cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Turku valoda
Klasifikācija
Turku valoda ir oguzu valodu turku apakšgrupas valoda, kurā iekļautas arī gagauzu un horasani turku valoda. Oguzu valodu grupa iekļauta tjurku valodu saimē, lai gan vairāki valodnieki uzskata, ka tjurku valodas ir viena no altajiešu valodu saimes grupām.
Turku valodai raksturīga aglutinējoša patskaņu harmonija un tās gramatikā nepastāv dzimtes. Parastā teikuma locekļu secība turku valodā — teikuma priekšmets, papildinātājs un darbības vārds. Turku valodā tāpat, kā latviešu valodā, otrās personas daudzskaitļa forma tiek lietota arī kā pieklājības forma.
Izplatība
Turku valodu prot iedzīvotāji Turcijā un mazākumtautības 35 valstīs. Turku valoda izplatīta tajās valstīs vai to daļās, kas agrāk piederēja Osmaņu impērijai, piemēram Bulgārijā, Rumānijā, Serbijā, Ziemeļmaķedonijā, Sīrijā, Grieķijā un Izraēlā. Vācijā dzīvo vairāk nekā divi miljoni turkvalodīgo. Ievērojams skaits turkvalodīgo dzīvo arī Austrijā, Beļģijā, Francijā, Nīderlandē, Šveicē un Apvienotajā Karalistē. Desegregācijas ietekmē vairums turku izcelsmes imigrantu savās mītnes zemēs vairs neprot tik labi kā Turcijā dzimuši turki.
Turku valodu prot gandrīz visi Turcijas pastāvīgie iedzīvotāji, bet pārējie ir pārsvarā kurdi. Vairumam Turcijas cittautiešu turku valoda ir otrā valoda un viņiem zināšanu līmenis turku valodā līdzinās dzimtajai valodai.
Valsts valodas statuss
Turku valoda ir oficiālā valsts valoda Turcijā un tā ir arī viena no oficiālajām valsts valodām Kiprā. Tai ir piešķirts arī oficiālās valodas statuss atsevišķās Ziemeļmaķedonijas pašvaldībās, atkarībā no turkvalodīgo skaita attiecīgajā apvidū, kā arī oficiāls statuss Kosovas Prizrenas rajonā.
Turcijā valodas lietojumu uzrauga Turku valodas asociācija (turciski: Türk Dil Kurumu), kuru 1932. gadā dibināja Mustafa Kemals Ataturks. Iesākumā šo iestādi sauca par Turku valodas izpētes biedrību (turciski: Türk Dili Tetkik Cemiyeti). Asociācijas primārais uzdevums bija īstenot valodas tīrības politiku un tās pirmais uzdevums bija aizvietot aizguvumus no arābu un persiešu valodas ar turku valodas vārdiem, kā arī 1928. gada pāreja uz mūsdienās lietoto jauno turku valodas alfabētu. 1951. gadā asociācija kļuva pilnīgi neatkarīga, atstājot tikai priekšsēdētāja amatā izglītības ministru. Uzreiz pēc 1980. gada valsts apvērsuma, 1983. gada augustā asociāciju atkal pilnībā pārņēma valsts pārraudzībā.
Dialekti
Nacionālistu pamatnostādne bija tāda, ka par oficiālo valsts valodu nosakāms Stambulas dialekts un tādēļ nenotiek citu dialektu pētniecība. Valsts valodas pamatā ir Osmaņu turku valoda, kas rakstībā līdzinās latīņu burtiem rakstītai arābu valodai, papildinot to ar jaunvārdiem un, atmetot arābu un persiešu cilmes aizguvumus.
Turku valodu var iedalīt šādos dialektos:
Skaņas
Turku valodai raksturīga ir patskaņu harmonija, kurā platajiem patskaņiem seko tikai platie, bet šaurajiem — šaurie. Platie patskaņi ir a, ı (cietais i), o un u, bet šaurie — e, i, ö un ü. Vārdā uzsvaru parasti liek uz pirmspēdējo patskani.
Turku valodā burtus, tāpat kā latviešu valodā, izrunā tā, kā tos pieraksta un burtu izruna nav atkarīga no citiem vārdā esošajiem burtiem.
Līdzskaņi
Mīkstais g (yumuşak g), "ğ" turku valodā nekad nav vārda sākumā un vienmēr seko tikai patskanim. Ja tam seko cits līdzskanis vai tas ir vārda beigās, tad tas pagarina pirms tā esošo patskani.
