cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1991. gada 17. marta referendums par PSRS saglabāšanu
Baltijas republiku nostāja
Neilgi pēc 1991. gada 13. janvāra PSRS karaspēka uzbrukuma Viļņas TV tornim Lietuvas Republikas Augstākā Padome 1991. gada 18. janvārī pieņēma rīkojumu "Par Lietuvas Republikas iedzīvotāju aptauju" 9. februārī, kurā vēlētājiem jāatbild uz jautājumu "Vai Jūs esat par neatkarīgu demokrātisku Lietuvas Republiku?" PSRS prezidents Gorbačovs 5. februārī izdeva rīkojumu, kurā šo lēmumu nosauca par mēģinājumu bloķēt referendumu par PSRS saglabāšanu. Viņš to nodēvēja arī par juridiski nepamatotu mēģinājumu veikt plebiscītu par Lietuvas valsts nākotni. Tomēr tautas aptauja Lietuvā notika, kurā piedalījās 84% vēlētāju, no kuriem 90% uz biļetena jautājumu atbildēja pozitīvi. 12. februārī Islande atzina Lietuvu par neatkarīgu valsti.
1991. gada janvāra notikumu un Lietuvas aptaujas iespaidā arī Latvijas un Igaunijas republiku parlamenti pieņēma lēmumus rīkot līdzīgas tautas aptaujas. 1991. gada 3. marta balsojumā Latvijā piedalījās 88% vēlētāju, no kuriem 74% uz biļetena jautājumu atbildēja pozitīvi, bet Igaunijā piedalījās 83% balsstiesīgo iedzīvotāju, no kuriem pozitīvi atbildēja 78% vēlētāju.
Pamatojoties uz šiem rezultātiem Baltijas republiku varas iestādes PSRS saglabāšanas referendumu boikotēja, tomēr PSRS Centrālā vēlēšanu komisija piereģistrēja "patstāvīgi izveidotos vēlēšanu iecirkņus" Rīgā un citās pilsētās un rajonos ar lielu cittautiešu īpatsvaru. Tāpat vēlēšanu iecirkņi tika izveidoti PSRS karaspēka daļās.
Rezultāti Latvijā un citās referendumu boikotējušajās republikās
Šo republiku valdības neveidoja Centrālās vēlēšanu komisijas, bet PSRS Centrālā vēlēšanu komisija piereģistrēja "tautas deputātu padomju, darbaļaužu kolektīvu un armijas daļu patstāvīgi izveidotos vēlēšanu iecirkņus". Vēlēšanās piedalījās mazāk kā 50% balsstiesīgo un šie rezultāti netika oficiāli paziņoti.
Santorine
Santorine (, Santoríne) jeb Tira, vēsturiski Tēra (, Téra), ir sala Egejas jūras dienvidos, aptuveni 200 km uz dienvidaustrumiem no Grieķijas kontinentālās daļas un aptuveni 100 km uz ziemeļiem no Krētas. Santorine atrodas Kiklādu salu grupā.
Santorini uzskata par aktīvu vulkānu, jo tas ir vairākas reizes izvirdis pēdējo 10 tūkstošu gadu laikā. Aptuveni pirms 3600 gadiem notika viens no lielākajiem izvirdumiem cilvēces vēsturē, kas salā iznīcināja seno Akrotiras pilsētu un, iespējams, izraisīja Mīnojas civilizācijas norietu. Pēdējais izvirdums notika 1956. gadā, kad ar to saistītās zemestrīces rezultātā tika nopostīti 85% no cilvēku mājokļiem salā.
Pēc 2011. gada tautas skaitīšanas datiem Santorinē dzīvo aptuveni 15,6 tūkstoši cilvēku. Uz salas ir attīstīta tūrisma nozare.
Juhans Kikass
Juhans "Jāns" Kikass (et; —) bija Igaunijas svarcēlājs, startēja vidējā svarā. Viņš ieguva bronzas medaļu 1924. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, uzstādot jaunu pasaules rekordu raušanā.
Kikass sākotnēji trenējās riteņbraukšanā, bet svarcelšanai pievērsās 1921. gadā 29 gadu vecumā. Nākamajā gadā viņš pasaules čempionātā ieņēma ceturto vietu. 1925. gadā viņš izcīnīja savu vienīgo Igaunijas čempiona titulu. Pēc sportista karjeras beigām viņam Tallinā piederēja metālapstrādes darbnīca. Kikass gāja bojā savā darbnīcā Tallinā 1944. gadā Padomju aviācijas uzlidojumā.
Hora acs
Hora acs ir sens ēģiptiešu simbols, visu redzošā, visu zinošā dieva tēls. Ēģiptē acs pārsvarā veica drošības un aizsarga funkciju. Pazīstamākā ēģiptiešu mākslas maniere ir cilvēka acs ar piekūna pazīmju papildinājumu.
Šis izplatītais Ēģiptes amulets bija tā saucamā Vadžitas acs – zizlī iestrādāta debesu dieva Hora piekūnacs. Acs te simbolizē plašu redzesloku un zināšanas, zizlis – valdnieka varu. Uzskatīja, ka šāds amulets nodrošina neievainojamību un mūžīgu auglību.
Dzērvīte (Savītes pieteka)
Dzērvīte ir Savītes kreisā krasta pieteka Madonas novada Bērzaunes pagastā.
Tek rietumu virzienā. Ietek Savītē pie Viesunēnu mājām. Upi šķērso valsts autoceļš V880 (Bērzaune – Viesūnēni – Zīdiņi).
Francijas Ceturtā republika
Francijas Ceturtā republika, oficiāli Francijas Republika (franču: République française), pastāvēja no 1946. līdz 1958. gadam. Lai arī lielā mērā pirmskara Trešās republikas mantiniece, valsts politisko modeli noteica jauna konstitūcija, ko pieņēma 1946. gada 13. oktobrī. Lai arī jaunā konstitūcija centās radīt stabilāku politisko sistēmu, republikai 12 gadu vēsturē bija 21 valdība.
Šajos gados Francijā iesākās strauja ekonomiskā izaugsme, izveidojās moderns valsts sociālās aizsardzības modelis, notika vēsturiska samierināšanās ar Rietumvāciju un sākās Eiropas ekonomiskās kopienas veidošana. Politiskas problēmas radīja Francijas koloniālās impērijas sabrukuma sākums. Pirmās neatkarību ieguva Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorijas, taču franči nebija gatavi aiziet no Franču Indoķīnas, sākās Pirmais Indoķīnas karš. 1954. gadā sākās Alžīrijas neatkarības karš, kas izraisīja politisko krīzi, Ceturtās republikas sabrukumu, Šarla de Golla nākšanu pie varas un Piektās republikas izveidošanu.
Izveidošana
Pēc Francijas atbrīvošanas no Vācijas okupācijas un pronacistiskā Višī režīma sagrāves, izveidojas Francijas Pagaidu valdība, kuru vadīja Brīvās Francijas pretestības kustības vadītājs Šarls de Golls. Pirmskara politiķu reputāciju bija sagrāvusi viņu nespēja pretoties vācu iebrukumam 1940. gadā un sadarbība ar Višī režīmu. Lielu popularitāti ieguva Francijas Komunistiskā partija. Pirmajos pēckara mēnešos Pagaidu valdība ierosināja sociāldemokrātiskas valsts izveidošanu ar plānveida ekonomiku. Sākās uzņēmumu nacionalizācijas un sociālās likumdošanas pieņemšana.
1945. gada 21. oktobrī notika pirmās Satversmes sapulces vēlēšanas, pēc kurām 1946. gada janvārī izveidojas trīs partiju — komunistu, sociālistu un kristīgo demokrātu koalīcija, kas no varas atspieda gollistus, lai arī kristīgie demokrāti sākotnēji atbalstīja de Gollu. Paralēli lielajām partijām nostiprinājās mazās republikāņu un bijušo pretestības cīnītāju partijas, kā arī veidojās jaunas gollistu partijas.
