cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Džeimsa līča projekts
Vietas izvēle
Jautājums par to, kur projekts būtu jāīsteno, NBR (Notavejas, Brodbekas un Rūpertas) upju sistēmā vai Lagrandas upē, palika atklāts. 1970. gada oktobrī Hydro-Québec uzdeva inženieru kompānijām Rousseau, Sauvé, Warren (RSW) un Asselin, Benoît, Boucher, Ducharme et Lapointe (ABBDL) sešu mēnešu laikā sagatavot atbilstošu ziņojumu. Lai gan abos ziņojumos tika secināts, ka abas vietas ir piemērotas, viņi viennozīmīgi nenosliecās uz kādu no variantiem. RSW ierosināja Lagrandu, savukārt ABBDL deva priekšroku NBR upju sistēmai tālāk uz dienvidiem. Jauni pētījumi 1971. gadā izslēdza NBR projektu, jo reģiona smilšmāla augsne radīja papildu tehniskas grūtības.
Par Lagrandas izvēli tika paziņots 1972. gada maijā. Uz šīs upes tika plānotas četras spēkstacijas un Kaniapisko, Opinakas un Īstmeinas novirzīšana Lagrandas sateces baseinā, kas dubultotu izplūdes apjomu tās grīvā. Detalizēti pētījumi tika publicēti 1974. gada janvārī. Saskaņā ar tiem projekts ietvēra 177 430 km² lielu sateces baseinu un četras hidroelektrostacijas ar kopējo jaudu 10 190 MW, kas saražotu 67,8 TWh ar 80% efektivitāti. Turpmākajos gados projektā tika veiktas vairākas korekcijas, un 1978. gadā tas tika sadalīts divos īstenošanas posmos.
Pamatinfrastruktūras izveide
Lai gandrīz neapgūtā teritorijā varētu realizēt šāda mēroga projektu, bija nepieciešams izveidot pamatinfrastruktūru. Smagā tehnika spēkstacijas būvniecībai vēlamajās vietās varēja nokļūt tikai pa jaunbūvējamiem pievedceļiem. 1971. gada jūnijā tika sākta Džeimsa līča ceļa (Route de la Baie James) būvniecība no Matagami kalnrūpniecības pilsētas, kas atrodas 620 km uz dienvidiem no Lagrandas. Uzņēmumam Desjardins, Sauriol et Associés tika piešķirts līgums par šo maģistrālo ceļu un atzaru uz Fortdžordu Džeimsa līča krastā izbūvi. Noteiktais termiņš bija ārkārtīgi īss — 750 km 450 dienās.
Mērnieki iezīmēja maršrutu, pa kuru mežizstrādātāji to atbrīvoja no kokiem. Paralēli tika izveidots ledus ceļš būvmateriālu un tehnikas transportēšanai uz ziemeļiem. Pirmais pavērsiens bija tilta pār Rūpertu nodošana ekspluatācijā 1972. gada 11. februārī. 1972. gada decembrī pagaidu ceļš sasniedza Lagrandu. Pilns ceļš oficiāli tika atklāts 1974. gada 20. oktobrī. Sākotnēji tas bija ar grants segumu, bet nākamajos divos gados tam tika uzklāts asfalta segums. Ceļa izmaksas bija 348 miljoni Kanādas dolāru. Celtniekus, darbiniekus un viņu ģimeņu izmitināšanai 1974. gadā Lagrandas krastā tika uzbūvēts Radisonas ciemats. 1981. gadā sekoja Transtaigas maršruts, lai atvērtu būvlaukumus projekta teritorijas austrumu daļā.
Pamatiedzīvotāju pretestība
Aptuveni 5000 Džeimsa līča reģionā dzīvojošie krī indiāņi tradicionāli izmantoja šo apgabalu medībām, makšķerēšanai un slazdu likšanai. Plānojot Džeimsa līča projektu, viņu vajadzības un prasības lielā mērā tika ignorētas. Pieauga pretestība, tostarp no 3500 inuītiem, kas dzīvoja tālāk ziemeļos, kā arī no vides aizsardzības organizācijām. Pamatiedzīvotāji uzskatīja, ka provinces valdība pārkāpj 1912. gada līgumu, nelikumīgi atsavinot zemi un ļaujot iznīcināt tradicionālās medību un zvejas vietas. Turklāt pamatiedzīvotāji par projekta patieso apjomu bija informēti tikai tad, kad Džeimsa līča lielceļa būvniecība jau bija sākusies.
Krī lūdza Indiāņu lietu federālā ministra Žana Krētjēna atbalstu, kurš finansēja viņu apelācijas sūdzību tiesā. 1973. gada novembrī viņi saņēma Kvebekas Augstākās tiesas izpildrakstu, kas uz laiku apturēja būvniecību. Lai gan Kanādas Augstākā tiesa atcēla rīkojumu, provinces valdībai nebija citas izvēles, kā vien risināt sarunas ar pamatiedzīvotājiem. 1975. gada 11. novembrī, pēc gandrīz divus gadus ilgām sarunām, Kvebekas un Kanādas valdības, SEBJ un Krī Lielā padome parakstīja Džeimsa līča un Kvebekas ziemeļu konvenciju. Līgums, kuram pievienojās arī inuīti un trīs gadus vēlāk naskapi, nodrošināja cietušajiem pamatiedzīvotājiem finansiālu kompensāciju, zemes tiesību atzīšanu, veselības un izglītības iestāžu attīstību un pašpārvaldi viņu apmetnēs.
Elektrostaciju un elektropārvades līniju būvniecība
Elektrostacijas La Grande-2 būvniecības darbi sākās 1973. gada maijā un ilga līdz 1979. gada oktobrim. Nodošana ekspluatācijā notika pakāpeniski līdz 1981. gada decembrim. 1996. gada oktobrī spēkstacija, dambis un ar to saistītā ūdenskrātuve tika pārdēvēts par godu Robēram Burasam divas nedēļas pēc viņa nāves. Robert-Bourassa spēkstacija atrodas 117 km attālumā no Lagrandas grīvas. Ar 5616 MW jaudu tā ir līdz šim lielākā spēkstacija Kvebekā un ir Džeimsa līča projekta centrs.
La Grande-3 spēkstacija tika uzbūvēta no 1978. līdz 1983. gadam 238 km attālumā no upes grīvas, un tās jauda ir 2417 MW. La Grande-4 spēkstacija tika uzcelta no 1978. līdz 1984. gadam. Tā atrodas 463 km attālumā no grīvas, un tās jauda ir 2779 MW. Lai jaunuzceltajām spēkstacijām varētu piegādāt vēl vairāk ūdens, Īstmeinas upe tālāk dienvidos tika novirzīta uz Lagrandas baseinu. Šim nolūkam tika uzbūvēta Opinakas ūdenskrātuve, aizsprostojot Īstmeinu un tās pieteku Opinaku. Lielākā daļa ūdens no šīm divām upēm kopš tā laika ieplūst Robēra Burasas ūdenskrātuvē. Vēl viens novirzīšanas projekts attiecās uz Kaniapisko upi Lagrandas kompleksa augštecē. Upe tika aizsprostota no 1981. līdz 1985. gadam, izveidojot Kaniapisko ūdenskrātuvi, kas ar 4318 km² ir lielākā ūdenstilpe Kvebekā un otrā lielākā Kanādā. Kopš tā laika lielākā daļa ūdens ir novirzīta Lagrandas pietekā Laforžā.
Attālums starp Džeimsa līča projekta elektrostacijām un to galvenajiem klientiem Kvebekas provinces dienvidu daļā ir vairāki simti kilometru. Lai saražoto elektroenerģiju nogādātu patērētājiem, bija nepieciešams izbūvēt plašu apakšstaciju un augstsprieguma līniju tīklu. Pamattīklu veidoja piecas līnijas ar spriegumu 735 kV un garumu virs 5300 km. Vēlāk tika pievienota sestā līnija 957 km garumā. Radisonas apakšstacija ir arī sākumpunkts Kvebekas-Jaunanglijas 450 kV augstsprieguma līdzstrāvas pārvades līnija elektroenerģijas eksportam, kas beidzas netālu no Bostonas, Masačūsetsas štatā.