Patskaņi
Turku valodas patskaņi ir a, e, i, ı, o, ö, u un ü. Valodā nepastāv diftongi un, diviem patskaņiem kopā esot, tie katrs saglabā savu skaņu.
Gramatika
Turku ir aglutinējoša valoda un tādēļ tajā ir daudzi viens otru papildinoši priedēkļi. Vārdā var būt daudzi priedēkļi un tos var pielietot, veidojot jaunus vārdus (no lietvārda var izveidot darbības vārdu un otrādi).
Lietvārdi un īpašības vārdi
Turku valodā lietvārdu galotnes norāda piederības personu. Valodai ir sešas deklinācijas (galotnes pievieno saskaņā ar patskaņu harmonijas likumiem):
Visiem lietvārdiem galotnes tiek pievienotas vienādi, pievienojot to galotni, kas saskan ar iepriekšējo patskani, turklāt, ablatīvā un lokatīvā atšķiras galotnes līdzskanis hava (gaiss) + -da (lokatīva priedēklis) = havada (gaisā), bet, ağaç (koks) + -da (kolatīva priedēklos) = ağaçta (kokā), nevis ağaçda.
Turklāt, lietvārdiem pievieno arī piederības priedēkli, kas norāda lietvārda piederības personu.
Turku valodā īpašības vārdi nav deklinējami, bet tie ļoti bieži ir arī lietvārdi un tad tie ir deklinējami. Ja tie ir apzīmētāji, tad tie ir pirms apzīmējamā lietvārda.
Piederība turku valodā tiek izteikta ar tādām gramatiskajām formām, kas izteiktas pēc principa „būt” un „nebūt”. Lai arī var un yok nozīmē „ir” un „nav”, vārdi vardı un yoktu ir to tagadnes preteriti, bet olacak un olmayacak ir — nākotnes. Tādēļ turku valodā ir neparasta teikuma uzbūve un teikums: „Manam kaķim nebija kurpju” turku valodā skanētu šādi: Latviski tas skanētu šādi: kaķ-a-man-a kāj-apseg-u nav-bija.
Darbības vārdi
Turku valodā darbības vārds, tāpat kā latviešu valodā, norāda darītāju. Tie var būt nolieguma un arī pasīvi. Turku valodā darbības vārds var norādīt laiku, izteiksmi un darbības veidu. Tas var būt progresīvs, vajadzības, aorists, nākotnes, tagadnes, pagātnes, kondicionālis, pavēles vai vēlējuma.
Visiem turku vārdiem konjugācijas ir vienādas, izņemot nekārtnos darbības vārdus un nepietiekamo vārdu i-.
Patskaņu harmonija
Turku valodā patskaņus iedala divējādi: pēc tā vai tie ir plati vai šauri un pēc tā, vai tie ir apaļie vai neapaļie.
Vārdu kārtība
Vārdu kārtība turku valodā: teikuma priekšmets — izteicējs — darbības vārds. Šāda vārdu kārtība ir arī japāņu valodā un latīņu valodā. Vārdu kārtība var būt arī savādāka, atkarībā no tā, kurš ir svarīgākais. Gramatika nosaka, ka „jebkurš vārds, kas ir pirms darbības vārda ir svarīgākais. Piemēram, teikumā: „Ali aizgāja uz skolu” likts uzsvars uz vārdu „skola” un turciski ir: „Ali okula gitti”. Ja likts uzsvars uz Ali: „Uz skolu aizgāja Ali”, tad turciski ir: „Okula Ali gitti” un nozīmētu tas ir Ali, kas aizgāja uz skolu.
Vārdu krājums
Turku valodā ļoti izteikta ir tās aglutinējošā daba un tajā brīvi no esošajām vārdu saknēm var kombinēt jaunus vārdus. Vairums turku vārdu radušies no neliela vārdu krājuma, pievienojot priedēkļus.
Tāpat kā vācu valodā, arī turku valodā no diviem vārdiem tiek izveidoti savienojumi, kas veido patstāvīgus vārdus.
Gvadalahara (Meksika)
Gvadalahara (es) ir pilsēta un municipalitāte Meksikas vidienē, Haliskas štata galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Pēc 2010. gada datiem, pilsētā dzīvo 1 495 189 iedzīvotāji un tā ir trešā lielākā Meksikas pilsēta.
Gvadalahara tiek uzskatīta par mariači mūzikas, starptautiski pazīstamā meksikāņu tautastērpa un tekilas dzimteni. Pilsētas iedzīvotāju iesauka ir tapatíos.