Satversmes satversmē De Golls aizstāvēja prezidentālas republikas modeļa ieviešanu un pretojās partiju sistēmas atjaunošanai. Politiskie konflikti noveda pie viņa atkāpšanās 1946. gada janvārī. Vienkameras parlamenta prezidentālās republikas konstitūcijas modeli aizstāvēja komunisti un sociālisti, bet tam pretojās gollisti un kristīgie demokrāti. Konstitūcijas projektu noraidīja 1946. gada 5. maija referendumā.
1946. gada 2. jūnijā notika otrās Satversmes sapulces vēlēšanas, kurās uzvarēja kristīgo demokrāti, sociālistu un komunistu alianse. Ņemot vērā prezidentālās republikas modeļa neveiksmi iepriekšējā referendumā, koalīcija izstrādāja jaunu konstitūcijas modeli, kuru, par spīti de Golla aicinājumiem noraidīt, apstiprināja 1946. gada 13. oktobra referendumā un tā stājās spēkā 27. oktobrī. Saskaņā ar konstitūciju tika izveidota parlamentāra republika ar divkameru parlamentu, kurā izpildvaru vadīja premjerministrs, valsts prezidentam atstājot tikai ceremoniālas funkcijas.
1953. gadā pieņēma vairākus konstitūcijas labojumus, kas vienkāršoja neuzticības izteikšanu valdībai, pastiprināja premjerministra pilnvaras, aizvietoja proporcionālo vēlēšanu sistēmu ar mažoritāro sistēmu.
Pastāvēšana
1946. gada 10. novembra vēlēšanās komunisti kļuva par lielāko partiju un viņu līderis Moriss Terēzs neveiksmīgi centās kļūt par premjerministru, taču premjerministra un valsts prezidenta posteni ieguva sociālisti. Sākoties Aukstajam karam komunistus, kas ieņēma vicepremjera posteni un četras ministru vietas, 1947. gada 5. maijā izslēdza no valdošās koalīcijas, vienlaikus joprojām opozīcijā atstājot gollistus. Tā kā komunistu un gollistu koalīcija politisko pretstatu dēļ nebija reāla, valsti turpmāk vadīja nestabila sociālistu, kristīgo demokrātu un centriski-labējo partiju koalīcija, kas zināma kā Trešais spēks (Troisième Force). Pēc 1951. gada sociālisti pameta šo koalīciju un turpmāk koalīciju atbalstīja mazās centriski-labējās partijas.
1949. gada aprīlī Francija piedalījās NATO dibināšanā. No 1948. līdz 1951. gadam ASV Māršala plāna ietvaros Francijai piešķīra 2,3 miljardus dolāru. Kopumā no 1946. līdz 1953. gada ASV piešķīra 4,9 miljardus dolāru. Ekonomikas modernizācija un draudzīgu attiecību izveidošana ar Rietumvāciju noveda pie Eiropas Ogļu un tērauda kopienas izveidošanas 1952. gadā. Eiropas integrācijas projektu vadīja divkārtējais premjerministrs un ārlietu ministrs Robērs Šūmanis.
Ekonomikā strauji nostiprinājās valsts kontrole. Valdība nacionalizēja ogļu, gāzes, auto un aviācijas nozares uzņēmumus, kā arī lielākās bankas, apdrošināšanas kompānijas. Valsts izstrādāja ekonomikas attīstības plānus. Uzņēmumos veidoja vadības komitejas, kurās bez īpašniekiem un vadītājiem iesaistīja arī strādniekus. Sociālā likumdošana nosacīja vienādus ienākumus vīriešiem un sievietēm, paplašinājās bezdarbnieku atbalsta programmas, tika ieviesta 40 stundu darba nedēļa, apmaksātu atvaļinājumus un virsstundu darba apmaksu. Ieviesa garantēto minimālo algu, pabalstus ģimenēm ar bērniem un nosacīja 65 gadu pensionēšanās vecumu.
1951. gada 17. jūnija vēlēšanās visvairāk balsis ieguva 1947. gadā izveidotā gollistu partija, kas kopā ar komunistiem arī šoreiz tika atstāti ārpus valdības.
Pēc smagas franču sakāves Indoķīnas karā, 1954. gada maijā ar sociālistu un komunistu atbalstu izveidojās Pjēra Mendesa-Fransa valdība, kuras galvenais ārpolitikas mērķis bija kara izbeigšana. 1954. gada Ženēvas miera konference noveda pie Vjetnamas sadalīšanas Ziemeļvjetnamā un Dienvidvjetnamā. Lai arī 1954. gada novembrī sākās Alžīrijas neatkarības karš, Mendess-Franss panāca vienošanos par neatkarības piešķiršanu Tunisijai un Marokai no 1956. gada marta.
Pēc 1956. gada janvāra vēlēšanām izveidojās centristu un sociālistu Republikāņu frontes koalīcijas valdība, kas sākotnēji saņēma arī komunistu atbalstu, taču piekopa aizvien represīvāku politiku Alžīrijā, pret ko protestējot valdību pameta vairāki ministri. 1956. gada oktobra beigās Francija iesaistījās neveiksmīgajā Suecas krīzē.
Armijas sacelšanās
1958. gada 13. maijā, baidoties, ka jaunais Francijas premjerministrs no kristīgo demokrātu partijas ir gatavs uzsākt sarunas ar Alžīrijas neatkarības cīnītājiem, Franču Alžīrijā izvietotās armijas ģenerāļi sagrāba varu pār kolonijas administrāciju un atsacījās atzīt Parīzes valdību. Militāristi pieprasīja nacionālās vienotības valdības veidošanu uzticēt nacionālajam varonim de Gollam, kurš šajā laikā iestājās par franču kolonistu tiesībām Franču Alžīrijā un pret neatkarības piešķiršanu šai kolonijai. 24. maijā desantnieki no Alžīrijas bez pretošanās ieņēma Korsiku un jau plānoja Parīzes desanta operāciju.
29. maijā politiķi piekrita armijas prasībām un Valsts prezidents uzticēja valdības grožus de Gollam, faktiski legalizējot valsts apvērsumu. 1. jūnijā de Golla valdība saņēma 329 deputātu atbalstu, pret balsoja 224 un atturas 37. 1958. gada 28. septembra referendumā apstiprināja jaunu konstitūciju, saskaņā ar kuru tika izveidota prezidentāla republika un 21. decembrī de Gollu ievēlēja par Francijas prezidentu.
Varis Liepa
Varis Liepa (dzimis, miris ) bija latviešu biologs un ornitologs.
1963. gadā absolvējis Latvijas Valsts universitātes Bioloģijas fakultāti. Pēc universitātes uzsācis darbu Latvijas Zinātņu akadēmijas Bioloģijas institūtā, kur nostrādāja līdz pat pensijas vecumam. Nodarbojies ar putnu orientācijas pētījumiem, rakstījis zinātniskus un populārzinātniskus rakstus, kā eksperts piedalījies aizsargājamo dabas teritoriju ornitoloģisko vērtību izpētē. Viens no Latvijas Ornitoloģijas biedrības dibinātājiem.
Mūža nogalē dzīvojis Talsu novadā, Spārē.
Jons Andoni Goikoečea
Jons Andoni Goikoečea Lasa (eu, dzimis ) ir bijušais Spānijas futbolists, spēlēja pussarga un uzbrucēja pozīcijā, bijis Spānijas futbola izlases dalībnieks.