Darba konflikti
No 1977. līdz 1981. gadam būvniecības kulminācijā dažādos Džeimsa līča projekta būvlaukumos strādāja no 14 000 līdz 18 000 strādnieku. Hydro-Québec vēsturē ir bijusi slikta pieredze ar streikiem, kas ir izrādījušies dārgi, tāpēc uzņēmuma vadība meklēja veidus, kā saglabāt saticību ar nodarbinātajiem. Ar dažādiem kolektīvajiem līgumiem viņa vēlējās piedāvāt indeksētu algu nākamajiem desmit gadiem; pretī arodbiedrībām vajadzētu atteikties no savām tiesībām streikot. 1972. gadā sākās sarunas starp provinces valdību, Hydro-Québec un arodbiedrību Fédération des Travailleurs du Québec (FTQ), kas pārstāv lielāko daļu strādnieku. Sarunas apstājās, kad FTQ pieprasīja ekskluzīvu nolīgšanu ar savu personāla atlases aģentūru starpniecību. Hydro-Québec to nepieņēma un vēlējās arī turpmāk šo uzdevumu atstāt valsts nodarbinātības biroju ziņā. Sarunas izbeidzās 1973. gada 22. augustā, kad FTQ atteicās parakstīt līgumu un uzstāja uz viņu tiesībām streikot.
Sadursmes starp FTQ biedriem un konkurējošo arodbiedrību Confédération des syndicats nationalaux (CSN) kulmināciju sasniedza 1974. gada 21. martā kā «Džeimsa līča trakošana» (Saccage de la Baie James). Elektrostacijas La Grande-2 būvlaukumā FTQ amatpersona nozaga buldozeru, ar kuru viņš iznīcināja strādnieku vagoniņus un kopmītni, pārgrieza ūdensvadus, apgāza trīs ģeneratorus strādnieku apmetnē un izraisīja ugunsgrēku, apgāžot degvielas tvertnes. Kopējie zaudējumi bija 30 miljoni Kanādas dolāru. Nometnes iznīcināšana lika SEBJ 48 stundu laikā evakuēt strādniekus ar lidmašīnu. 70 cilvēki palika uz vietas, lai ierobežotu postījumus. Pēc 55 dienām, 1974. gada 8. maijā, būvdarbus varēja atsākt. Vēl martā provinces valdība izveidoja divu partiju izmeklēšanas komisiju, kuru vadīja tiesnesis Robērs Klišs un kuras locekļu vidū bija arī vēlākais Kanādas premjerministrs Braiens Malronijs. Komisija, kas savu galīgo ziņojumu iesniedza 1975. gada maijā, atklāja organizētās noziedzības ciešo līdzdalību arodbiedrībās un būvniecības uzņēmumos.
Otrā posma realizēšana
Otrais posms tika realizēts no 1987. līdz 1996. gadam, kad tika pieslēgtas vēl piecas spēkstacijas: La Grande-1 (1436 MW), La Grande-2-A (2106 MW), Laforge-1 (878 MW), Laforge-2 (319 MW) un Brisay (469 MW). «Karotāju miera» līguma (Paix des braves) parakstīšana, kas nodrošināja pamatiedzīvotājiem turpmākas tiesības un finansiālu kompensāciju, bija sākuma signāls turpmākai spēkstacijas celtniecībai, ko neoficiāli dēvē par «trešo posmu». Eastmain-1 elektrostacija bija pirmā, kas tika nodota ekspluatācijā 2006. gadā. Pēc tam tika būvētas vēl divas spēkstacijas — Eastmain-1-A (768 MW) un Sarcelle (150 MW), kuru celtniecība bija saistīta ar Rūpertas upes daļēju novirzīšanu. Darbs tika pabeigts 2013. gada laikā.
Spēkstacijas
Līdz šim ekspluatācijā ir nodotas šādas Džeimsa līča projekta hidroelektrostacijas:
Černovice
Černovice (cz) ir pilsēta Čehijā, Visočinas apgabala Pelhržimovas apriņķī.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz 1322. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Andrē Villašs-Boašs
Andrē Villašs-Boašs (pt, dzimis ) ir Portugāles futbola treneris. Kopš 2019. gada Villašs-Boašs ir Ligue 1 komandas Marseļas "Olympique" galvenais treneris. Villašs-Boašs ir viens no tiem treneriem, kas nekad nav spēlējis futbolu profesionāli, kā arī jauniešu līmenī.
Trenera karjera
FC Porto
Zenit Saint Petersburg
Arendovka
Arendovka bija apdzīvota vieta Aglonas novada Kastuļinas pagastā, atradās pagasta dienvidu daļā 3 km no pagasta centra Priežmales, 15 km no novada centra Aglonas un 248 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta bija izvietojusies pie autoceļa V611, netālu no Randovkas ietekas Kustaru ezerā.
1597. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1597. gada notikumi Latvijas''' teritorijā, kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas novadi atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā, bet Piltenes apgabals un Grobiņas apgabals nebija pakļauti Kurzemes hercogam. Vidzemes un Latgales novadi atradās Livonijas un Lietuvas reālūnijas sastāvā.
Barovka
Barovka var būt:
Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests
Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests (NMPD) ir Latvijas Republikas Veselības ministrijas pakļautībā esošs dienests, kura mērķis ir īstenot vienotu valsts politiku neatliekamās medicīniskās palīdzības un katastrofu medicīnas jomā. Dienests ir dibināts 2009. gadā, pārņemot līdz tam pašvaldību pārziņā bijušās neatliekamās medicīniskās palīdzības funkcijas.
NMP dienests organizē un nodrošina pirmsslimnīcas neatliekamo medicīnisko palīdzību ikdienā un ārkārtas situācijās visā Latvijā. Tas koordinē un nodrošina arī medicīnisko evakuāciju un Latvijas iedzīvotāju medicīnisko repatriāciju uz un no ārvalstīm.
Morningtona sala
Morningtona salas (en) vai Kunanā (lbz) ir sala Austrālijas ziemeļos, Karpentārija līcī, Velzlija salu grupas lielākā sala. Administratīvi ietilpst Kvīnslendas pavalstī, kur ietilpst Morningtonširas pašvaldībā. Vienīgā apdzīvotā vieta ir Gununas pilsētiņa salas dienvidos. Lielākā daļa salas iedzīvotāju pieder aborigēnu lardilu tautai. Visa salas teritorija un apkārtējā akvatorija ietilps Tuvitu/Budžimullas iezemiešu aizsargājamā teritorijā.
Vēsture
Salu 1802. gadā nokartēja britu jūrasbraucējs un kartogrāfs Metjū Flinderss un nodēvēja to, tāpat, kā visu salu grupu, par godu Madrasas gubernatoram Ričardam Velzlijam, jaunībā zināmam kā grāfam Morningtonam (Richard Wellesley, 1st Marquess Wellesley, Earl of Mornington).
Vilksa Zemes meteorīta krāteris
Vilksa Zemes meteorīta krāteris ir ģeoloģisks veidojums, kurš atrodas zem Antarktīdas ledus vairoga Vilksa Zemes rajonā. Krātera diametrs apmēram 500 km. Tiek uzskatīts, ka tas ir gigantisks meteorīta krāteris.
Pieņēmums par to, ka šajā vietā atrodas gigantisks triecienkrāteris, tika izteikts vēl 1962. gadā, tomēr līdz GRACE pētījumiem pietiekošu pierādījumu nebija.
