva Rīgas bīskapa pakļautībā. 1269. gadā Koknesi izlēņoja Tīznehauzenu dzimtai. 1277. gadā Koknese ieguva pilsētas tiesības un kļuva par ilgstošu cīņu objektu starp Livonijas ordeni un Rīgas arhibīskapiju.
Jevgeņijs Svešņikovs
Jevgeņijs Svešņikovs (ru; dzimis Čeļabinskā, miris  Maskavā) bija krievu šahists, lielmeistars, kā arī treneris un šaha literatūras autors. Ir devis lielu ieguldījumu atklātņu teorijā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1950. gadā Čeļabinskā, izstrādāja oriģinālu sicīliešu aizsardzības variantu, kas ir nosaukts par Čeļabinskas jeb Svešņikova variantu. 1977. gadā kļuva par starptautisko lielmeistaru šahā. Dzīvoja Rīgā, 2003. un 2008. gadā bija Latvijas čempions. no 2002. gada šaha sacensībās pārstāvēja Latvijas šaha federāciju, bet kopš 2015. gada 4. novembra J. Svešņikovs pārstāvēja Krievijas šaha federāciju.
Miris 2021. gada 18. augustā. Viņa dēls šahists Vladimirs Svešņikovs pārstāv Latviju.
Greiema Zeme
Greiema Zeme (, es) ir dabas apgabals Rietumantarktīdā. Aizņem Antarktīdas pussalas ziemeļu daļu no līnijas starp Džeremija ragu rietumu krastā un Agasi ragu austrumu krastā. Dienvidos robežojas ar Elsvērta Zemi. Zemes rietumu un ziemeļrietumu piekrasti aizņem Faljēra, Lubē, Greiema, Danko un Deivisa krasti, austrumu piekrasti — Boumena, Foina un Oskara II krasti. Austrumu piekrastes lielāko daļu aizņem Larsena šelfa ledājs. Augstākais punkts ir 2328 m augstais Slesora kalns zemes vidusdaļā. Zemes rietumu un ziemeļaustrumu piekrastē daudz salu, ko no kontinenta atdala Grandidjē, Žerlaša un Brensfīlda šaurumi.
Greiema Zemes krastus pirmais ieraudzīja britu kara jūrnieks Edvards Brensfīlds 1820. gada janvārī. Tā paša gada novembrī apvidu tagadējās Triniti pussalas apvidū apmeklēja amerikāņu roņu mednieks Natenjels Pālmers, kurš apvidu nosauca par Pālmera Zemi. 1832. gadā pussalas rietumu piekrasti (tagadējo Greiema krastu) apsekoja un nokartēja britu ekspedīcija Džona Bisko vadībā un nosauca par Greiema Zemi, godinot seru Džeimsu Greiemu (Sir James Robert George Graham), britu admiralitātes pirmo lordu Bisko ekspedīcijas laikā. Sākotnēji Greiema Zemes izplatība tika noteikta līdz Boumena pussalai austrumu krastā un 73°25'S 72°00'W koordinātēm rietumu krastā.
Līdz 1964. gadam par Greiema Zemi britu avotos dēvēja visu Antarktīdas pussalu. Lai novērstu nosaukumu konfliktu (amerikāņu avotos pussalu dēvēja par Pālmera Zemi), tika panākta vienošanās par pussalas tagadējo nosaukumu, Greiema Zemes vārdu atstājot pussalas ziemeļu daļai.
Žurkas
Žurkas, žurku ģints (Rattus) ir peļu dzimtas (Muridae) grauzēji. Ir zināmas 58 sugas, kas pārsvarā dzīvo tropu un subtropu mežos. Visplašāk izplatītās sugas ir pelēkā žurka (Rattus norvegicus) un melnā žurka (Rattus rattus), kuras kopā ar cilvēkiem ir izplatījušās pa visu pasauli. Vienīgās vietas, kur žurkas nav radušas sev mājvietu, ir aukstie Arktikas un Antarktikas apvidi, kā arī dažas okeānu salas. Latvijā ir sastopamas abas šīs sugas; gan pelēkā žurka, gan melnā žurka.