Savu karjeru sācis CA Osasuna komandā, bet savus vislielākos panākumus guvis ar FC Barcelona komandu, ar kuru viņš izcīnīja četrus La Liga titulus un Eiropas kausa trofeju 1992. gadā. Spēlējis arī Real Sociedad un Japānas komandā Yokohama Marinos.
Ar Spānijas futbola izlasi piedalījies 1994. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Barcelona
Nove Zāmki
Nove Zāmki ir pilsēta Slovākijā, Nitras apgabala Nove Zāmku apriņķa centrs pie Nitras upes.
Vēsture
Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Nove Zāmki līdz 1918. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Ēršekūjvāra (Érsekújvár). Pilsēta veidojās ap no 1573. līdz 1581. gadam celtajam ideāla plāna cietoksnim, kurš mūsdienās attēlots pilsētas ģerbonī. To vairākkārt centās ieņemt turki, līdz 1663. gadā tas vieņiem izdevās un līdz 1685. gadam Nove Zāmki bija turku vilajeta centrs. 1725. gadā cietoksni nojauca. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, pamatojoties uz Pirmajām Vīnes arbitrāžām no 1938. līdz 1945. gadam ietilpa Ungārijā. 1944. gadā smagi cieta Sabiedroto uzlidojumos. No 1993. gada - Slovākijā.
Cilvēki
2001. gadā vairums pilsētas iedzīvotāju bija slovāki (69,7 %), dzīvoja arī ungāri (27,5 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (71,72 %), nereliģiozi (17,75 %) un luterāņu (3,36 %).
Nove Zāmki ir ungāru rakstnieka Lajoša Kašāka (Lajos Kassák, 1887-1967) dzimtā pilsēta.
Gluholazi
Gluholazi, vēsturiski arī Bādcīgelhalsa , ir pilsēta Polijas dienvidos, Opoles vojevodistē Opavas kalnos pie Čehijas robežas.
Dibināta 13. gadsimta sākumā. Attīstījās kā dzelzs un zelta ieguves centrs. 1428. gadā Husītu karu laikā nopostīti. 18. gadsimtā Silēzijas karu rezultātā pilsēta iekļāvās Prūsijā. Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, tā tika piešķirta Polijai.
Viktors Krasovickis
Viktors Krasovickis (dzimis ) ir plašos korupcijas skandālos iesaistīts Latvijas uzņēmējs, viens no Parex banka dibinātājiem un bijušajiem īpašniekiem. No 1992. līdz 1998. gadam — bankas viceprezidents, no 1998. līdz 2008. gadam — padomes priekšsēdētājs.
Korupcijas skandāli
2008. gada novembrī Latvijas valsts ar Viktoru Krasovicki un Valēriju Karginu noslēdza līgumu par Parex banka kontrolpaketes pārņemšanu. Līguma slēgšanas brīdī abi baņķieri galvoja, ka snieguši patiesas ziņas par bankas stāvokli. Kā nodrošinājumu viņi piedāvāja savus īpašumus pāris miljonu eiro vērtībā. Pēc gadiem ilga tiesas procesa, 2021.gadā tiesa lēma, ka abiem bijušajiem Parex banka akcionāriem par valstij nodarītajiem zaudējumiem ir jāmaksā 124 miljonus eiro. V. Krasovickis un V. Kargins to pārsūdzēja, bet Augstākā tiesa lēma viņiem par sliktu.
Tāpat arī 2011.gadā pret abiem Parex banka bijušajiem īpašniekiem ierosināts kriminālproces par vairāku miljonu vērtu apķīlāto noguldījumu atdāvināšanu saviem dēliem Remam un Georgijam, kā arī saistībā ar vēl kādu noguldījumu noslēgto cesijas līgumu ar kādu Maskavā, Krievijā reģistrēto uzņēmumu Olimpija (no krievu val.: ООО Олимпия). 2013.gadā lieta tika izbeigta noilguma dēļ.
Biogrāfija
Mācījās Rīgas 22. vidusskolā.
No 1970. līdz 1975. gadam studēja Rīgas Politehniskajā institūtā. Pēc augstskolas absolvēšanas 1975. gadā līdz 1989. gadam strādāja valsts ražošanas apvienībā «Komutators».
1989. gadā kopā ar Valēriju Karginu dibināja uzņēmumu «SV Parex». No 1989. līdz 1992. gadam Krasovickis bija uzņēmuma direktors. 1992. gadā tika dibināta «Parex banka». Kargins kļuva par bankas prezidentu, bet Krasovickis — par viceprezidentu. 1994. gadā līdzās pienākumiem bankā Krasovickis kļuva par «Parekss apdrošināšanas kompānijas» prezidentu, amatā bija līdz 2004. gadam.
1998. gadā tika likvidēts bankas viceprezidenta amats, Krasovickis kļuva par «Parex bankas» padomes priekšsēdētāju.
No 2004. gada — bankas prokūrists.
2008. gada novembrī Latvijas Republikai piederošā Hipotēku un zemes banka pārņēma 51% «Parex bankas» akciju no Kargina un Krasovicka par 2 latiem. Līdz pārņemšanai gan Karginam, gan Krasovickim piederēja pa 43% bankas akciju. Līdz ar pārņemšanu Kargins un Krasovickis zaudēja amatus bankā. 2009. gadā Krasovickis izteica nodomu pievērsties konsultāciju biznesam.
Privātā dzīve
Valērijs Krasovickis ir dzimis. Viņš 1980. gados apprecējās ar Ņinu Kondratjevu (laulībā nomainīja uzvārdu uz Krasovicka), ir meita Aleksandra un dēls Georgijs.
šķīrās no sievas Ņinas un mēnesi vēlāk apprecējās ar Rinu Gerškovu. Gerškova 1991. gada sākumā iesniedza šķiršanās pieteikumu, un Ziemeļu rajona tiesā laulība tika šķirta. Tā paša gada nogalē Augstākā tiesa šo lēmumu atcēla. Par spīti tam, 1996. gadā Krasovickis atkal apprecējās ar Ņinu Kondratjevu.
V. Krasovicka brālis ir Felikss Krasovickis, bijušais ātro kredīt u uzņēmuma Via SMS Group īpašnieks, kā arī neoficiāli tiek minēts kā līdzīpašnieks nu jau likvidētajam azartspēļu organizētājam SIA Post-Nevada, kuras aktīvi pēc reorganizācijas 2015.gadā pārgāja SIA Garkalns, Aināram Gulbim piederošā uzņēmuma īpašumā.
Esterhāzi pils
Esterhāzi pils (de) ir Esterhāzi dzimtas rezidence, kas atrodas Austrijas zemes Burgenlandes galvaspilsētā Eizenštatē.
Pils šajā vietā tika uzcelta 13. gadsimta beigās, bet no 1622. gada tā atrodas Esterhāzi dzimtas īpašumā. 16. gadsimta beigās nādora un feldmaršala Pāla Esterhāzi vadībā pils tika izveidota par baroka stila dzimtas galveno rezidenci. 18. gadsimta beigās, Antala Esterhāzi laikā, pili sāka pārbūvēt klasicisma stilā. Pēc Otrā pasaules kara pilī atradās Burgenlandes valdība.
Esterhāzi pils bija dzimtas galvenā vasaras rezidence Jozefa Haidna dzīves laikā. Haidns šeit ilgstoši dzīvoja un strādāja. Pils Haidna zāle (Haydnsaal) ar lielisku akustiku mūsdienās ir slavena koncertzāle.
Kšištofs Jakubovskis
Kšištofs Jakubovskis (pl; dzimis Lomžā) ir Polijas starptautiskais lielmeistars šahā (2009).