2006. gadā zinātnieku grupa Ralfa fon Frezes (Ralph von Frese) un Leremija Potta (Laramie Potts) vadībā pēc pavadoņa GRACE Zemes gravitācijas lauka mērījumu datiem konstatēja masas koncentrātu ap 300 km diametrā, ap kuru pēc radiolokācijas datiem atrodas liela gredzenveida struktūra. Šāda kombinācija ir raksturīga triecienkrāteriem. Jaunākie 2009. gada pētījumi arī rāda, ka šajā vietā atrodas tieši triecienkrāteris.
Tā kā struktūra atrodas zem Antarktiskā ledus kupola, tad tieši novērojumi pagaidām nav iespējami. Ir arī alternatīvi šī masas koncentrāta skaidrojumi, tādi kā mantijas plumi (angl. Mantle plume) vai citi liela mēroga vulkāniskās aktivitātes veidi. Ja šis veidojums tiešām ir triecienkrāteris, tad to izveidojušais meteorīts ir bijis sešas reizes lielāks par meteorītu, kas izveidoja Čikšulubas krāteri, kurš, kā uzskata, izsauca masveida izmiršanu krīta perioda beigās uz mezozoja un kainozoja robežas. Ir hipotēze, ka šis notikums varētu izsaukt perma-triasa izmiršanu pirms apmēram 250 mlj. gadiem.
Vrāble
Vrāble ir pilsēta Slovākijā, Nitras apgabala Nitras apriņķī.
Krasta veronika
Morfoloģija
Krasta veronika ir daudzgadīgs, 15—75 cm garš lakstaugs ar stāvu, skraji apmatotu stublāju.
Vrāble
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1265. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Željezovce gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Verebēja (Verebély). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, pamatojoties uz Pirmajām Vīnes arbitrāžām no 1938. līdz 1945. gadam ietilpa Ungārijā. No 1993. gada - Slovākijā.
Krasta veronika
Morfoloģija
Lapas ir pretējas un sēdošas. To plātne ir olveidīga ar zāģzobainu malu un skraji apmatotu apakšpusi, aptuveni 3—6 cm gara un 1—2,5 cm plata. Lapas pamats ir sirdsveidīgs.
Ziedi ir blīvos un pretējos ķekaros, kuri garumā var sasniegt pat 15 cm, pa 2 (reti 4) augšējo lapu žāklēs. Seglapas ir nelielas, apmēram ziedkāta garumā. Vainags ir plats (1—1,5 cm), vainaglapas īsi smailas, zilas, ar tumšākām dzīslām. Kauslapas piecas, apmatotas. Auglis ir kaila pogaļa ar seklu jomu, irbuļa palieka mazliet pārsniedz jomu. Ziedēšanas sezona ir jūnijā un jūlijā.
Vrāble
Cilvēki
2001. gadā vairums pilsētas iedzīvotāju bija slovāki (93,32 %), dzīvoja arī ungāri (4,69 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (88,41 %), nereliģiozi (8,53 %).
Fakti
Pilsētas pievārtē, Fidvārā, atrodas ievērojams, 20 hektāru plašs bronzas laikmeta arheoloģiskais komplekss. .
Larss Larsens
Larss Larsens (da; dzimis, miris ) bija dāņu šaha problēmists.
Šaha kompozīcija
Ar šaha kompozīciju Larss Larsens iepazinās 13 gadu vecumā un sastādīja, galvenokārt, tiešā mata divvilčus un trīsvilčus. Viņš ir sastādījis apmēram 2225 uzdevumus, no kuriem 621 ir ieguvis atzinību, tai skaitā 182 pirmās godalgas, 248 cildinošas atsauksmes un 191 uzslava. 1959. gadā viņam tika piešķirts starptautiskā tiesneša un 1975. gadā starptautiskā meistara tituls šaha kompozīcijā. Viņš ir uzrakstījis daudz rakstus par šaha kompozīciju dāņu problēmistu kluba žurnālam Thema Danicum.
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
FK Voždovac
FK Voždovac ir Serbijas futbola klubs no Belgradas apkaimes Voždovacas, kurš spēlē Serbijas Superlīgā.
Kārlis Gustavs Hempels
Kārlis Gustavs Hempels (de, dzimis, miris ) bija vācu/amerikāņu zinātnes filozofs.
1934. gadā pameta Vāciju, bet 1939. gadā no Eiropas pārcēlās uz ASV, kur darbojās Čikāgas Universitātē, Ņujorkas pilsētas koledžā, Jeila Universitātē, Prinstonas Universitātē.
Dienvidslāvijas dinārs
Dinārs (serbu: динар) bija Dienvidslāvijas valstu (Dienvidslāvijas Karalistes, Dienvidslāvijas Sociālistiskās Federatīvās Republikas un Dienvidslāvijas Federālā Republikas) valūta.
Konrāds Ferdinands Meiers
Konrāds Ferdinands Meiers (de; dzimis, miris ) bija vācšveiciešu dzejnieks un rakstnieks. Pazīstams kā vēsturisko balāžu, romānu un noveļu autors par vēstures tēmām. Visbiežāk darbos aprakstījis renesansi, reformācijas laikus.
Rudiņi (Zosēnu pagasts)
Rudiņi ir ciems Cēsu novada Zosēnu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Rudiņu ezera krastā.
Saulkrastu vēsture
Zviedru Vidzemes periods
Poļu—zviedru kara sākumā 1600. gadā Zviedrijas karalis Kārlis IX ar karaspēku iebruka Igaunijā un tad virzījās uz Rīgas pusi. Šī kara laikā tika nopostīta Pēterupes krastā uzceltā Svētā Pētera katoļu kapela (St. Peters-Kapelle). Karu un sirojumu izpostītajā zemē izcēlās bads, bija neparedzēti auksta ziema, kurai sekoja neražas gadi. Daudzi iedzīvotāji aizbēga uz citiem novadiem. Vidzeme kara laikā zaudēja ap 40 000 cilvēku. 17. gadsimta sākumā Pēterupes ciema jūrmalā bija tikai trīs zvejnieku sētas (ceturtā pamesta). Zvejniekiem piederēja nelieli sakņu dārzi, bet smilšainajā zemē nevarēja izaudzēt labu ražu. Katru gadu muižai bija jānodod arī reņģes.
Pēc Altmarkas miera līguma noslēgšanas Vidzemi ieguva Zviedrija, tas būtiski ietekmēja vācu muižniecības neierobežoto varu.
Izglītība
Likums, ka katrā muižā bija jārūpējas par zemnieku izglītošanu, neguva atbalstu ne muižniekos, ne muižu ļaudīs. 1694. gadā Kārlis IX dāvāja katrai skolai ceturtdaļu arkla zemes un izdeva rīkojumu par skolu ēkām, zemi un skolotāju algām. Pēterupē un Skultē negāja tik gludi. Labākajā gadījumā lasīt un rakstīt bērnus iemācīja vecāki, bet, tā kā daudziem vecākiem šo prasmju nebija un viņi pēc tām nekāroja, tad arī viņu atvases iztika ar tām zināšanām, ko deva apkārtējā dzīve.
Draudze
1640. gadā izveidojās luteriskā Pēterupes draudze, tika noteiktas tās robežas. Mācītāja mājas vajadzībām piešķīra ceturtdaļu arkla zemes un divas mācītāja mājas saimniecības (Bāžas un Cīruļus). 1641. gadā uzcēla jaunu luterāņu baznīcu. Pirmais mācītājs Konkordiuss Blūms pieminēts 1643. gadā.
Mācītāja loma vietējā apvidū bija strikti noteikta. 1636. gada noteikumi paredzēja mācītājmuižas saimniecību, kas sastāvēja no septiņām ēkām: dzīvojamās mājas, priekšnama, kambara, divkāršās klēts, rijas un lopu kūts. Bija jābūt vienam arklam zemes, pļavām un mežiem. Bez tam mācītājmuiža saņēma nodevas gan no zemniekiem, gan muižas. 1669. gada vizitācijas komisija izdeva rīkojumu, ka ikvienam Pēterupes zemniekam jāpieved divpadsmit labi priežu baļķi un astoņi labi dēļi. Mācītājiem nebija nekādu nodokļu un bija tā saucamā priesteru privilēģija, kas nodrošināja dažādus materiālos atvieglojumus un garantijas.