Gvadalahara savu vārdu ieguvisi no Spānijas pilsētas Gvadalaharas, kuras vārda izcelsme savukārt ir no arābu — Wad-al-hidjara (Upe starp klintīm). Pilsētas iesaukas ir "Rietumu pērle" (La Perla Tapatia) un "Rožu pilsēta" (Ciudad de las Rosas).
2011. gada Malaizijas Grand Prix
2011. gada Malaizijas Grand Prix izcīņa notika 10. aprīlī Malaizijā, Sepangas trasē. Otro reizi sezonā uzvarēja pašreizējais pasaules čempions Sebastians Vetels, otrajā vietā finišēja Džensons Batons, bet trešajā — Niks Haidfelds.
Gvadalahara (Meksika)
Pilsēta tiek uzskatīta par Meksikas Silīcija ieleju, šeit atrodas vairākas starptautisko augsto tehnoloģiju uzņēmumu rūpnīcas.
2011. gada Malaizijas Grand Prix
Sacīkstes
Piezīmes
Gvadalahara (Meksika)
1992. gadā Gvadalaharā notika tehnogēna katastrofa. Četru stundu garumā pamazām eksplodēja pilsētas Analko (Analco) rajona kanalizācijas sistēma, kurā bija ieplūdis benzīns. Tika sagrauts vesels rajons, pēc oficiāliem datiem gāja bojā 206 cilvēki, 500 tika ievainoti, bet 15 000 palika bez pajumtes.
Sports
Pilsētā bāzējas futbola klubi Atlas un Guadalajara.
Cilvēki
Gvadalaharā dzimuši:
Viļakas katoļu baznīca
Viļakas Vissvētās Jēzus Sirds Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Balvu novada, Viļakas pilsētā. Dievnams ir Ziemeļlatgales katoļu centrs un valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Pie baznīcas 2005. gadā atklāja piemiņas vietu šeit apglabātajiem Stompaku kaujā kritušajiem nacionālajiem partizāniem.
Vēsture
Viļakā baznīca, iespējams, atradusies jau pie 1293. gadā celtās Viļakas viduslaiku pils, bet konkrētu ziņu nav. Viļakas pirmā zināmā katoļu baznīca ir celta 1683. gadā, vēlāk, 1714. gadā ar Jura Hilzena atbalstu tā tika atjaunota.
Otrs Viļakas koka dievnams tika uzcelts prāvesta Januševiča vadībā 1748. gadā. Tas atradies aptuveni vienu kilometru no tagadējās Viļakas katoļu baznīcas, vietā, kur atradās Viļakas kapucīnu klosteris. Šī baznīca ir saglabājusies 1798. gada Broces zīmējumos.
Pašreizējā gotiskā stila mūra baznīca ir uzcelta 1880. gadā par grāfienes Alīnes Lippes -Lipskes līdzekļiem. Dievnams tika būvēts pēc Rīgas Politehniskā institūta inženiera Floriana Viganovska projekta. 1891. gadā bīskaps Ludvigs Zdanovičs dievnamu konsekrēja Vissvētās Jēzus Sirds godam. Dievnams cieta Pirmā Pasaules kara laikā, bet to atjaunoja prāvesta Pētera Apšinieka vadībā. Vēlāk baznīca cieta Otrajā Pasaules kara laikā, pēc kura tā ilgu laiku bija neremontēta. Tikai 1956. gadā dekāna Pētera Rudzīša kalpošanas laikā torņiem un daļēji baznīcai uzklāja jaunu skārda jumtu, pirms tam salabojot satrunējušās koka konstrukcijas. Vel dievnamam šajā laikā tika iegādātas Jaunas Krustaceļa gleznas ģipsī un nopirkti jauni baznīcas soli. Atlikušie baznīcas remonta darbi tika veikti prāvesta Boļeslava Valaiņa kalpošanas laikā.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jāzeps Kornaševskis. Viļakas draudze, iespējams, pastāvējusi jau 13. gadsimtā, bet konkrētas ziņas ir no 1683. gada, kad pie Viļakas baznīcas kalpoja priesteris. Draudzei ir astoņas kapsētas — L. Mateuša-Miera kapi, Vēdeniešu kapi, Skandīnes kapi, Viduču kapi, Aizgalines kapi, Slotukalna kapi, Olūtovas kapi un Lāšku kapi.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Jaungads, Svētā Jāzepa diena, Vasarsvētki, Jēzus Sirds svētki (40 stundas), Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas svētki, Svētā Mateja diena, Kristus Karaļa svētki.