Biogrāfija
Daudzkārtējais Polijas jauniešu šaha čempionātu medaļists dažādās vecuma grupās: sudrabs - 1993. gadā (U10), 2002. gadā (U20), bronza - 1995. gadā (U12), 2000. gadā (U18), 2001. gadā (U18). Tāpat izcīnījis medaļas Polijas jauniešu komandu šaha čempionātos un Polijas jauniešu čempionātos ātrajā šahā. 1999. gadā izcīnījis sudrabu Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā. Daudzkārtējais Polijas šaha čempionātu finālu dalībnieks, tāpat sekmīgi piedalījies Polijas komandu šaha čempionātos, kuros izcīnījis zelta individuālā vērtējumā (2008) un sudrabu komandu vērtējumā (2000, 2001). 2001. gadā Avilesā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā. 2005. gadā uzvarējis B turnīrā Gausdal Classics (Norvēģija) šaha festivālā. 2006. gadā uzvarējis Brno starptautiskajā šaha turnīrā. 2014. gadā dalījis 2. vietu Rumānijas pilsētas Aradas starptautiskajā šaha turnīrā Banca Feroviara Open (uzvarējis Aleksandrs Mista).
Par panākumiem turnīros FIDE 2004. gadā Jakubovskim piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2009. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Personīgā dzīve
2016. gadā apprecējies ar Polijas šaha meistari Annu Gasiku.
Madura
Madura (id, mad) ir sala Indonēzijā, Lielo Zunda salu arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Austrumjavas provincē, dalās četros apriņķos. Lielākā apdzīvotā vieta ir Pamekasana, bet iedzīvotāji pieder maduriešu tautai.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Indonēzijas dienviddaļā. Ziemeļos to apskalo Javas jūra, bet Surabajas šaurums rietumos un Maduras šaurums dienvidos to šķir no Javas salas. Sala izstiepta austrumu rietumu virzienā 160 km garumā. Reljefs līdzens, augstākā virsotne ir Landžari kalns (500 m vjl). Salā valda tropiskais klimats. Lielākā daļa salas teritorijas kultivēta, vietām saglabājušies lietusmeži.
Anamarija Lampiča
Anamarija Lampiča (sl; dzimusi Ļubļanā) ir slovēņu biatloniste un distanču slēpotāja.
Karjera
Karjeras sākumā startēja distanču slēpošanā. 2012. gada Pasaules čempionātā junioriem Erzurumā izcīnīja bronzas medaļu stafetē. Piedalījusies 2012. gada ziemas jaunatnes olimpiskajās spēlēs Insbrukā, kur izcīnīja sudraba medaļu 5 km distancē klasiskajā stilā.
Pasaules kausa sacensībās distanču slēpošanā debitēja, ieņemot 51. vietu sprinta kvalifikācijā. Pirmos PK punktus ieguva 2015. gada janvārī Otepē sprintā klasiskajā stilā, iekļūstot pusfinālā un ierindojoties 11. vietā. Pirmo reizi Pasaules čempionātā piedalījās 2015. gadā Fālunā. Phjončhanā sprintā klasiskajā stilā izcīnīja savu pirmo uzvaru PK posmos. Piedalījās. Labāko rezultātu individuāli sasniedza sprintā, ieņemot 7. vietu, bet komandu sprintā ieguva 6. vietu.
2019. gada Pasaules čempionātā kopā ar Katju Višnaru izcīnīja sudraba medaļu komandu sprintā. 2019.—2020. gada Pasaules kausa sprinta disciplīnas kopvērtējumā izcīnīja 3. vietu. 2021. gada Pasaules čempionātā izcīnīja divas bronzas medaļas — individuālajā un komandu sprintā. Pekinā iekļuva sprinta pusfinālā, distances kopvērtējumā ieņemot 12. vietu, 10 km distancē klasiskajā stilā ieņēma 17. vietu. Kopā ar Evu Urevcu startēja arī komandu sprintā (14. vieta).
2022. gada maijā pieņēma lēmumu pāriet uz biatlonu. IBU kausā debitēja Idrē ar 6. vietu sprintā, veicot četrus soda apļus. 8. decembrī viņa debitēja Pasaules kausā biatlonā, ar trim soda apļiem izcīnot piekto vietu un uzrādot ātrāko slēpošanas laiku.
Eduards Fiskovičs
Eduards Fiskovičs (dzimis ) ir Latvijas koru diriģents, komponists un kora mākslinieks.
Andrejs Švirksts
Dzīvesgājums
Dzimis 1897. gada 23. maijā Jersikas pagasta Šlosbergu mājās pie Jersikas pilskalna. Mācījās Līvānu skolā. Pēc skolas beigšanas Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā sāka strādāt dzelzceļa dienestā, 1917. gadā bija viens no latviešu strēlnieku Latgales pulka organizētājiem. Pēc Krievijas impērijas kapitulācijas demobilizējās un strādāja par skolotāju. 1919. gadā beidza skolotāju kursus, bija Jersikas pamatskolas pārzinis (direktors).
Pēc Latgales atbrīvošanas cīņu beigām 1920. gadā Andrejs Švirksts sāka strādāt Daugavpils apriņķa valdē, bija Daugavpils apriņķa valdes priekšsēdētājs (27.03.1928-1934) un apriņķa vecākais (1934-1937). Švirksts veicināja apriņķa lauku skolu būvi Jersikā, Sutros, Indrā, Daugaviešos, Piedrujā un Kalniešos.
Eduards Fiskovičs
Dzīvesgājums
Kopš 2001. gada strādā par kora mākslinieku Valsts Akadēmiskajā korī Latvija. Paralēli studijām un kora mākslinieka darbam no 1998. līdz 2005. gadam strādā par kormeistaru Latvijas Universitātes jauktajā korī Juventus. No 1998. gada strādā arī Stopiņu novada jauktajā korī Ulbroka; no 2005. līdz 2011. gadam strādā Latvijas izdevniecību jauktajā korī Burtnieks par kormeistaru.
Andrejs Švirksts
Dzīvesgājums
1938. gada 1. janvārī viņš kļuva par Daugavpils pilsētas galvu. Švirksta vadībā pabeidza Vienības nama celtniecību, uzbūvēja jaunu svētku estrādi Stropu mežā, atvēra Valsts vēstures muzeja Daugavpils nodaļu. Neilgi pirms Latvijas okupācijas viņš organizēja 1940. gada 15.-16. jūnija Latgales dziesmu svētkus.
Eduards Fiskovičs
Dzīvesgājums
2011. gadā izveido jaukto kori Domino un kļūst par tā māksliniecisko vadītāju.
Daiļrade
2015. gada 10. janvārī Eduarda Fiskoviča komponētais un diriģētais darbs "Confitebor et psallam" saņem XI Starptautiskā Daugavpils Garīgās Mūzikas Festivāla "SUDRABA ZVANI" LR Kultūras ministrijas Staņislava Broka Daugavpils Mūzikas vidusskolas atzinības rakstu par labāko latviešu komponista oriģināldziesmas atskaņojumu.
Andrejs Švirksts
Dzīvesgājums
Miris 1955. gada 3. oktobrī Gorkijas apgabala Kstovas rajona Počinku ciemā.
Piemiņa
2011. gada 17. novembrī pie Daugavpils Vienības nama sienas tika atklāta Andrejam Švirkstam veltīta piemiņas plāksne.
Mustjegi
Mustjegi (et — ‘Melnā upe’) ir Gaujas labā krasta pieteka Igaunijā. Lielākā no Gaujas pietekām Igaunijā. Sākas no Sūrsārjerva ezeriņa Antslas pagastā dienvidos no Antslas. Augštecē tek ziemeļaustrumu virzienā pa Harglas zemieni, vidustecē pagriežas uz dienvidiem. Upes gultne ļoti līkumaina. Upes lejtecē izveidots Gaujas—Mustjegi dabas parks.