Lielais Ziemeļu karš atnesa Vidzemei daudz posta. Lai gan kaujas ceļš nevirzījās gar pašu jūras piekrasti, arī piejūras ciemos iemaldījās krievu zaldāti. Vispārējās nabadzības un slimību piemeklētajā teritorijā sākās Lielais mēris, kas burtiski pļāva iedzīvotājus. Mēra revīzijas aktos lasāms, ka Bīriņu—Eikažu novadā, kurā atradās arī liela Saulkrastu daļa, nomiruši 578 cilvēki, izdzīvojis 221 cilvēks. Saskaņā ar citām ziņām Cernikavas, Pēterupes un Skultes draudzē iedzīvotāju skaits bija samazinājies par 73%.
Lielā Ziemeļu kara laikā krievu karaspēks Vidzemē no 1700. līdz 1710. gadam nodedzināja 30 baznīcu. Pēterupes baznīca bija sliktā stāvoklī, tomēr liesmas tai gājušas secen.
Draudze un mācītāji
1710. gada 14. jūlijā sākās nopostītās Vidzemes atjaunošana. Līdz 1730. gadam Skultes un Pēterupes baznīca bija apvienota, bet pēc tam Skultes baznīca pievienojās Liepupes iecirknim.
Kara apstākļos jūrmalnieku jau tā nelielā interese par kristīgo ticību mazinājās. Vizitācijas laikā 1727. gadā tika konstatēts, ka Pēterupes draudzes locekļi ir gaužām kūtri un skubināmi uz iešanu baznīcā, un ir pat tādi, kas ne reizes nav bijuši pie dievgalda, piemēram, Čakstu Treimanis.
Vissarežģītākā situācija bija ar mācītājiem. Kopš 1718. gada ne Skultes, ne Pēterupes draudzē nebija mācītāja. Par šo apvienoto draudzi rūpējās Krimuldas mācītājs prāvests Johans Heinrihs Hilde, bet arī viņš nebija ieinteresēts un atzina, ka grūti kaut ko sākt darīt, ja draudzē nav neviena vācu muižnieka. Pēterupes baznīca bija tik sliktā stāvoklī, ka sprediķi tur varēja lasīt tikai labā laikā, tāpēc dievvārdi bija jānotur krogā.
Līdz 18. gadsimtam bija pieņemts, ka mirušos apbedīja baznīcā vai baznīcas dārzā. Ap 1773. gadu valdība aizliedza mirušos apbedīt baznīcās, tāpēc Pēterupē tika ierīkota kapsēta.
Ķeizarienes Katrīnas brauciens
Saulkrastu apkārtnē joprojām atradās nelieli, nabadzīgi zvejnieku ciemi, kuros iedzīvotāju bija maz, bet apkārtne — skaista. Drīz pēc tam, kad Krievijas ķeizariene Katrīna II ieguva varu, viņa 1764. gadā rīkoja iepazīšanās braucienu uz Baltijas provincēm. Katrīna II aizrādīja, ka baznīcas ir nolaistas un muižnieki nerūpējas par zemnieku bērnu izglītošanu.
Pēc populāra nostāsta par Katrīnas II nakšņošanas vietu šajā pusē tika izraudzīta Pabažu muižas vasarnīca. Katrīna esot pie Baltās kāpas peldējusies jūrā un šajā vietā iestādījusi divas liepas. Acīmredzot šis notikums licies ievērības cienīgs, lai vēlāk, 19. gadsimta otrajā pusē, ieinteresētu muižniekus jūras malā būvēt vasarnīcas, bet vietu, kur Katrīna peldējusies, nosaukt viņas vārdā par Katrīnbādi. Jau gadu pēc ķeizarienes ceļojuma Vidzemes luterāņu baznīcas konsistorija izdeva rīkojumu par skolām, kurā teikts, ka visi zemnieku bērni jāmāca lasīt un muižkungam jārūpējas par to, lai arī visi bērni, kuriem jāmācās, būtu paēduši. 1766. gadā bija nelielas pārmaiņas. Pēterupē bija skolotājs Mārtiņš Ķīše. Viņu uzturēja zemnieki, maksājot reņģu siekus, bet par apbedīšanu skolotājs saņēma arī naudu. Vienīgi skolēnu gan vēl nebija.
Skolas
1802. gadā ķeizars Aleksandrs I nodibināja īpašu tautas apgaismošanas ministriju, kas sāka vadīt izglītības lietas. Jau 1803. gadā Vidzemes konsistorija izsūtīja draudžu mācītājiem cirkulāru par skolu uzlabošanu. 1816. gadā tika dibināta Pēterupes draudzes skola, kurā bija skolotājs Pēteris. Kad pēc dzimtbūšanas atcelšanas tika doti uzvārdi, skolotājs ieguva vārdu Šults.
Piejūras ciemu galvenā nodarbošanās bija zvejniecība, tāpēc jūra prasīja zināšanas, kuras nemācīja ne vācu, ne latviešu skolotāji. Dažās vietās jūrā, īpaši pie Pēterupes grīvas, atradušies akmeņi, t.s. ķērāji, kas plēsuši lašu vadus. Arī tam, lai tīkli paliktu veseli, bija vajadzība īpaša gudrība. Tikai nacionālās pašapziņas veidošanās rezultātā radās tieksme pēc izglītības. Tiešā atkarība no muižas zemniekus un zvejniekus nocietināja pret visu jauno un svešo.
Kuģu būve
Reizē ar izglītību un nacionālo pašapziņu vietējie zvejnieki saprata, ka, iegūstot pārticību, tiek iegūta neatkarība no muižkunga. Kaut arī lēni, tomēr, liekot lietā izdomu, tika uzlabotas un padarītas ērtākas zvejnieku laivas.
Pabažu jūrmalā tika uzbūvēts viens no pirmajiem latviešu buriniekiem, kura ietilpība bija lielāka par 100 tonnām, divmastu kuģis Wictoria. Tā kā vienai zemnieku saimniecībai parasti nepietika līdzekļu kuģu būvei, arī Wictoria bija divi īpašnieki: Mangaļu zemnieks Jānis Miķelsons un Pabažu zemnieks Pēteris Balodis. Dokumentos kuģis Wictoria nosaukts par klāja liellaivu, un tas bija piemērots piekrastes braucieniem. Abos kuģa galos atradās klāji, bet vidū — kravas telpas. Pabažu teritorija piederēja kronim, tāpēc tur bija daudz vieglāk dabūt atļauju kuģu būvei nekā vietās, kas piederēja muižkungiem. Kuģu būves zināšanas zvejnieki mācījās no igauņiem. Sākumā igauņu būvnieki darbojās kopā ar latviešiem, bet vēlāk, 1880. gados, Liepupē, Skultē un Pēterupē bija savu meistari, kuri kuģus būvēja līdz Pirmajam pasaules karam. No 1857. gada līdz 1913. gadam Pēterupe, Pabažu jūrmala un Skultes jūrmala netālu no Aģes grīvas bija populārākās kuģu būves vietas, kurās būvēja šonerus, gafelšonerus un brigantīnas.
Pēterupes grīvā būvētos kuģus bija vieglāk no liedaga smiltīm dabūt jūrā, jo šajā vietā jūras līcis ir krietni dziļāks. Pastāv uzskats, ka jūras padziļinājums nav dabisks, bet veidots mākslīgi tieši kuģu būves dēļ. 20. gadsimta sākumā Saulkrastos izveidojās nelieli rūpniecības uzņēmumi, kas bija saistīti ar kuģu būvi: Zālīša ūdensdzirnavas un zāģētava Pēterupē, Birkhāna darvas ceplis Neibādē.