Tehniska informācija
Viļakas baznīca ir sarkanu ķieģeļu mūra trīsnavu krustveida celtne ar diviem 46 metrus augstiem torņiem, kurus tāpat kā pārējos mazakos tornīšus nosedz gotikai raksturīgais "krusta zieds". Dievnamam ir skārda jumts un cementa flīžu grīda. Baznīcai ir trīs portāli, virs galvenā portāla atrodas vitrāža — rozete. Baznīca ir 31 metrus gara un 21 metrus plata. Apkārt baznīcai ir dārzs, ko ietver sarkanu ķieģeļu mūra žogs. Žoga dienvidu daļā ir ieeja baznīcā un grāfu Lippe-Lipsku dzimtas kapenēs, kur ir dzimtas apbedījumu vietas.
Interjers
Dievnamā atrodas valsts nozīmes mākslas pieminekļi — Varšavā Blombergu firmā izgatavotās 22 reģistru ērģeles un 13 vitrāžas. Vietējas nozīmes mākslas pieminekļi ir trīs ozolkoka altāri, no kuriem galvenais ir 10 metrus augstais Vissvētās Jēzus Sirds altāris ar tajā atrodošos Jēzus Sirds skulptūru. Altārim abās pusēs atrodas Svētā Pētera un Svētā Pāvila skulptūras. Mākslas pieminekļu vidū ir minami arī divi krucifiksi, lustra, kancele, gleznas "Kristus Sirds" un "Svētais Aloizijs". Baznīcā ir aplūkojamas arī Svētā Aloiza Gonzagas un Svētā Asīzes Franciska skulptūras.
MQ
MQ var būt:
Soņa Petroviča
Soņa Petroviča (sr; dzimusi Belgradā) ir serbu basketboliste, Serbijas sieviešu basketbola izlases dalībniece, pašlaik (2010) pārstāv Krievijas Superlīgas klubu Maskavas apgabala "SpartaK". 2007. gada Eiropas gada labākā jaunā basketboliste. Divkārtējā Eirolīgas čempione 2009. un 2010. gadā. Kopā ar Serbijas U-18 izlasi ir izcīnījusi zelta medaļu 2005. un 2007. gada Eiropas U-18 čempionātā, sudrabu 2006. gada Eiropas U-18 čempionātā un kopā ar Serbijas U-19 izlasi — bronzu 2007. gada Pasaules U-19 čempionātā.
Igaunijas apriņķi
Apriņķi (et) ir Igaunijas pirmā līmeņa administratīvais iedalījums. Kopā ir 15 apriņķi. Katra apriņķa pārvaldi (maavalitsus) vada persona, kuras amata nosaukums igauņu valodā ir maavanem (pārvaldnieks). Šajā amatā persona tiek ievēlēta uz pieciem gadiem, kā arī tā pārstāv apriņķi Igaunijas valdībā. Katrs apriņķis sīkāk dalās pilsētās (linnad) un pagastos (vallad).
Apriņķu uzskaitījums
Kopā ir 15 apriņķi, no kuriem 13 atrodas kontinentālajā daļā, bet atlikušie divi apriņķi atrodas uz salām. Lielākais apriņķis pēc platības ir Pērnavas apriņķis, savukārt pēc iedzīvotāju skaita lielākais ir Harju apriņķis. Mazākais no apriņķiem gan pēc platības, gan pēc iedzīvotāju skaita ir Hījumā apriņķis.
Vēsture
13. gadsimtā mūsdienu Igaunijas teritorija bija sadalīta astoņos apriņķos un 4 mazākās neatkarīgās zemēs (et).
No 1918. līdz 1940. gadam Igaunija administratīvi bija sadalīta 11 apriņķos.
1947. gadā, pēc Igaunijas iekļaušanas Padomju Savienības sastāvā, Igaunijas PSR tika sadalīta rajonos (rajoon). 1952. gadā tika izveidots augstākā līmeņa administratīvais iedalījums ar trīs apgabaliem: Tallinas apgabalā, Tartu apgabalā un Pērnavas apgabalā, bet 1953. gadā tie tika izformēti. Līdz 1960. gadiem rajonu robežas bieži tika mainītas, līdz nostiprinājās 15 rajoni.
1987. gadā Igaunijas PSR administratīvi bija sadalīta 15 rajonos un 6 republikas pakļautības pilsētās. 1991. gadā Igaunijas administratīvā iedalījuma vienību nosaukumi tika mainīti no rajoniem uz apriņķiem. Republikas pilsētas tika iekļautas attiecīgi kādā no apriņķiem.