Lielākās pietekas ir Ahelo (labā), Melnupe, Vaidava (kreisās). Lielākās apdzīvotās vietas krastos ir Varstu, Meniste, Hargla un Tsirgumē.
Higiēna
Higiēna ir pasākumu kopums, kas nodrošina cilvēka organisma normālu funkcionēšanu un veselības saglabāšanu. Pasaules veselības organizācija ir definējusi, ka higiēna ir apstākļi un ieradumi, kas uztur veselību un preventīvu darbību kopums slimību izplatīšanās novēršanai. Šaurā nozīmē ar terminu "higiēna" saprot tīrību, tomēr tas aptver daudz plašāku kopumu — veselīgu vidi veidojošas profilaktiskas darbības, dzīvesveidu un sadzīves apstākļus.
Higiēna ir arī medicīnas nozare, kas pētī ārējo dzīves apstākļu ietekmi uz cilvēka organismu un veselību, izstrādā pasākumus un normas veselības aizsardzībai pret nelabvēlīgu ārējo faktoru iedarbību. Medicīnas higiēna aptver ar veselības aizsardzību saistītas prakses, piemēram, vides tīrību, instrumentu sterilizēšanu, roku higiēnu, ūdens attīrīšanu un medicīnisko atkritumu iznīcināšanu.
Saistībā ar sabiedrības veselību tiek lietoti apzīmējumi: ķermeņa higiēna, personīgā higiēna, miega higiēna, mentālā higiēna, zobu higiēna, nodarbinātības higiēna — saistībā ar sabiedrības veselību.
Pārtikas, farmācijas un citu produktu ražošanā higiēna ir nozīmīga daļa no kvalitātes nodrošināšanas procesa, pārbaudot produkta atbilstību drošai lietošanai mikrobioloģiskā līmenī un definējot higiēnas prasības ražošanas apritē iesaistītajam personālam. Eiropas Savienība ir definējusi stingras prasības pārtikas higiēnas jautājumos, kuru galvenais mērķis ir nodrošināt augsta līmeņa patērētāju aizsardzību pārtikas nekaitīguma ziņā.
Sarkaņi (Līksnas pagasts)
Sarkaņi ir ciems Līksnas pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 220 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V679. Ciema apkārtnē atrodas Sarkaņu ezers.
Žans Klods Junkers
Žans Klods Junkers (dzimis ) ir Luksemburgas un Eiropas Savienības politiķis. Bijis Luksemburgas premjerministrs no 1995. gada 20. janvāra līdz 2013. gada 4. decembrim un Eirogrupas prezidents no 2005. gada 1. janvārim līdz 2013. gada 21. janvārim. No 2014. gada 1. novembra līdz 2019. gada 30. novembrim bijis Eiropas Komisijas prezidents.
Ievēlēšana par Eiropas Komisijas prezidentu
Junkers ir Kristīgi sociālās tautas partijas (CSV), lielākās Luksemburgas politiskās partijas, līderis. CSV pieder pie Eiropas Tautas partijas, kas savā kongresā Dublinā 2014. gada 7. martā, gatavojoties Eiropas Parlamenta vēlēšanām, izvirzīja Junkeru kā savu kandidātu Eiropas Komisijas prezidenta amatam. Vēlēšanās šī partija ieguva lielāko vietu skaitu (221 vietu no 751).
27. jūnijā Eiropas Padome oficiāli nominēja Junkeru Eiropas Komisijas prezidenta amatam. Pret šo lēmumu uzstājās divi no 28 valstu līderiem — Lielbritānijas premjerministrs Deivids Kemerons un Ungārijas premjerministrs Viktors Orbāns. 15. jūlijā Eiropas Parlaments Junkeru ievēlēja Eiropas Komisijas prezidenta amatā (ar 422 balsīm no 729). Junkers amatā stājās 2014. gada 1. novembrī, nomainot iepriekšējo prezidentu Žuze Manuelu Barozu.
923. gads
923. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Hokeja slavas zālē uzņemto spēlētāju uzskaitījums
Šis ir visu to hokejistu uzskaitījums, kas tikuši uzņemti Hokeja slavas zālē.
Pašlaik Hokeja slavas zālē uzņemti 289 spēlētāji. Kopš 2010. gada slavas zālē uzņemtas arī astoņas sievietes.
Lai gan slavas zālē spēlētāji ierasti tiek uzņemti vismaz trīs gadus pēc to profesionālās karjeras beigām, slavas zāles vēsturē bijuši vairāki gadījumi, kad tas noticis ātrāk, lai īpaši uzsvērtu spēlētāju nopelnu — tie ir bijuši Dits Klepers, Moriss Rišārs, Teds Lindsijs, Reds Kellijs, Terijs Savčuks, Žans Belivo, Gordijs Hovs, Bobijs Ors, Mario Lemjē un Veins Greckis.
Mežgale
Mežgale ir ciems Jēkabpils novada Leimaņu pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta rietumdaļā pie autoceļa V790 33 km no novada domes Jēkabpilī un 176 km no Rīgas. Mežgalē atrodas pagasta pārvalde, tautas nams, bibliotēka, Leimaņu pasta nodaļa. Apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados kā Mežgales ciema padomes (pēc 1954. gada — Leimaņu ciema padomes) un kolhoza «Mežgale» centrālais ciemats.
Redžinalds Hadlins
Redžinalds Alans Hadlins (en; dzimis ) ir amerikāņu scenārists, kinorežisors un producents. Kopā ar savu vecāko brāli Voringtonu Hadlinu viņi zināmi kā Hudlin Brothers. No 2005. līdz 2008. gadam viņš bija kanāla BET izklaides nodaļas vadītājs. Hadlins ir autors vairākiem grafiskajiem romāniem. Producējis 88. Kinoakadēmijas balvas ceremoniju (2016), kā arī citus televīzijas speciālos raidījumus. Atpazīstamību viņš ieguva ar 1990. gada filmu House Party un 1992. gada filmu "Bumerangs", kurām bija režisors. Producējis Kventina Tarantīno filmu "Atsvabinātais Džango", kas saņēma Kinoakadēmijas balvu nominācijā "Labākā filma".
Biogrāfija
Redžinalds Hadlins piedzima Sentervilā, Ilinoisā, skolotājas Helēnas un skolotāja Varingtona ģimenē. Viņa vecākais brālis Varingtons Hadlins arī ir kinorežisors un producents, kā arī aktieris.
Kamēr Hadlins studēja Hārvarda Universitāte, viņš režisēja īsfilmu House Party, kas saņēma vairākas balvas, tajā skaitā pirmās vietas godalgu Black American Cinema Society balvas pasniegšanas ceremonijā. Šī īsfilma kalpoja par pamatu viņa pirmajai tāda paša nosaukuma pilnmetrāžas mākslas filmai.
Divus gadus viņš bija izpildproducents NAACP Image balvas ceremonijām. Šī ceremonija ieguva augstāko reitingu kanālā NBC 2013. gadā, un 2014. gadā kļuva par visaugstāk novērtēto ceremoniju kanāla TV One vēsturē.
Redžinalds Hadlins ir režisējis tādas filmas kā House Party, "Bumerangs", The Great White Hype, The Ladies Man, "Krāpnieki", divas seriāla "Amerikāņu ģimenīte" sērijas, seriāla "Ofiss" sēriju, seriāla The Middle sēriju un vairākas sērijas seriālam Outsourced. Trīs gadu garumā viņš bija vairākkārtējs producents un režisors realitātes seriālam The Bernie Mac Show.
No 2005. līdz 2008. gadam Hadlins bija kanāla BET izklaides nodaļas vadītājs. Viņš ir scenārija autors Marvel Comics sērijai Black Panther no 2005. līdz 2008. gadam, kur par visnozīmīgāko tiek uzskatīta 2006. gada sižeta līnija Bride of the Panther, kurā Storma apprecas ar Melno panteru.