Mācītājs Jānis Neilands
Jaunlatviešu centienus Pēterupē mēģināja īstenot arī mācītājs Jānis Neilands (1840—1915), kurš Skultē, Pēterupē un Cernikavā bija draudzes gans no 1871. līdz 1883. gadam. Mācītājs atzinis, ka Pēterupei pieder viņa mīlestība: "Kā var Burtnieku ezeru salīdzināt ar manu mīļo jūru? Kad jūra bangojas, tad jūra savas dziesmas dzied,- kas lai to aizmirstu!" Mācītājs saulkrastiešiem atstājis liepu aleju, kas veidota no mācītājmuižas līdz baznīcai. Šī aleja aizved ne tikai uz mācītāja mājām, bet arī uz ozolu, kuru 1869. gadā iestādījis mācītājs Johans Vilhelms Knīrims, kurš Pēterupes draudzi vadīja no 1851. līdz 1869. gadam.
A. Bīlenšteinam, vienam no pirmajiem latviešu valodniekiem, J. Neilands dzimšanas dienā veltīja dzejoli, kas mūsdienās daudziem šķiet tautasdziesma: ''"Teici, teici valodiņa, Ko upīte burbulēja, Ko upīte burbulēja, Ko pogoja lakstīgala." ''Strādājot Skultē un Pēterupē, J. Neilands izveidoja kori, ar kuru 1873. gadā piedalījās I Vispārīgos latviešu Dziedāšanas svētkos.
Jaunā peldvieta un Vidzemes jūrmalas kūrorti
1823. gadā Lēdurgas muižas īpašnieks Kārlis fon Reiterns un Bīriņu muižas īpašnieks Aleksejs fon Pistolkorss uz ziemeļiem no Pēterupes uzcēla pirmās vasarnīcas un izveidoja jaunu peldvietu, kuru tā arī nosauca par Neibādi (Neubad).
Jūrmalas ceļi bija pavisam sliktā stāvoklī. Uz Rīgu no Pēterupes varēja aizbraukt pa diviem ceļiem. Smilšainais ceļš, kas vijās gar pašu piekrasti, aiz Inčupes sadalījās divās daļās. Garākais ceļš bija caur mežu. Tas bija sakņains un dūksnains, pavasaros un rudeņos grūti izbraucams. Īsākais ceļš turpinājās gar jūras krastu un bija ļoti līkumains un smilšains. Pa šo ceļu vienīgie, kas brauca, bija zvejnieki ar zivju vezumiem. Ļoti būtiski bija uzlabot ceļu, lai Pēterupē varētu veidot atpūtas vietu. Tautā Neibāde tika saukta par Pēterupes ciema vasarnīcu rajonu jeb kungu daļu.
Līdz 19. gadsimta vidum vasarnīcas Neibādē piederēja tikai Bīriņu muižai. Vidzemes muižnieki šeit īrēja istabas, pusdienoja restorānā un pavadīja vakarus vietējās kūrmājas (Kuhrhaus ) klubā. Tās bija slēgtas telpas, kur notika simfoniskā orķestra koncerti, teātra izrādes un balles. Turpat blakus tika iekopts parks. Kūrorta uzturēšana izmaksāja ļoti dārgi, tādēļ 1870. gados Bīriņu muižas īpašnieks sāka izīrēt citiem muižniekiem zemesgabalus vasarnīcu būvei.
Līdz Pirmajam pasaules karam Neibādē uzturējās augstdzimuši atpūtnieki no Pēterburgas, Maskavas, Tērbatas un citām Krievijas Impērijas vietām, kā arī Ziemeļvidzemes muižnieki. Uz jūrmalas kūrortiem devās arī vienkārši ļaudis, kaut vai tikai ikdienišķās pastaigās, bet Neibāde sagaidīja vienīgi īpaši izmeklētus, turīgus atpūtniekus.
Sadzīve Neibādē
1901. gadā par kūrorta vecāko (tāds amats pastāvēja kopš peldvietas dibināšanas) kļuva Bīriņu galvenais mežzinis Pauls Moltrehts. Atpūtniekiem bija iespēja doties izbraukumos ar laivām, izjādēs un pārgājienos pa Neibādes apkārtni. Pēc P. Moltrehta ierosmes Rīgas kuģubūvētavai Lange Co tika pasūtīts un izbūvēts tvaikonis, kura jauda bija 160 zirgspēku. 1908. gadā sākās kuģu satiksme starp Rīgu un Neibādi. Kuģa Neubad atklāšanas braucienā tika ielūgti Baltijas valdības vīri, gubernatoru ieskaitot. Par to, lai atpūtnieki saņemtu katru rītu svaigu pienu, sviestu un krējumu, rūpējās visi apkārtējie mežsargi. Pulksten septiņos no rīta ratiem ar piena produktu vezumu jau vajadzēja būt Neibādē. Nekur netika ceptas tik garšīgas rožmaizītes kā Neibādē.
Saulkrastos pie daudziem ceļa galiem, kas iegriezās gludi nograntētā un kokiem apstādītā alejā, atradās dēlītis ar uzrakstu skaidrā latviešu valodā: ŠEIT BRAUKT AIZLIEGTS!
Cauri visiem Saulkrastiem stiepās platais lielceļš no Salacas uz Rīgu.
No 1907. gada Neibādē darbojās pasta nodaļa, vēlāk, no 1911. gada, telegrāfa kantoris un valsts krājkase. Bijušajā Āķu krogā iekārtoja Ernesta Karo grāmatu veikalu, zvejnieki varēja iegādāties literatūru arī latviešu valodā. Šajā ēkā Bonifācijs Voitkēvičs atvēra arī frizieru darbnīcu un "fotogrāfisko iestādi" — fotosalonu.
Plades skola
Baltijas pārkrievošanas periodā 1887. gada 17. maijā skolas tika atdalītas no luterāņu baznīcas. Par obligātu mācību priekšmetu kļuva krievu valoda. Izņēmums nebija arī Plades skola. Tuvākajā apkārtnē Plades skola bija vienīgā labi apmeklētā mācību iestāde. Vēlākos gados tajā mācījās ap simt skolēnu, kas ieradās pat no Pabažiem un Žīdu ciema (tā dēvēja tagadējo Zvejniekciema teritoriju, kas atrodas pie vecās zivju iestādes fabrikas).
Pēterupes baznīca
Tā kā Pēterupes draudzei bija koka baznīciņa, tad 19. gadsimta vidū konsistorijā tika pārrunāts jautājums par mūra baznīcas celšanu. A. fon Pistolkorss bija galvenais naudas devējs jaunā dievnama būvdarbiem. Pārējās tuvējās muižas, Pabažu, Gāršas, Sējas un Lēdurgas, deva būvmateriālus. No Limbažiem tika aicināts būvmeistars Meijers, un dati sākas. Baznīcas būvdarbi izmaksāja 36 tūkstošus rubļu. A. fon Pistolkorss pats savām rokām būvēja jaunās baznīcas altāra sienu. Krāsainie logu stikli altāra telpai tika pasūtīti Berlīnē. Logu virsdaļā veidota acs, kas simbolizē dieva skatu. Altāra gleznu "Kristus pie krusta (Golgāta)" 1856. gadā gleznojis mākslinieks Jozefs Millers, paraugam izmantojot sava skolotāja Pētera Kornēliusa radīto altāra gleznu Minhenes Ludviķa baznīcā. Baznīcas patroneses Bīriņu muižas īpašnieka māsas baronese Augustes Amālijas fon Pistolkorsas apbedījuma piemiņas sienā iemūrēta epitāfija.