MR
MR var būt:
Amerikas ūdri
Amerikas ūdri (Lontra) ir viena no sermuļu dzimtas (Mustelidae) ģintīm, kas apvieno 4 mūsdienās dzīvojošas sugas.
Amerikas ūdri ir attīstījušies no Eirāzijas ūdriem. Eirāzijas ūdri dzīvoja Eirāzijas kontinentā jau pliocēnā. Eirāzijas ūdru aizvēsturiskā suga Lutra licenti, kas dzīvoja pleistocēnā mūsdienu Ķīnas teritorijā, pirms 1,7 miljoniem gadu migrēja uz Ziemeļameriku. No šīs aizvēsturiskās sugas attīstījās visas 4 mūsdienās dzīvojošās ūdru sugas Amerikā, kā arī daudzas citas aizvēsturiskas sugas, kas mūsdienās ir izmirušas.
Amerikas ūdri kādreiz tika iedalīti Eirāzijas ūdru ģintī (Lutra), tomēr DNS pētījumi ir likuši tos izdalīt atsevišķā ģintī. Daudzos informācijas avotos visas četras Amerikas ūdru sugas joprojām ir iedalītas Eirāzijas ūdru ģintī.
Izskats
Amerikas ūdriem tāpat kā citiem ūdriem ir raksturīgs slaids, garš, cilindrisks ķermenis ar īsām kājām. Tiem ir plata, noapaļota galva, mazas austiņas un tie spēj nāsis noslēgt, atrodoties zem ūdens. Visi Amerikas ūdri ir tumši brūni, un to pavēderes un pazodes ir gaišākas kā muguras. Kājām ir peldplēves, un to nagi ir asi. Mātītēm ir 4 piena dziedzeri. Priekškājas ir īsākas kā pakaļkājas, kas ļauj attīstīt ievērojamu ātrumu peldot. Kad ūdrs peld lēni, tas airējas ar visām 4 pleznotajām kājām. Kad ūdrs nirst vai peld ātri, priekškājas tiek cieši piespiestas pie ķermeņa, bet pakaļkājas kopīgi ar spēcīgu astes propellerveida kustību stumj ūdri cauri ūdenim.
Mazākais no visiem Amerikas ūdriem ir jūrasūdrs, kas nepārsniedz 1 metra garumu, un to svars ir apmēram 5 kg. Lielākais ir Ziemeļamerikas upesūdrs, kura ķermeņa garums var sasniegt 1,07 m un svars 14 kg.
Sistemātika
Amerikas ūdru ģints (Lontra)
Vecumu ciems
Vecumu ciems var būt:
MRT
MRT var būt:
MX
MX var būt:
Zenīts (nozīmju atdalīšana)
Zenīts ir:
Andrejs Butriks
Andrejs Butriks (dzimis ) ir Latvijas futbola uzbrucējs, lielāko karjeras daļu aizvadījis FK Ventspils komandā Latvijas Virslīgā.
Latvijas izlasē aizvadījis četras spēles, vārtus nav guvis. Izlasē debitējis spēlē pret Dāniju nomainot Vītu Rimku.
Precējies. Ir bērni.
Purva bērzs
Purva bērzs (Betula pubescens Ehrh., sīn. Betula alba) ir bērzu dzimtas suga. Latvijā bieži sastopams koks.
Apraksts
Tas ir līdz 30 m gars, vasarzaļš koks. Miza gandrīz viscaur balta, veido tipisku, noplēšamu tāsi. Tikai jaunu zaru miza sārti brūna. Lapas veselas ar zobainu malu, gals nosmailots. Pamats ķīļveidīgs vai sirdsveidīgs. Jaunās lapas apakšpusē un atvases lipīgas un apmatotas. Vienmājas augi ar viendzimuma ziediem spurdzēs. Zied lapām plaukstot aprilī, maijā. Vīrišķās spurdzes izveidojas jau rudenī. Auglis - spārnains riekstiņš.
Izplatība
Purva bērzs aug gandrīz visā Eiropā un lielā Āzijas daļā.
Asotes pilskalns
Asotes pilskalns (latīņu valodā rakstītajos tekstos: Aszute; ltg ) ir pilskalns Jēkabpils novada Kūku pagastā, Daugavas labajā krastā, 2 km augšpus Jēkabpils, morēnu augstienes galā. Senās Asotes zemes pārvaldes centrs. Ziemeļu, austrumu un dienvidu nogāzes, kuras aptek Asote (tagad Dārzupīte) jeb Lagzde, ir 10 metrus augstas, lēzenajā ziemeļrietumu malā uzmests aptuveni 2 metrus augsts valnis. 1949.-1954. gada izrakumos atklāts biezs kultūrslānis ar celtņu un sadzīves priekšmetu paliekām. Ievērību pelna 10. gadsimta dzelzs ieguves krāsns un podnieku darbnīca, kur trauku izgatavošanai izmantoja podnieku ripu. No pilskalna paveras skats uz Daugavas senleju, Ābeļu salām un Dignājas mežiem.