Žurkas var viegli pieradināt un turēt mājās izklaidei kā mājdzīvniekus (sk. dekoratīvās žurkas). Zinātniskiem pētījumiem un dažādu medicīnisko preparātu pārbaudei no pelēkajām žurkām ir selekcionētas daudzas laboratorijas žurku līnijas, kuru īpatņi savā starpā ir pēc iespējas ģenētiski identiski. Daudzas tautas pasaulē žurkas izmanto pārtikā; Āfrikā, Āzijā, kā arī Austrālijā aborigēni medī žurkas. Indijā žurkas tiek audzētas kā delikatese.
Ne visas žurku sugas pieder pie žurku ģints (Rattus), piemēram, bandikota žurkas (Bandicota). Peļu dzimtā grauzējus, kas līdzīgi parastajām žurkām, sauc par žurkām, bet tos, kas līdzīgi parastajām pelēm, par pelēm.
Izskats un ieradumi
Žurkas ir palieli grauzēji, salīdzinot ar pelēm, abas grupas pieder pie Vecās pasaules peļu apakšdzimtas (Murinae). Ir pieņemts mazākos grauzējus saukt par pelēm, lielākos par žurkām. Žurku svars parasti nepārsniedz 500 g. Žurku ķermeņa garums 8—30 cm, astes garums apmēram līdzīgs ķermeņa garumam.
Žurkas var pārnēsāt mēra, leptospirozes, trakumsērgas, trihinelozes un dažu zarnu infekciju slimību ierosinātājus.
Mājas žurkas ir draudzīgākas kā savvaļas žurkas, tās ir mierīgas, ziņkārīgas un labprāt kontaktē ar cilvēku. Atkarībā no šķirnes, to krāsa var būt ļoti dažāda. Lielākā daļa mājas žurku šķirņu ir selekcionētas no pelēkajām žurkām, lai gan pieradinātas ir arī melnās žurkas.
Izplatība
Kādreiz žurkas dzīvoja tikai Āzijā. Attīstoties tirdzniecībai, žurkas nonāca Eiropā, bet vēlāk izplatījās pa visu pasauli. Ir uzskats, ka melno žurku dzimtene ir Indija. Latvijā melnās žurkas parādījās ap 11.—12. gadsimtu. Pelēkās žurkas ienāca vēlāk. Pētnieku domas dalās par to, kad Eiropā ienāca pelēkās žurkas. Vieni uzskata, ka no savas dzimtenes Ķīnas tās emigrējušas jau ap 10. gadsimtu, citi, ka tas noticis vēlāk. Ir ziņas, ka 16. gadsimtā nezināmu iemeslu dēļ noticis pelēko žurku demogrāfiskais sprādziens, tās pārpeldējušas Volgas upi un devušās tālāk uz Eiropu. Latvijā pelēkās žurkas parādījās 18. gadsimtā. Būdamas agresīvākas par melnajām žurkām un spējīgākas piemēroties dažādiem dzīves apstākļiem, tās iekaroja aizvien plašākas teritorijas, izspiezdamas no ierastajām dzīvesvietām miermīlīgās veģetārietes melnās žurkas.
Izmantošana pētniecībā
19. gadsimta beigās, kad sāka attīstīties medicīnas zinātne, žurkas sāka izmantot eksperimentiem. 2004. gadā tika atšifrēts pelēkās žurkas genoms un noskaidrots, ka aptuveni 90 procentu ekvivalento gēnu pelēkajām žurkām un cilvēkiem ir līdzīgi. Daudzi no šiem vienādajiem gēniem atbild par dažāda veida saslimšanām, tādēļ žurkas var izmantot kā modeļorganismus cilvēku slimību izpētē. Pelēkajai žurkai ir 21 hromosomu pāris (apmēram 2,75 miljardi nukleotīdu pāru), bet cilvēkam — 23 hromosomu pāri ar apmēram 2,9 miljardiem nukleotīdu bāzu pāru.