Dievnamu ar 250 sēdvietām iesvētīja 1864. gada 5. jūlijā bīskapa Ulmaņa vadībā. Pasākumā piedalījās septiņi mācītāji gan no tuvējām baznīcām, gan no Pēterpils. Pēc gada baznīcā tika uzstādītas Martina firmas ērģeles ar astoņiem reģistriem, kas izmaksāja 900 rubļu. 1903. gadā ērģeles paplašināja līdz 14 reģistriem. A. fon Pistolkorss dāvināja Pēterupes luterāņu draudzei arī doktorāta ēku ārsta vajadzībām. Šajā ēkā bija arī aptieka.
Zvejnieku dzīve
Attīstījās arī Katrīnbāde jeb Pabažu jūrmala. 1898. gadā kronim piederošo Pabažu muižas zemi sadalīja apbūves gabalos un piešķīra viesnīcu būvei. Tomēr 1898. gadu nevar uzskatīt par Katrīnbādes dibināšanas gadu, lai gan no šī brīža sākās arī Pabažu jūrmalas attīstība. Šajā laikā te sāka ierasties atpūtnieki, kaut arī par peldvietu mazo ciematiņu vēl grūti saukt. 20. gadsimta sākumā Katrīnbādē bija ap 150 pastāvīgu iedzīvotāju. Ēkas pārsvarā bija celtas no koka ar šķindeļu jumtu un nelieliem lodziņiem, bet bijis viens mūra nams. Katras saimniecības neatņemama sastāvdaļa bija zivju žāvētava, tādējādi vasarā atpūtnieki vienmēr varēja iegādāties svaigi žāvētas zivis.
Vietējo iedzīvotāju papildu ienākumu avots bija nelielu akmeņu vai grants savākšana un pārdošana. Pēc vētrām oļus savāca piekrastē un veda līdz šosejai. Parasti viens zvejnieks dienā savāca līdz diviem kubikmetriem akmeņu. Jūrmalas ciemu galvenais iztikas avots bija zvejniecība, bet Pabažu muižā zvejnieki audzēja arī bites. Bija mājas, kurās turēja pat 100 bišu stropu.
Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas
1925. gadā Neibādei piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu. 1926. gada 9. septembrī Rīgas līcī iepretim Vecāķiem nogrima tvaikonis "Neibāde" ar 39 pasažieriem un 11 apkalpes locekļiem, izglābās vien daži. Neibādi 1931. gadā pārdēvēja par Saulkrastiem (mūsdienās par Neibādi nosacīti sauc pilsētas ziemeļu daļu ap Ķīšupes ieteku) un 1933. gadā apvienoja ar Pēterupes apdzīvoto vietu.
1935. gada 1. septembrī Saulkrastos pirmo reizi atspīdēja elektriskā spuldze. Elektriskās apgaismošanas trūkums tā laika kūrortā bija ļoti sajūtams, un par šī trūkuma novēršanu liela atzinība nākas Labierīcības biedrībai un akciju sabiedrībai "Brasla", kura piegādāja elektrisko strāvu. Toreiz kūrorta galveno ceļu apgaismoja gan tikai trīs spuldzes.
Padomju laiks
1950. gadā Saulkrastiem pievienoja Pabažus un 21. februārī apdzīvotajai vietai piešķīra strādnieku ciemata statusu (līdz 1952. gadam ar nosaukumu Saulkraste ), no 1961. gada 23. decembra — pilsētciemata. No 1949. līdz 1956. gadam Saulkrastu rajona centrs.
Bosnijas un Hercegovinas Federācija
Bosnijas un Hercegovinas Federācija (bosniešu, horvātu un sr, Федерација Босне и Херцеговине) ir viens no diviem politiskajiem veidojumiem, kas veido Bosnijas un Hercegovinas valsti, otrs ir Serbu Republika. Federāciju veido 10 autonomi kantoni ar savu valdību. Tajā galvenokārt dzīvo bosnieši un horvāti. Bosnijas un Hercegovinas Federācijas administratīvais centrs ir Sarajeva.
Saulkrastu vēsture
Padomju laiks
1967. gadā pievienota daļa Skultes ciema teritorijas, izveidojot Saulkrastu lauku teritoriju.
Bosnijas un Hercegovinas Federācija
Vēsture
1991. gada oktobrī, pēc tam kad Bosnijas un Hercegovinas parlaments bija pieņēmis suverenitātes memorandu, serbu deputāti izveidoja atsevišķu parlamentu. 1992. gada 29. februārī—1. martā Bosnijā un Hercegovinā notika referendums, kurā piedalījās 64% republikas balsstiesīgo iedzīvotāju (serbi to boikotēja), no kuriem 98% nobalsoja par neatkarību. 3. martā Bosnija un Hercegovina pasludināja neatkarību. 7. aprīlī serbu apdzīvotās Bosnijas un Hercegovinas teritorijas pasludināja izstāšanos no Bosnijas un Hercegovinas.
Saulkrastu vēsture
Padomju laiks
1991. gadā Saulkrastiem piešķirts pilsētas statuss.
Bibliotēka
1945. gada 1. jūlijā "Meža mājā" (tagad A. Kalniņa ielā 10) sāka darboties Saulkrastu ciemata Darbaļaužu deputātu padomes izpildkomiteja. Šeit līdz 1947. gadam par sekretāri strādāja Velta Akerberga. Viņa bija tā, kas pirmā domāja un rūpējās, lai Saulkrastu nedaudzajiem iedzīvotājiem netrūktu labu grāmatu — iekārtoja pārvietojamo bibliotēku no Bīriņu bibliotēkas kara laikā saglabātajiem fondiem; pirka pirmās grāmatas arī no izpildkomitejas piešķirtajiem līdzekļiem. Tā krājās grāmatu skaits, lai varētu domāt par stacionāru bibliotēku Saulkrastos.
Rukavina
Rukavina (sr, hr, no vārda rukav/рукав — 'piedurkne') ir serbhorvātu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Saulkrastu vēsture
Bibliotēka
To 1947. gada pavasarī realizēja nākamā izpildkomitejas sekretāre Zinaīda Želtikova. Viņa sakārtoja toreiz vēl nelielo literatūras fondu, sāka noteiktās dienās un stundās izsniegt grāmatas. 1950. gadā, kad nodibinājās Saulkrastu rajons, bibliotēka kļuva par rajona bibliotēku.
Saulkrastu bērnu bibliotēka tika dibināta 1952. gada 1. septembrī, kad tā atdalījās no ciema bibliotēkas. No 1956. gada Saulkrastu bērnu bibliotēka atrodas Amatnieku ielā 2. 1980. gadu vidū bija jau gandrīz 20 000 grāmatu. 1996. gada 1. jūnijā Saulkrastu bērnu bibliotēku pievienoja pilsētas bibliotēkai.
Rutkova
Rutkova ir ciems Tilžas pagastā, Balvu novadā. Atrodas 248 km attālumā no Rīgas.
Ezītis
Ezītis ir ciems Olaines novada Olaines pagastā pie Misas upes.
Rutkova
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V489.
Saulkrastu vēsture
Sanatorija "Saulkrasti"
1957. gadā Bulduru sanatoriju "Ugunskurs" pārcēla uz Saulkrastiem un izveidoja divos korpusos - tag. Ainažu ielā 25 (viesnīca un medicīniskās aprūpe) un tag. Vidrižu ielā 2 (ēdināšana un pamatskola). Vēlāk mainījās nosaukums, tā kļuva par bērnu sanatoriju "Saulkrasti", kurā bija gastroenteroloģiskā un nefroloģiskā nodaļa. Sākumā tur ārstēja pirmskolas vecuma bērnus, kuriem bija tuberkuloze sākuma stadijā. Vēlāk sanatorijā ārstējās 125 hronisku kuņģa un zarnu trakta, kā arī nieru slimību un cukura diabēta slimnieki vecumā no 10-15 gadiem. Sanatorijas iemītnieki vienlaikus arī mācījās 18 skolotāju uzraudzībā.