Vēsture
Apdzīvots no 1. gadu tūkstoša p.m.ē. līdz 13. gadsimtam m.ē. 11.gs. izveidota jauna pilskalna aizsargsistēma ar gredzenveida aizsargvalni. Letgaļu apdzīvotās Asotes pilsnovada administratīvais un militārais centrs, kas pakļāvās Jersikas ķēniņam. Līgumā par Letijas zemju sadalīšanu starp ordeni un bīskapu minēts novads Aszute, kuru pētnieki viennozīmīgi saista ar Asoti. 1211. gadā Asotes pilsnovads iekļauts Livonijas bīskapijas sastāvā. 1237. gadā Rīgas bīskaps netālu no Asotes pilskalna Daugavas labajā krastā uzcēla Krusta pili (Kreutzburg). 1511. gadā arhibīskapa lēņu grāmatā pieminēts Krustpils miests. 1585. gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts karalis Stefans Batorijs Krustpils novadu atdāvina Korfu dzimtai, kuras īpašumā tas bija līdz 1920. gadam. Krievu-turku kara laikā (1877-1878) Krustpilī tika nometināti turku karagūstekņi, no kuriem daudzi palika uz patstāvīgu dzīvi. Netālu no Asotes pilskalna ir turku kapi. 1949.—1952. gadā Elvīra Šnore vadīja arheoloģiskos izrakumus Asotes pilskalnā.
Antakja
Antakja ir pilsēta Turcijas dienvidaustrumos, Hatajas ila administratīvais centrs. Tā atrodas netālu no Sīrijas robežas. 2018. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 377 tūkstoši iedzīvotāju
Sēzars Sjelu
Sēzars Augustu Sjelu Fiļu (pt; dzimis ) ir brazīliešu peldētājs, specializējies sprinta distancēs. Sjelu ir visu laiku panākumiem bagātākais Brazīlijas peldētājs, ir izcīnījis trīs olimpisko spēļu medaļas, sešas pasaules čempionāta zelta medaļas un ir labojis divus pasaules rekordus.
Piedalījies divās olimpiskajās spēlēs. 2008. gadā Pekinā izcīnīja zelta medaļu 50 m brīvā stila distancē, kas bija Brazīlijas pirmā un pašlaik vienīgā zelta medaļa peldēšanā olimpiskajās spēlēs, un bronzas medaļu 100 m brīvā stila distancē. 2012. gadā Londonā izcīnīja vēl vienu bronzas medaļu — šoreiz 50 m brīvā stila distancē. Ar panākumiem startējis pasaules čempionātā garajā baseinā, kur izcīnījis sešas zelta medaļas, tāpat vairākas medaļas izcīnījis pasaules čempionātā īsajā baseinā (divas zelta medaļas individuālajās sacensībās, vairākas cita kaluma medaļas — komandu stafešu sacensībās).
Sjelu pašlaik (2014) pieder divi pasaules rekordi garajā baseinā: 50 m un 100 m brīvā stila distancē. Trīs reizes ticis atzīts par Brazīlijas gada labāko sportistu (2008, 2009, 2011).
Ozoli
Ozoli (Quercus) ir dižskābaržu dzimtas koku un krūmu ģints, kurā ietilpst aptuveni 450 sugas. Latvijā savvaļā aug vienīgi parastais ozols (Q. robur). Vairākas ozolu sugas Latvijā ir introducētas. Biežāk apstādījumos stādīts sarkanais ozols (Q. rubra), kura dzimtene ir Ziemeļamerika. Klinšu ozols (Q. petraea) savvaļā sastopams Lietuvā. Arī šī suga pie mums stādīta kokaugu kolekcijās.
Vērtīgās koksnes dēļ ozoliem vienmēr bijusi liela saimnieciskā nozīme. Ozolu augļi ir rieksti, kurus tautā sauc par zīlēm. Atsevišķos gadījumos ozolu zīles izmanto pārtikā. Korķa ozola (Q. suber) miza ir nozīmīgs materiāls vīna pudeļu korķu ražošanā.
Klasifikācija
Ozolu ģints sīkāk dalās divās apakšģintīs un aptuveni 450 sugās. Šajā uzskaitījumā nav visas ozolu sugas.