Austrijas karogs
Austrijas karogs kļuva par nacionālo karogu 1919. gadā, atcelts 1933. gadā. Renovēts kā valsts karogs 1945. gadā. Neoficiāli tiek lietots jau kopš 13. gadsimta.
Austrijas karogs ir taisnstūra formas, malu attiecība 2:3, sastāv no trim vienādu attiecību horizontālām svītrām — augšēja un apakšējā sarkana, vidēja balta.
Sarkana krāsa simbolizē patriotu asinis, kas izlietas cīņā par brīvību un Austrijas Republikas neatkarību. Baltā krāsa ir brīvības simbols.
Kipras ģerbonis
Kipras Republikas ģerbonī attēlots balodis, kurš nes olīvas zaru virs 1960. gada skaitļa (Kipras Republikas neatkarības iegūšanas gads). Fons ir vara dzeltens, kas simbolizē salas kādreiz bagātīgās vara atradnes, no kā cēlies Kipras nosaukums.
Ārons Koplends
Ārons Koplends (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu komponists, kompozīcijas pasniedzējs un diriģents. Rakstījis skaņdarbus orķestrim, operas, baletus, kā arī mūziku kinofilmām. Bijis viens no vadošajiem ASV komponistiem. Savos darbos apvienojis modernismu ar Amerikas rietumu mūzikas stilu un latīņamerikāņu mūziku. Strādājis visdažādākos mūzikas stilos — no tautas mūzikas līdz džezam.
Par mūziku filmām Koplends sešas reizes nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai. Vienu reizi no šīm nominācijām balvu arī saņēmis — par labāko oriģinālmūziku filmai The Heiress (1949). Pārējās nominācijas bijušas par mūziku filmām "Par pelēm un cilvēkiem" (Of Mice and Men, 1939), Our Town (1940), The North Star (1943).
Dzimis 1900. gadā Bruklinā lietuviešu ebreju emigrantu ģimenē (pirms ierašanās ASV tēva uzvārds bija Kaplāns). No 1921 līdz 1924. gadam mācījies pie Nadjas Bulanžē Fonteneblo Parīzē. Draudzējās ar Leonardu Bernstainu. Makartisma laikā Koplenda darbību izmeklēja FIB, un viņš bija spiests liecināt ASV Kongresā.
Pie Koplenda mācījušies Elmers Bernstains, Pols Bolss, Bencions Orgads un Einojuhani Rautavāra.
Azavāda
Azavāda (tuaregu: ⴰⵣⴰⵓⴷ, Azawd;, Azawād; vai Azaouad) ir teritorija Mali ziemeļos, kā arī īslaicīgi pastāvējusi valsts, ko 2012. gadā pēc tuaregu sacelšanās pasludināja Azavādas Nacionālās atbrīvošanas kustība (ANAK).
Magdeburga
Magdeburga  ir pilsēta Vācijas austrumos pie Elbas upes, Saksija-Anhaltes federālās zemes galvaspilsēta. Otrā pasaules kara laikā pilsēta tika nopostīta gaisa uzlidojumos, un pēc 1945. gada tā ir praktiski uzcelta no jauna.
Azavāda
Teritoriālās pretenzijas
Azavādā ir ietverti Mali reģioni Timbuktu, Kidala, Gao, kā arī daļa Mopti reģiona, kas ir aptuveni 60% Mali platības. Teritorijas lielākā pilsēta ir Gao, tā bija arī pagaidu galvaspilsēta, savukārt pēc tam par galvaspilsētu tika iecerēta Timbuktu, otra lielākā pilsēta.
Magdeburga
Vēsture
Pirmoreiz minēta Kārļa Lielā rakstos 805. gadā. Ķeizars Otons I 10. gadsimtā Magdeburgā dibināja arhibīskapiju. 1035. gadā Magdeburga saņēma tiesības rīkot tirdzniecības sanāksmes. No šim tiesībām vēlāk izveidojās Magdeburgas tiesības, kuras tika piešķirtas ļoti daudzām Viduseiropas un Austrumeiropas pilsētām.