Kinoakadēmijas balvas producēšana
Deivids Hills kopā ar Redžinaldu Hadlinu ir izvēlēti par 88. Kinoakadēmijas balvas pasniegšanas ceremonijas producentiem, kad pēc trīs gadu sadarbības ar Kino mākslas un zinātnes akadēmiju līgumu nepagarināja iepriekšējie producenti Kreigs Zeidans un Nīls Merons.
Moločnas limāns
Moločnas limāns (uk) ir limāns Azovas jūras ziemeļrietumu piekrastē, Ukrainas Zaporižjas apgabalā. Izveidojies Moločnas upes grīvā. Limāns izstiepts 35 km garumā ziemeļ-dienvidu virzienā; no jūras to norobežo 0,3—1 km plata strēle. Limāns sekls, dziļums no 0,5 līdz 3 m. Limāna krastos vairāki kūrortciemati, tajā skaitā Kiriļivkas pilsētciemats pie strēles.
Līdz 15. gadsimtam limāns bija Azovas jūras līcis, bet gadsimta beigās savienojošais šaurums aizsērēja. Ūdens sāļums limānā gadu gaitā ievērojami palielinājās. 1943. gadā limāns tika savienots ar jūru ar mākslīgu kanālu, kurš aizsērēšanas dēļ darbojās neregulāri. 2019. gadā izbūvēts jauns kanāls ar pašattīrošām būvēm.
1974. gadā limāna akvatorija noteikta par valsts nozīmes hidroloģisko liegumu, bet 2010. gadā tas iekļauts Pieazovas nacionālā parka teritorijā. Rāmsaras konvencijas mitraine.
Lācīte (Adažiņas pieteka)
Lācīte ir Adažiņas kreisā krasta pieteka Madonas novada Bērzaunes pagastā.
Tek dienvidu virzienā. Ietek Adažiņā augšpus Dzirnaviņām. Upi šķērso valsts autoceļš P81 (Bērzaune — Vestiena — Ērgļi).
Cirpstene
Cirpstene ir ciems Ventspils novada Vārves pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļos, Ventspils pievārtē 20,5 km no pagasta centra Ventavas, 5,1 km no novada centra Ventspils un 193,4 km no Rīgas.
Aizupieši (Kalupes pagasts)
Aizupieši ir ciems Augšdaugavas novada Kalupes pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 2 km no pagasta centra Kalupes, 33 km no novada centra Daugavpils un 213 km no Rīgas.
Medoles strauts
Medoles strauts var būt:
Jurajs Lerincs
Jurajs Lerincs (sk; dzimis ) ir slovāku šaha problēmists.
Šaha kompozīcija
Jurajs Lerincs sastāda galvenokārt pasaku šaha uzdevumus, taču iemīļojis arī palīgmatus un tiešā mata uzdevumus. Viņš ir slavens ar savām zināšanām pasaku šaha žanrā un savu mājaslapu Chess Composition Microweb, kura pastāv kopš 1998. gada. Tur viņš ir organizējis jau 30 tematiskos konkursus un ievietojis un komentējis 396 savus uzdevumus. Pasaku šaha žanrā ieguvis godalgotas vietas vairākos pasaules čempionātos šaha kompozīcijā, vispirms 2. čempionātā bronzas, pēc tam 3. un 6. čempionātā sudraba medaļu. 2000. gadā viņam tika piešķirts starptautiskā tiesneša, 2010. gadā starptautiskā meistara un 2019. gadā starptautiskā lielmeistara tituls šaha kompozīcijā.
Piemērs
Uzdevuma risinājumi:
Igaunijas vēsture
Igaunijas vēsture aptver notikumus Igaunijas teritorijā kopš pirmo mūsdienu cilvēku parādīšanās jaunākā ledus laikmeta beigu posmā līdz mūsdienām.
Aizvēsturiskie laiki
19. gadsimta arheoloģiskie izrakumi Hīemegi un Lamasmegi pakalnos pie Kundas pilsētas liecina par mezolīta (vidējā akmens laikmeta) kultūru 8.-5. gadu tūkstotī p.m.ē., ko Tērbatas Universitātes ģeoloģijas profesors Konstantīns Grēvinks 1882. gadā nodēvēja par Kundas kultūru. Līdzīgi arheoloģiskie atradumi vēlāk atrasti arī Latvijā un Lietuvā. Neolīta (jaunākā akmens laikmeta) sākumā (4.-3. gadu tūkstotī p.m.ē.) Igaunijā izveidojās Narvas kultūra kā ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras paveids, ko tradicionāli saista ar somugru valodās runājošo tautu priekštečiem. Vēlajā neolītā tai piejaucās arī auklas keramikas kultūras elementi, ko savukārt saista ar indoeiropiešu pirmvalodās runājošo tautu migrāciju uz Viduseiropu un Ziemeļeiropu.
Viduslaiki
Daudzi vikingu laiku rūnu akmeņi Zviedrijā liecina par vikingu sirojumiem Igaunijā. Zināms, ka rūsu izcelsmes Novgorodas kņaza Vladimira (ap 960—1015) karadraudzē bija no igauņu gūsta izpirktais norvēģu vikingu valdnieka Trigves Olafsona dēls Olafs, vēlākais karalis Olafs I. 1030. gadā Kijivas lielkņazs Jaroslavs Gudrais Ugaunijā nodibināja Tērbatas pilsētu, nosaucot to savā kristītajā vārdā par Jurjevu. 12. gadsimtā pēc Sicīlijas normaņu ķēniņa Rogera II rīkojuma Muhameda el Idrīsī izveidotajā pasaules kartē (Tabula Rogeriana) kā Qlwn iezīmēta Tallina, kas atbilst Novgorodas hronikā lietotajam Tallinas pilskalna nosaukumam Kolivaņa (Колывань).
1203. gadā vācu krustneši jūras kaujā pie Visbijas cīnījās pret igauņu kuģiem, kas pēc sirojuma uz Dāniju bija iebraukuši Visbijas ostā. Iegūto laupījumu krustneši atdeva dāņu Lundas arhbīskapam Andreasam. 1206. gada 13. janvārī dāņu arhibīskaps Andreass saņēma no Romas pāvesta pilnvaru iecelt bīskapus kristījamās pagānu zemēs, tādēļ 1206. gada vasarā notika pirmais dāņu karagājiens uz Sāmsalu, tomēr uz salas krustneši nepalika. Livonijas krusta karu laikā no 1208. līdz 1227. gadam Igaunijas teritoriju no savām galvenajām militārajām bāzēm Cēsīs un Tallinā ar kristīto līvu un latgaļu vasaļu palīdzību iekaroja Zobenbrāļu ordenis un Dānija. Līvu karavadonis Kaupo piedalījās pret igauņiem vērstajā 1211. gada karagājienā uz Sontaganu un trīs karagājienos Sakalas novadā. 1211. gadā bīskaps Alberts iecēla Teoderihu no Turaidas par Igaunijas bīskapu (Estiensis episcopus). Sakaliešu karaspēks Lembita vadībā 1211. gadā iebruka Tālavā un nodedzināja Imeras baznīcu tagadējā Valmieras novadā, kuras katoļu priesteris bija Latviešu Indriķis. 1212. gadā Lembita karadraudze nogalināja Sakalas pirmo katoļu priesteri Solomonu un nopostīja Pleskavas pilsētu. Pēc Tālivalža nogalināšanas 1215. gada atriebes karagājienā pret ugauņiem Ugauniju līdz Tērbatai pie Ūdeņu mātes nopostīja letgaļu karaspēks. Kaupo krita Svētā Matīsa dienas kaujā pret Lembitu Sakalā 1217. gadā.