Āsteres ezers
Āsteres ezers ir subglaciālas izcelsmes dzidrūdens ezers Limbažu novada Viļķenes pagastā. Izvietojies subglaciālā garenieplakā pagasta rietumdaļā, izstiepts austrumu—rietumu virzienā. Uz caurtekošās Šķirstiņas upes iztekas (rietumu galā) un Āsteres kanāla (austrumu galā) izbūvētas slūžas. Ziemeļu un dienvidu krasti stāvi, vietām lēzeni. Ezerā 3 salas (kopplatība 1 ha), pietekas nelielas. Mīt līdaka, asaris, rauda, plaudis, līnis, karpa, rudulis, ausleja, grundulis, pīkste, vēdzele, zandarts. Ezera lielākajā salā zivju gārņu kolonija — ap 130 ligzdu. Austrumu galā Āsteres ciems.
Ričards Bartelmess
Biogrāfija
Ričards Bartelmess mācījās Hadsonriveras militārajā akadēmijā Naiekā un Trinitī koledžā Hārtfordā, Konektikutā. Viņa tēvs Alfrēds Bartelmess nomira, kad Ričards bija tikai gadu vecs, un viņa māte Karolīna Herisa bija teātra aktrise. Ričards jau no mazotnes piestrādāja teātros gan brīvdienās, gan stundu laikā. Šī teātra pieredze ļāva viņam koledžā veiksmīgi darboties amatieru teātrī.
Ģimenes paziņa, krievu aktrise Alla Nazimova, pie Bartelmesa mātes mācījās angļu valodu. Nazimova pārliecināja Ričardu nodarboties ar aktiermeistarību profesionālā līmenī un viņš 1916. gadā debitēja seriālā Gloria's Romance nelielā lomā, kas netika atspoguļota titros. Vēl viņš atveidoja otrā plāna lomas vairākās filmās kopā ar Margeritu Klārku. Viņa nākamā loma filmā War Brides kopā ar Nazimovu, piesaistīja režisora Deivida Vorka Grifita uzmanību, kurš Ričardam piešķīra dažas svarīgas lomas un visbeidzot filmējot viņu kopā ar Lilianu Gišu filmās Broken Blossoms (1919) un Way Down East (1920).
Drīzumā viņš kļuva par visaugstāk apmaksājamo aktieri Holivudā, filmējoties tādās klasiskās filmās kā The Patent Leather Kid (1927) un The Noose (1928), par atveidojumu šajās filmās viņš tika izvirzīts 1. Kinoakadēmijas balvai nominācijā "Labākais aktieris galvenajā lomā". Ričards Bartelmess kopā ar Čārlzu Duelu un Henriju Kingu izveidoja savu kinokompāniju Inspiration Film Company. Viena no šīs kompānijas filmām, Tol'able David (1921), kurā Bartelmess atveidoja brašu pusaudzi pastnieku, guva labus panākumus.
Sākoties skaņu filmu ērai Bartelmess sāka pamazām zaudēt savu popularitāti. Viņš filmējās vairākās jaunās paaudzes filmās, no kurām nozīmīgākās ir Son of the Gods (1930), The Dawn Patrol (1930), The Last Flight (1931), The Cabin in the Cotton (1932), Central Airport (1933) un otrā plāna lomā atveidojot Ritas Heivortas vīru filmā Only Angels Have Wings (1939).
Ģimene
No viņa pirmās laulības ar teātra un kino aktrisi Mēriju Haju viņiem piedzima meita Mērija Bartelmesa. 1927. gadā Bartelmess saderinājās ar Brodvejas aktrisi Ketrīnu Jongu Vilsoni. Tomēr saderināšanās tika atsaukta, iespējams dēļ Ričarda romāna ar žurnālisti Adelu Rodžersu Seintdžonsu. 1928. gadā viņš apprecējās ar Džesiku Stuarti Serdžentu (1900-1965). Kopdzīves laikā Ričards adoptēja viņas dēlu, Stjuartu, no iepriekšējās laulības.
Ķīnas astere
Ķīnas astere (Callistephus chinensis) ir vienīgā suga kurvjziežu dzimtas Ķīnas asteru ģintī (Callistephus). Asteres ir viengadīgi lakstaugi. Dzimtene Ķīna, Japāna. Sugā ir ļoti daudzas šķirnes. Ziedkopas krāšņas, tām liela formas un krāsu dažādība. Asteres sēj martā, aprīlī, tās zied augustā, septembrī.
Par asterēm dažkārt sauc arī asteru ģints augus (skatīt ziemcietes).