Sanatorija vienlaikus bija arī kultūras iestāde. Te darbojās sieviešu koris, sieviešu vokālais ansamblis un deju kolektīvs.
Ezītis
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Saulkrastu vēsture
Sanatorija "Saulkrasti"
Tā kā bērniem bija nepieciešams svaigs gaiss, medicīnas korpuss un pedagoģiskais korpuss neatradās blakus. Neraugoties uz vairākkārtēju pārvietošanos dienas laikā, bija arī vēl pastaigas, bet muzikālajai audzinātājai nodarbības bija jānotur svaigā gaisā.
Sanatorijas sākotnējās ēkas līdz mūsdienām nav saglabājušās - Ainažu 27 divstāvu ēkas vietā atrodas viesnīcas korpusi. Vidrižu 2 toreiz plašajā gruntsgabalā atradās trīsstāvu ēka ar kluba piebūvi, mežparka daļu un sporta laukumu. Ēkas pirmajā stāvā atradās saimniecības un ēdināšanas telpas, pedagogu kabinets un krievu mācību plūsmas klases, otrajā - mācību klases latviešu plūsmai, keramikas un zobārstniecības kabinets, trešajā - bibliotēka un sanatorijas mediķu dzīvokļi.
1990. gadu sākumā sanatoriju pārvietoja uz Ainažu ielu 72(?), Vidrižu ielas gruntsgabalu sadalīja: sporta laukuma vietā izveidojot jaunu privāto apbūvi, savukārt mežainā daļa, pēc sanatorijas galvenā korpusa nojaukšanas, palikusi neapbūvēta; saglabājusies vien nelielā saimniecības ēka tag. Stirnu ielā 5 (pašvaldības īp.). Arī pārvietotā sanatorija beidza pastāvēt visai drīz.
Slimnīca
Jau kara laikos tika atvērta ambulance, kuras pirmajā stāvā notika pieņemšana, bet otrajā stāvā atradās mediķu dzīvokļi. Tā kā nacionalizēja arī mācītājmuižu "Līgotnes", šajā vietā tika izveidots doktorāts un 1952. gadā arī slimnīca ar ķirurģijas, terapijas un ginekoloģijas nodaļu — kopā 25 gultas.
Laikā, kad elektrificēja dzelzceļu, likvidēja arī dzelzceļa pārbrauktuvi, kas bija iepretim "Līgotnēm", tāpēc radās grūtības, ja bija steidzams izsaukums. Pirmās palīdzības sniegšana dažkārt kavējās tāpēc, ka nebija iespējams šķērsot dzelzceļa sliedes. Radās doma, ka skolas internāta telpas "Stirnu krogā" varētu apmainīt ar mācītājmuižā izvietoto slimnīcu.
Jaunajā slimnīcā 1960. gados visas trīs nodaļas paplašinājās līdz 75 gultām. Gandrīz katru dienu notika operācijas bijušajā restorāna viesu zālē, kas tika pārveidota par operāciju zāli.
Ārsta dežūra bija tieši diennakti, bet nākamajā rītā sākās parastā darbadiena. Par Saulkrastu zobārsti asistēja operācijās dežūru naktīs. Slimnīcā bija cilvēki, kuri vienmēr bija gatavi nodot asinis, izveidota uzskaite un klasifikācija pa asinsgrupām.
Ritvars Jansons
Ritvars Jansons  (dzimis Tukumā) ir latviešu vēsturnieks un politiķis. Pārstāv Nacionālo apvienību, bijis 12. un 13. Saeimas deputāts.
Bosnijas un Hercegovinas Federācija
Vēsture
Tas izraisīja Bosnijas karu, kurā Bosnijas serbus militāri atbalstīja Dienvidslāvijas Federatīvā Republika. 1995. gada augustā konfliktā iesaistījās NATO gaisa spēki, bombardējot Bosnijas serbu armijas pozīcijas, kas piespieda serbus uzsākt miera sarunas. Gada nogalē tika noslēgta Deitonas vienošanās, saskaņā ar kuru Bosnijas un Hercegovinas sastāvā tika izveidotas divas autonomas teritorijas — Bosnijas un Hercegovinas Federācija un Serbu Republika.
Ritvars Jansons
Biogrāfija
Ritvars Jansons dzimis Tukumā. Mācījas Tukuma Raiņa 1. vidusskolā, kur bijis aktīvs sabiedriskajā dzīvē un kļuvis par klātienes biedru laikraksta "Pionieris" klubā "Meridiāns", kurš tika paredzēts tiem, kas vēlas paplašināt savas zināšanas starptautisko attiecību jomā. Bijis komjaunietis un politiskā kluba "Planēta" prezidents. 1986. gadā skolas komanda R. Jansona vadībā saņēma LĻKJS Centrālās komitejas piešķirto 1. vietu, goda rakstu un balvu — braucienu uz Volgogradu skolēnu pavasara brīvdienās republikāniskajā politisko zināšanu konkursā.
Saulkrastu vēsture
Zvejnieku kolhozs "Zvejnieks"
Lai gan pēc apvienošanas 1967. gadā Zvejniekciems un Saulkrasti ir viena pilsētciema teritorija, saulkrastiešiem un zvejniekciemiešiem mūžīgi ir bijis ko dalīt. Dzīve Zvejniekciemā bija mazliet citāda. 1947. gadā Skultes zvejnieku sabiedrības īpašumus nacionalizēja, tika dibināts artelis, kurš 1948. gadā pārtapa par kolhozu "Zvejnieks". Tajā apvienoja ap 800 zvejniekus, kuriem bija laivas, tādējādi tās kļuva par visu kolhoznieku īpašumu. Šajā pašā gadā nodibināja arī padomju saimniecību "Skulte". Tie bija Skultes dalīšanās sākumi — 1967. gadā Skultes Zvejniekciema daļu pievienoja Saulkrastu pilsētciematam.
Ritvars Jansons
Biogrāfija
No 1989. gada bija Tukuma muzeja vēstures nodaļas vadītājs, zinātniskais līdzstrādnieks.
Saulkrastu vēsture
Zvejnieku kolhozs "Zvejnieks"
Kolhozam "Zvejnieks" trūka telpas sarīkojumiem, teātra un kino izrādēm, priekšlasījumiem, pašdarbībai, sporta nodarbībām. Jau 1951. gadā arhitekte Marta Staņa kopā ar Andri Kalniņu un arhitektu grupu sagatavoja kultūras nama projektu, pamati tiek likti jau 1952. gadā. Tā, kā teritorijai garām aizlīkumo Aģes upīte, klubs ir veidots uz zemes uzbēruma paaugstinājuma kā gaismas pils, uz kura vēlāk ceļ arī Zvejniekciema vidusskolu un citas dzīvojamās ēkas, kurus projektēja M. Staņa. Kluba celtniecība ar centrālo apkuri, drenāžu, kanalizāciju maksāja 4 mlj rubļu, no kuriem 3 mlj bija kolhoza līdzekļi un miljons bija Latvijas PSR Zivsaimniecības ministrijas neatmaksājams kredīts. Tas tolaik ir viens no skaistākajiem un modernākajiem ne vien Rīgas rajonā, bet arī visā republikā. Kluba ēka sastāv no trīs stāviem, pagraba, un bēniņiem ar kopējo tilpumu 15 tūkstoši m³, galvenās skatītāju zāles ar balkonu, kuros var novietoties līdz 700 skatītājiem, platība ir 460 m³. Zālē plaša skatuve teātra izrādēm, koncertiem un kino. Noņemot priekšskatuves grīdas klāju, tiek radīta telpa orķestra novietošanai. Kino projekcijas telpas novietotas virs amfiteātra un paredzētas diviem stacionāriem šaurfilmu projekcijas aparātiem. Zem skatītāju zāles atrodas telpas bibliotēkai un lasītavai. Tās griestus balsta pusotra stāvu augstas divu rindu dekoratīvas kolonas. Blakus bibliotēkai un lasītavai atrodas sporta zāle, vestibils un garderobe. Ēkas apakšstāvu galos iekārtotas kolhoza pārvaldes telpas, prāva sēžu zāle un telpas dažādu pulciņu nodarbībām, bet starpstāvā — auditorija 50—60 klausītājiem, telpas mācību un uzskates līdzekļiem un citām vajadzībām. Tiek iekārtota centrālā apkure, elektriskā apgaismošana, ūdensvads, kanalizācija un citas labierīcības. 1956. gada 8. novembrī klubs tika nodots ekspluatācijā.