1219. gada jūnijā notika arī dāņu karaļa Valdemāra II karagājiens uz Rēveli, lai kristītu šo zemi un pakļautu to Lundas arhibīskapijai. Tagadējā Tallinas Domkalnā (Toompea) krusta karotāji vecās igauņu pils vietā sāka celt jaunu pili, kas vēlāk tika dēvēta par "dāņu pili" (Tallinu). 1220. gadā Lundas arhibīskaps paziņoja, ka visa Igaunija piederot Dānijas karalim, pret ko iebilda Livonijas bīskaps Alberts. Dānijas karalis Valdemārs II (1170-1241) dusmās pavēlēja nobloķēt Rīgas tirdzniecību. Nesaņēmis Romas pāvesta Honorija III (1216-1227) un ķeizara Frīdriha atbalstu, bīskaps Alberts piekāpās un 1221. gadā gan Igaunija, gan Livonija tika pakļautas Dānijas karaļa virskundzībai, taču ar noteikumu, ka viņa konventu prelāti, viņa vīri un visi rīdzinieki ar līviem un letiem šim nolīgumam dotu savu piekrišanu. 1222. gadā bīskaps Alberts Sāmsalas tikšanās laikā pārliecināja Dānijas karali dot Livonijai suverenitāti.
Izmantojot brīdi, kad Dānijas karalis 1223. gadā krita vācu gūstā, bīskaps Alberts 1224. gada Tērbatas kaujā uzvarēja pēdējo Tērbatas ķēniņu Vetseki (Vjačko) un Livonijas pakļautībā tika nodibināta Tērbatas bīskapija, kurai pievienoja pusi no Vaigas zemes. Zobenbrāļu ordenis saņēma savā īpašumā Sakalas, Normegundes un Mehu zemes, kā arī pusi no Vaigas zemes un nocietināja Vīlandes pili kā savu galveno cietoksni igauņu zemēs. Pēc Sāmsalas iekarošanas un apvienošanas ar Leales bīskapiju 1228. gada 1. oktobrī izveidoja apvienoto Sāmsalas-Vīkas bīskapiju ar bīskapa rezidenci Leālē. Romas pāvests iekaroto zemi pasludināja par "Māras zemi" (Terra Mariana). Ziemeļigaunijas zemju piederība vēlāk bija galvenais domstarpību cēlonis starp Zobenbrāļu ordeni un Dānijas ķēniņu Valdemāru II. Izlīgums tika panākts tikai 1238. gadā pēc Saules kaujas, kad ordenis tika apvienots ar Vācu ordeni. Pāvesta legāts Modenas Viļums panāca izlīgumu starp abām pusēm Stensbijas līgumā, kuru noslēdza Valdemārs II un Livonijas ordeņa mestrs Hermanis Balke. Dānijai tika nodota Rēveles, Harijas un Virijas, bet ordenis paturēja Jervas zemi. 1242. gadā Tērbatas bīskapa Hermaņa vadītos vācu krustnešu un ugauņu apvienotos spēkus uz Peipusa ezera ledus sakāva Novgorodas kņaza Aleksandra Ņevska karaspēks (Ledus kauja).
1248. gadā Dāņu Igaunijas Rēvele pieņēma uz Lībekas likuma balstītu pašpārvaldi un ieguva pilsētas tiesības, bet gadu vēlāk tika uzņemta Hanzas savienībā. 1268. gadā apvienotais Tērbatas bīskapijas, Dāņu Igaunijas, Sāmsalas-Vīkas bīskapijas un Livonijas ordeņa karaspēks Rakveres kaujā apturēja Novgorodas organizētā krievu kņazu karaspēka iebrukumu Dāņu Igaunijā. 1280. gadā arī Tērbata iestājās Hanzas savienībā.
1343. gadā igauņi uzsāka Jurģa nakts sacelšanos pret vācu un dāņu virskundzību, atsakoties no kristietības un cīnoties pret dzimtbūšanu. Pēc diviem gadiem Vācu ordenis, kas valdīja Livonijā, apspieda nemierus un nopirka no Dānijas tai piederošās Igaunijas teritorijas.
Lielo karu periods
Livonijas kara sākumā 1559. gadā Krievijas cariste, izmantojot Vācu ordeņa novājināšanos cīņā ar Poliju-Lietuvu dienvidos, iebruka Livonijā, uzskatot, ka Tērbatas bīskapija nav maksājusi meslus, kas krieviem pienācās. Krievu un viņiem pakļauto tatāru karaspēks sākumā iekaroja Tērbatas bīskapiju, vēlāk gandrīz visu Igaunijas teritoriju, tās dienvidu daļā Krievijas protektorātā nodibināja Livonijas karalisti. Tallinas rāte 1561. gadā padevās Zviedrijas karalim, pēc Krievijas sakāves Igaunijas ziemeļu daļā izveidojās Zviedru Igaunija, dienvidu daļā Pārdaugavas Livonijas hercogiste, bet Sāmsala piederēja Dānijai.
Poļu-zviedru kara (1600-1629) laikā Polijas-Lietuvas kopvalsts armija lielhetmaņa Jana Zamoiska vadībā 1601. gada 16. maijā ieņēma Vīlandes un pēc četru mēnešu aplenkuma arī Paides cietoksni. 1602. gadā beigās zviedru rokās bija palikušas tikai Rēvele, Pērnava, Hāpsala un Tērbata, pēdējā no kurām padevās pēc aplenkuma. 1608. gadā zviedriem izdevās ieņemt Vīlandi, tomēr 1609. gadā poļi un lietuvieši ieņēma Pērnavu, sakāva zviedru floti pie Salacgrīvas un sakāva arī Mansfelda karaspēku netālu no Gaujas. 1617. gadā zviedriem karaļa Gustava Ādolfa vadībā izdevās ieņemt Pērnavu un 1618. gadā tika noslēgts pamiers. Zviedru iekarotajās Livonijas hercogistes zemēs izveidoja Zviedru Vidzemes provinci. Pēc kara beigām 1632. gadā ar karaļa Gustava II rīkojumu atvēra Tērbatas Gustava akadēmiju (Academia Gustaviana). 1645. gadā Dānija zaudēja Sāmsalas-Vīkas bīskapiju Zviedrijai un zviedri pilnībā kontrolēja Igaunijas teritoriju.
Otrā Ziemeļu kara laikā Zviedru Vidzemē 1656. gadā iebruka Krievijas caristes karaspēks, kam izdevās ieņemt Alūksnes pili, 12. oktobrī pēc aplenkuma padevās Tērbatas cietoksnis. Krievu okupētajā daļā īslaicīgi pastāvēja Dmitrijevas vaivadija ar pārvaldes centru Kokneses pilī. 1657. gadā zviedru karaspēks pārgāja uzbrukumā un Magnus Delagardijs (Magnus Gabriel de la Gardie) ieņēma Pečoru klosteri, bet cieta sakāvi pie Gdovas. Krievi devās pretuzbrukumā, tomēr kaujā pie Valkas 1657. gada 9. jūnijā zviedru karaspēks uzvarēja 8000 vīru stipro krievu armiju un saņēma gūstā tās karavadoni Matveju Šeremetjevu. 1657. gada rudenī Lietuvas lielkņazistes karaspēks hetmaņa Vincenta Goševska vadībā iebruka Zviedru Vidzemē, bet cieta sakāvi pie Pērnavas.