13. gadsimtā Magdeburga kļuva par Hanzas savienības pilsētu.
Ievērojami objekti
Jauna ēka ir "Zaļā citadele" (Grüne Zitadelle), tā ir pēdējais arhitekta Frīdensreiha Hundertvasera projekts.
Ēna (Odefransa)
Ēna (, izrunā: ) ir Francijas departaments. Tas ir viens no Pikardijas trim departamentiem, kā arī viens no sākotnējiem 83 departamentiem, kas tika izveidoti Franču revolūcijas laikā. Departamenta platība ir 7369 km², bet iedzīvotāju skaits 2008. gadā bija 538 790. Ēnas administratīvais centrs ir Lāna (aptuveni 24 tūkstoši iedzīvotāju), lai gan lielākā pilsēta ir Senkantēna (aptuveni 54 tūkstoši iedzīvotāju). Ēna sīkāk iedalās 5 apgabalos (arrondissements):
Magdeburga
Cilvēki
Magdeburgā dzimuši:
Valērijs Žolnerovičs
Valērijs Žolnerovičs (dzimis Ventspilī) ir Latvijas vieglatlēts, kura pamatdisciplīna stadionā ir 3000 m šķēršļu skrējiens, bet pēdējos gados aktīvi pievērsies pusmaratonam un maratonam, kur pārstāvēja Latviju. Latvijas rekordists maratonā (2:14:23,2).
Karjera
V. Žolnerovičs 10 reizes ir uzvarējis Latvijas čempionātos dažādās distancēs (1500 m, 3000 m, 5000 m, 3000 m šķ, pusmaratonā un krosā). 3000 m šķēršļu skrējienā viņš startēja, kur palika 32. vietā ar rezultātu 8:37,65 min. Piedalījās arī, šoreiz maratona distancē, kur traumas dēļ nefinišēja.
2010. gadā V. Žolnerovičs uzvarēja Nordea Rīgas maratona pusmaratona distancē ar rezultātu 1.05:40, pārspējot Pāvelam Loskutovam piederējušo līdzšinējo sacensību rekordu. viņš laboja Latvijas rekordu šajā distancē, Lisabonas maratonā pusmaratonu noskrienot 1.04:43 un tādējādi pārspējot savam trenerim Aleksandram Prokopčukam kopš 1997. gada piederējušo rekordu.
2013. gada 14. aprīlī, ar rezultātu 2.15:55 finišējot 8. vietā Vīnes maratonā, V. Žolnerovičs par vienu sekundi laboja A. Prokopčukam piederējušo Latvijas rekordu arī maratona distancē. Tā paša gada oktobrī viņš Frankfurtes maratonā Latvijas rekordu uzlaboja līdz 2.14:33.
1929. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā
1929. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Cīrihē, Šveicē. Tas bija trešais Pasaules čempionāts profesionāļiem un tajā notika divas sacensības — atsevišķi grupas braucieni profesionāļiem un amatieriem.
Ebreju autonomā apgabala karogs
Ebreju autonomā apgabala karogs ir Ebreju autonomā apgabala simbols. Pieņemts 1996. gada 31. jūlijā.
Autoceļš P83
P83 autoceļš Lubāna—Dzelzava ir Latvijas reģionālais autoceļš, kas savieno Lubānu ar autoceļu P37 Bučauskā pie Dzelzavas. Autoceļa kopgarums ir 24 km, no kuriem 8 km ir ar asfaltbetona segumu, bet 15 km — ar grants segumu. Ceļš šķērso Madonas novadu.
Autoceļš divreiz šķērso Liedes upi un vienreiz Nidrīti, kā arī vairākas sīkākas upītes.