Ritvars Jansons
Biogrāfija
1993. gadā Ritvars Jansons absolvēja Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes Vēstures nodaļu. Maģistra grādu ieguvas šīs pašas augstskolas Sociālo zinātņu fakultātes politikas zinātnes specialitātē. 2009. gadā ieguva vēstures zinātņu doktora grādu.
Pētniecības un darba gaitas saistītas ar totalitārisma seku pētīšanu. No 1993. līdz 1994. gadam R. Jansons bija Augstākās Padomes Totalitāro režīmu noziegumu izmeklēšanas komisijas reģionālās grupas vadītājs, pēc tam — Totalitārisma seku dokumentēšanas centra galvenais speciālists. Kopš 1994. gada viņš bija Totalitārisma seku dokumentēšanas centra galvenais speciālists. 1996. gadā sāka strādāt Satversmes aizsardzības biroja Totalitārisma seku dokumentēšanas centrā, kur darbojās līdz 2007. gadam, kad kļuva par Latvijas Valsts arhīva darbinieku, Sabiedrisko attiecību un dokumentu popularizācijas daļas vecāko referentu.
Saulkrastu vēsture
Zvejnieku kolhozs "Zvejnieks"
Vienlaikus ar sabiedrisko un ražošanas ēku celtniecību Aģes upes krastā izaudzis zvejnieku kolhoza ciemats, kurā jau 1959. gadā bija ap 30 savrupmāju. Ciemata otrajā pusē, sācis veidoties jauns kvartāls, kurā mājas bce| kolhozs un pēc tam pārdod tās zvejniekiem, kas noriet ātrāk, izmaksā lētāk un pašiem zvejniekiem ir izdevīgāk. Tepat blakus tika uzbūvētas vidusskola un universālveikals. Skultes zivju pārstrādāšanas fabrikas ciematā uzcelta ēdnīca un vairākas citas jaunas ēkas.
Ritvars Jansons
Biogrāfija
No 2009. gada līdz 2015. gadam R. Jansons bija Latvijas Okupācijas muzeja vēsturnieks un direktora vietnieks.
Saulkrastu vēsture
Zvejnieku kolhozs "Zvejnieks"
Blakus ostai, kur kādreiz bija vecs tiklu šķūnis, tika uzbūvēta mehanizēta Skultes zivju pārstrādāšanas fabrika ar saldētavu un konservu cehu, kur strādāja lielākoties zvejnieku jaunā paaudze. Pie fabrikas tika organizēta Rīgas pārtikas rūpniecības tehnikuma nodaļa jaunu zivju rūpniecības kadru sagatavošanai. Produkcijas izlaide septiņgadē fabrikā pieauga 2,1 reizes.
Ritvars Jansons
Biogrāfija
Ar Laimdotas Straujumas vadītā Ministru kabineta 2014. gada 20. augusta lēmumu Nr. 433 norīkots darbam LPSR VDK zinātniskās izpētes komisijā par priekšsēdētāja vietnieku vēstures jautājumos.
Saulkrastu vēsture
Vasarnīcu rajons
1960-tos gados Padomju Latvijas valdība deva Rīgas fabriku un uzņēmumu darbiniekiem iespēju ārpus Rīgas veidot dārzkopības vasarnīcu kooperatīvus, kur cilvēkiem būtu iespēja dzīvot un dzīvi apvienot ar darbu Rīgā. Piejūras reģions, kā arī Saulkrastu, Zvejniekciems un Skultes apkārtne bija labi piemērota šo kooperatīvu izveidei.
Šajā laika periodā elektrificētā dzelzceļa pasažieru satiksme bija no Rīgas tikai līdz Saulkrastiem, tādēļ nokļūt līdz Zvejniekciemam un Skultei kooperatīvu iemītniekiem bija problemātiska. Tāpēc tika veidota vietējo autobusu satiksme, kas vienlaikus kalpoja arī Skultes un Zvejniekciema vietējo iedzīvotāju vajadzībām pārvietoties. 1962. gada 18. jūlijā Siguldas 35. ATK (autotransporta kombināts) iedalīja vienu autobusu maršruta Skulte — Saulkrasti — CCR-2 (ceļu celtniecības rajons NR.2) izveidei. Nedaudz vēlāk 18. augustā.tika saņemts vēl viens RAF tipa autobuss satiksmes apjoma palielināšanai. Saulkrastu dzelzceļa stacijas telpās tika nodalīta teritorija autostacijas vajadzībām.
Latvijas Tautas Frontes laiks
Saulkrastos pirmā LTF atbalsta grupas sanāksme notika 1988. gada 18. septembrī, vēl pirms LTF dibināšanas kongresa. Sapulcējušies aizpildīja LTF dalībnieku uzskaites kartītes, biedru skaits pēc kartītēm bija 159.
Ritvars Jansons
Politiskā darbība
2018. gada rudenī R. Jansons tika ievēlēts arī 13. Saeimā. 2020. gadā ieņēma Kultūras ministrijas parlamentārā sekretāra amatu. 2022. gadā kandidēja 14. Saeimas vēlešanās, tomēr netika ievēlēts.
Saulkrastu vēsture
Latvijas Tautas Frontes laiks
Tautas frontes nodaļa kļuva arvien lielāka. 1988. gada 30. novembrī LTF nodaļas valdes sēdē Lidija Galeja ziņoja, ka 24. novembrī Tautas frontes grupu 16 cilvēku sastāvā nodibinājusi Saulkrastu milicijas nodaļa. 1989. gada 15. janvārī LTF Saulkrastu nodaļas kopsapulsē uzņēma 21 jaunu biedru, kā arī iekļāva šādas TF grupas: Saulkrastu bērnu sanatorija, Gāzes kantoris, Aptieka, Cēsu ATA filiāle, Sadzīves pakalpojumu kombināts, Tirdzniecības uzņēmums. 1989. gada 5. februāra sapulcē ziņoja par karoga uzvilkšanu.
Ritvars Jansons
Privātā dzīve
Bija precējies ar žurnālisti un politiķi, bijušo Saeimas priekšsēdētāju Ināru Mūrnieci. Laulībā dzimusi meita. Šķīrušies 2015. gadā.
Saulkrastu vēsture
Latvijas Tautas Frontes laiks
Viens no galvenajiem darbības virzieniem, kurā ar lielu dedzību metās vietējie tautfrontieši, bija vēršanās pret Saulkrastu pilsētciemata teritorijas tālāku sadalīšanu dārzkopības sabiedrībām un pret dzīvojamo māju celtniecību dabas objektos.
Atmodas laikā intensīvi sāka runāt par dabas piesārņojumu. 1980. gadu beigās pat neieteica jūrā peldēties, kas šķita pavisam briesmīgi, jo līdz šim ar kaut ko tādu neviens nebija saskāries. Pamazām LTF un Latvijas Nacionālās neatkarības kustība virzījās uz mērķi — Latvijas neatkarības atjaunošanu. Saulkrastieši devās uz Baltijas ceļu 1989. gada 23. augustā. Tuvojās PSRS Tautas deputātu vēlēšanas, un Saulkrastu TF pieņēma lēmumu, ka tautfrontiešiem jāveic plaša aģitācija. Zvejniekciemieši nolēma, ka jāizgatavo skrejlapas. TF grupas sēdē saskaņoja tekstu.