Lielo Ziemeļu kara sākumā zviedru karaspēks Kārļa XII vadībā kuģos šķērsoja Baltijas jūru un izcēlās Pērnavā, šķērsoja Igauniju, 1700. gada 20. novembrī uzvarēja krievus Narvas kaujā un ierīkoja karaspēka ziemas nometni pie Tērbatas. 1701. gada rudenī krievu dragūnu pulki Šeremetjeva vadībā iebruka Zviedru Vidzemē un sakāva zviedru karaspēka vienību 1701. gada decembrī pie Tērbatas un pie Omuļiem, pamatīgi izpostot Vidzemi un Igauniju. Krievi atkāpjoties uzspridzināja visas pilis, saglabājās vienīgi Pērnavas un Rēveles cietokšņi. 1704. gada vasarā krievu armija atkārtoti iebruka Zviedru Vidzemē, ieņēma Tērbatas un Narvas cietokšņus. Kaut līgums ar Polijas karali Augustu II noteica, ka pēc kara Pēteris I iegūs Ingriju un Zviedru Igauniju, bet Augusts II Vidzemi, tūlīt pēc uzvaras Poltavas kaujā Pēteris I virzīja savus galvenos spēkus uz Zviedru Vidzemi. Pēc Rīgas kapitulācijas 1710. gada militārās kampaņas laikā krievu armijai līdz oktobrim izdevās ieņemt Pērnavu un Tallinu. Igaunijas bruņniecība parakstīja padošanās līgumus, kas lielā mērā sakrita ar 1561. gada Viļņas ūnijas principiem. 1721. gadā tika parakstīts miera līgums, kā rezultātā Zviedrija atteicās no Zviedru Vidzemes, Zviedru Igaunijas, Sāmsalas un Dagdas salas. Igauņu apdzīvotā teritorija 18. un 19. gadsimtā bija sadalīta: ziemeļu daļā atradās Igaunijas guberņa un dienvidu daļā Vidzemes guberņa.
Igaunijas valsts izveide
19. gadsimtā izveidojās igauņu nācija. Pēc 1880. gada Tērbatas studentu korporācija Vironia sāka lietot krāsas, kas vēlāk tika pieņemtas par Igaunijas karoga krāsām. Pēc Februāra revolūcijas Krievijas Pagaidu valdība 1917. gadā Vidzemes guberņas Pērnavas un Tērbatas apriņķus pievienoja autonomajai Igaunijas guberņai. Brestļitovskas miera sarunās Krievija 1918. gada sākumā atteicās no Baltijas provincēm. Īsi pirms vācu karaspēka ienākšanas Tallinā tika pasludināta Igaunijas valsts neatkarība. 1918. gada 22. septembrī Vācijas ķeizars Vilhelms II pasludināja Baltiju par brīvu un patstāvīgu apgabalu. Savukārt vācbaltieši 1918. gadā mēģināja izveidot Apvienoto Baltijas hercogisti Vācijas Impērijas protektorātā. Pēc Novembra revolūcijas un Brestļitovskas miera līguma anulēšanas jaunajai Igaunijas valstij 1919. gadā nācās izcīnīt smagas brīvības cīņas pret Sarkano armiju, Padomju Latvijas armiju (Kauja pie Paju) un Baltijas landesvēru, kas beidzās ar uzvaru Cēsu kaujās 1919. gada jūnijā.
Pirmajos 22 neatkarības gados Igaunijas Republika piedzīvoja nestabilitāti politiskajā dzīvē ar politisko partiju likvidāciju, un pirmais Igaunijas prezidents tika ievēlēts tikai 1938. gadā. Savukārt šajā laikā uzplauka kultūras dzīve. Tika izveidotas daudzas skolas, kurās mācīja igauņu valodā, tāpat kā Latvijā bija nodrošināta arī mazākumtautību kultūras autonomija.
Okupācija
Saskaņā ar Molotova-Ribentropa paktu, Igauniju 1940. gada 17. jūnijā okupēja Sarkanā armija un augustā tā tika iekļauta Padomju Savienības sastāvā kā Igaunijas PSR. 1941. gadā Nacistiskā Vācija uzsāka karu ar Padomju Savienību un iebruka arī Igaunijas teritorijā. Sākotnēji igauņi uzskatīja vāciešus par atbrīvotājiem, jo uzskatīja, ka Igaunija atgūs neatkarību no PSRS, bet faktiski vienu okupācijas varu nomainīja cita.
1944. gada janvāra beigās Sarkanā armija sasniedza Igaunijas robežu un pie Narvas izvērsās sīvas aizsardzības cīņas, pēdējais likumīgi ievēlētais Igaunijas premjerministrs Uluotss piekrita 7. februārī pa radio uzrunāt tautu, lai aicinātu 1904.–1923. gadā dzimušos vīriešus stāties vācu armijā un aizstāvēt dzimteni. 38 000 vīriešu ieradās mobilizācijas punktos, arī pāris tūkstoši igauņu, kas pret PSRS bija karojuši Somijas armijas rindās, atgriezās Igaunijā. 1944. gada 20. aprīlī Igaunijas Nacionālā komiteja izveidoja Elektoru komiteju, kas, atbilstoši konstitūcijai, 1940. gadā izveidoto padomju marionešu valdību atzina par nelikumīgu un nolēma, ka par prezidenta pienākumu izpildītāju no 1941. gada 21. jūnija jāuzskata pēdējais likumīgais Igaunijas premjerministrs Uluotss. 1944. gada 20. septembrī tika pasludināta Igaunijas neatkarības atjaunošana, igauņu bruņotās vienības padzina vāciešus no valdības ēkām Tallinā. 22. septembrī Tallinu okupēja Sarkanā armija, un igauņu valdībai atkal nācās slēpties pagrīdē. Pēckara gados Igaunijā darbojās nacionālo partizānu vienības, pazīstamākā bija Metsavennad (Meža brāļi), bet tās pamazām tika apspiestas.
Neatkarīgas valsts atjaunošana
ar Igaunijas PSR Suverenitātes deklarāciju (Deklaratsioon Eesti NSV suveräänsusest) tika pasludināts Igaunijas likumu pārākums pār PSRS likumiem, 1990. gada 8. maijā Igaunijas PSR tika likvidēta, bet pilnīga neatkarība no PSRS tika pasludināta. Pāris nedēļas vēlāk PSRS atzina Igaunijas neatkarību, bet PSRS karaspēks tika pakāpeniski izvests līdz 1994. gada 31. augustam. Par pirmo prezidentu pēc neatkarības atgūšanas kļuva Lenarts Meri.
1998. gadā Igaunijas valdība sāka sarunas par valsts iestāšanos Eiropas Savienībā, kas sekmīgi noslēdzās. Igaunija kļuva par NATO locekli. Neatkarības gados Igaunijas ekonomika nostiprinājās un 2011. gadā tā pievienojās eiro zonai.
Hemēnlinna
Hemēnlinna (fi) ir pilsēta Somijā. 2019. gadā pilsētā dzīvoja 67 530 iedzīvotāji. Pilsētā bāzējas hokeja klubs Hemēnlinnas HPK, kas spēlē Somijas hokeja līgā.
Sadraudzības pilsētas
Hemēnlinnai ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Baltmuižas purvs
Baltmuižas purvs ir dabas liegums Augšdaugavas un Jēkabpils novadā. Izvietojies starp autoceļu P73 un Dienvidsusējas augšteci Gārsenes un Prodes pagastos. Izveidots 1977. gadā kā dzērvenāju liegums, iekļauj Boltmuižas pūra (kopējā platība 1380 ha) dienvidu daļu. Liegums ir nozīmīga augsto purvu, pārejas purvu, boreālo un purvaino mežu aizsardzības vieta. Purvs nozīmīgs ligzdojošiem putniem. Interesantas vecu mežu audzes uz purva salām un purva apkārtnē. Liegums ir iekļauts Natura 2000 — Eiropas nozīmes aizsargājamo dabas teritoriju tīklā.