Artilērija
Artilērija (no fr) ir šaujamieroči, kas šauj lielus lādiņus. Termins arī apzīmē karaspēka daļu, kura apkalpo šos ieročus. Artilēriju uzskata par sauszemes karaspēka galveno triecienspēku.
Edgars Degā
Edgars Degā (, dzimis kā Ilērs Žermēns Edgars de Gā, miris ) bija 19. gadsimta franču gleznotājs, grafiķis un tēlnieks. Viņu bieži uzskata par vienu no impresionisma aizsācējiem, lai gan viņš pats sevi dēvēja par reālisma mākslinieku. Degā īpaši saistīja deja, lielākajā daļā viņa darbu ir attēloti dejotāji. Degā ir īpaši slavēts par viņa prasmi attēlot kustību un ķermeņus kustībā.
Lindstrems
Lindstrems (sv vai Lindström; sieviešu dzimtē Lindstrema) ir zviedru cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Fraternitas Baltica
Fraternitas Baltica bija pirmā Rīgā dibinātā vācbaltiešu studentu korporācija.
Tās devīzes bija: "Draudzība, priecīgs prāts, tikums, zināšanas — nekad nedrīkst baltiem trūkt" (de) un In Treuen fest (uzticībā stiprs).
Vēsture
Dibināta 1865. gadā pie Rīgas politehnikuma kā Fraternitas Polytechnici Baltici. 1867. gadā kopā ar citiem politehnikuma studentiem izveidoja Vispārējo politehniķu konventu (APC), kas regulēja visu studentu dzīvi RPI. 1869. gadā iekšējo nesaskaņu dēļ, no Fraternitas Baltica izstājās vairāki biedri, kas nodibināja korporāciju Concordia. 1871. gadā piedalījās Rīgas šaržēto konventa dibināšanā (C!C!).
1959. gadā Vācijā esošie Fraternitas Baltica filistri, kopā ar citu vācbaltu korporāciju filistriem piedalījās studentu korporācijas Curonia Goettingensis dibināšanā, kuru vēlāk deklarēja par oficiālo Baltijas korporāciju tradīciju turpinātāju.
Biedri
19. gadsimta beigās Fraternitas Baltica no internacionālas kļuva par vācbaltiešu korporāciju. Vairāki biedri krita Latvijas Neatkarības kara laikā, cīnoties Baltijas landesvērā. Pazīstamākie biedri: arhitekti Heincs Pīrangs, Oskars Bārs, Bernhards Bīlenšteins, Gerhards fon Tīzenhausens, Vācbaltiešu tautas apvienības prezidents Ērihs Mindels.
Dmitrijs Kondratjevs
Dmitrijs Kondratjevs (Дмитрий Юрьевич Кондратьев, dzimis ) ir Krievijas bijušais kosmonauts, militārais lidotājs.
Plakankalne
Plakankalne jeb plato (fr, no plat — 'plakans') ir teritorija ar relatīvi līdzenu reljefu, kas atrodas augstāk par 500 metriem virs jūras līmeņa. Pārsvarā plakankalnes ir paceltas līdzenumu daļas. Piekrastes reģionos plakankalnes mēdz izdalīt jau sākot ar 200 metriem virs jūras līmeņa. Dažkārt par plakankalnēm dēvē arī kalnu apgabalus (Tibetas plakankalne). Pilskalna virsotnes līdzeno daļu sauc par plakumu.
Latvijas autoceļi
Latvijas autoceļi ir ceļi, kas paredzēti autotransporta kustībai Latvijas Republikas teritorijā. Latvijā uzskaitīti 73 592 km autoceļu un ielu. Ceļu tīkla vidējais blīvums ir 1,139 km uz 1 km². Kopējais valsts autoceļu garums ir 20 081 km. Valsts autoceļu tīkla vidējais blīvums ir 0,312 km uz 1 km². Latvijas autoceļus pārrauga Latvijas Republikas Satiksmes ministrija un Valsts akciju sabiedrība "Latvijas valsts ceļi" (LVC).