Ģeogrāfiskā koordinātu sistēma
Ģeogrāfiskā koordinātu sistēma (ĢKS) ir koordinātu sistēma, kur katru vietu uz zemeslodes raksturo ar trīs skaitļiem — koordinātām. Parasti tiek izmantota sfēriskā koordinātu sistēma. Ģeogrāfiskās koordinātas ir grādos izteikti attālumi no Zemes ekvatora (ģeogrāfiskais platums) un sākummeridiāna (ģeogrāfiskais garums).
Zeme nav sfēra, bet gan neregulāras formas aptuvens elipsoīds, tāpēc, lai precīzi noteiktu atrašanās vietu, jāzina trīs koordinātas. Savukārt ja jānosaka tikai viena punkta atrašanās vietu uz Zemes virsmas, piemēram, pilsētas atrašanās vietu, var iztikt tikai ar divām koordinātām: viena nosaka tās ģeogrāfisko platumu, bet otra — ģeogrāfisko garumu.
Attālumi starp paralēlēm
Attālumu starp divām paralēlēm aprēķina pēc formulas:
Attālumi starp meridiāniem
Līdzīgi aprēķina arī attālumu starp diviem meridiāniem:
Stenlija kauss
Stenlija kauss ir kauss, kuru pasniedz NHL komandai, kas uzvarējusi izslēgšanas spēļu finālsērijā. Šis ir vienīgais kauss profesionālajā sportā, uz kura tiek iegravēti pilnīgi visi uzvarētāju vārdi. Visvairāk — 24 reizes šo kausu izcīnījusi Monreālas "Canadiens", "Canadiens" to ir izcīnījusi 5 sezonas pēc kārtas — arī tas ir NHL rekords. Otrajā vietā ir Toronto "Maple Leafs" ar 13 čempiona tituliem. 1996. gadā uz šī kausa tika iegravēts arī Sanda Ozoliņa vārds. 2023. gadā uz šī kausa tika iegravēts arī Teodora Bļugera vārds.
Vēsture
1888. gadā Ziemas karnevālu Monreālā, Kanādā apmeklēja Prestonas lords Stenlijs. Lordu ļoti sajūsmināja hokejs un viņš nosprieda, ka labākajai komandai vajadzētu tikt apbalvotai. Stenlija kauss pirmoreiz tika pasniegts amatieru komandai Kanādā un tiek pasniegts vēl aizvien, tikai tagad šī balva tiek pasniegta katra gada NHL labākajai komandai. Pašlaik Stenlija kauss tiek uzskatīts par vērtīgāko balvu hokejā.
Vārdu iegravēšana
Uz kausa tiek iegravēti uzvarētāju komandas dalībnieku vārdi. Kad uz kausa beidzas vieta jauniem vārdiem, tiek pievienota jauna josla un noņemta vecākā, kura nonāk Hokeja slavas zālē. Šobrīd ir noņemti trīs posmi, bet jauns posms varētu tikt pievienots pēc 2029.—2030. gada sezonas.
6. marts
6. marts ir gada 65. diena pēc Gregora kalendāra (65. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 300 dienas.
Antonijs Pijs
Izvērsa aktīvu celtniecību, būvēja tempļus un teātrus, kā arī aktīvi atbalstīja mākslu, tostarp pieškirot naudas balvas izcilākajiem retorikas un filozofijas skolotājiem. Viņa valdīšanas laiks tiek uzskatīts par vienu no mierīgākajiem visā impērijas vēsturē. Lai arī bija vairākas sacelšanās Mauritānijā un Jūdejā, kā arī vairāki veiksmīgi karagājieni Britānijā, vēstures avotos nav ziņu par kādiem citiem lieliem konfliktiem šajā laikā. Miris no drudža.
Vilhelms Knoriņš
Vilhelms Knoriņš, arī Vilis Knoriņš (ru; 1890—1938), bija latviešu skolotājs, pēc Pirmā pasaules kara viens no Baltkrievijas komunistiskās partijas dibinātajiem. Padomju vēsturnieks un literatūrkritiķis, Maskavas Sarkanās profesūras partijas vēstures institūta direktors, grāmatas Vissavienības Komunistiskās (boļševiku) partijas vēstures īsais kurss redkolēģijas vadītājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1890. gada 29. augustā Skujenes pagasta "Cieļos" zemnieka Jura Knoriņa ģimenē. Kopā ar vecākiem pārcēlās uz Līgatni, mācījās Paltmales pamatskolā un Siguldas draudzes skolā, vēlāk Valmieras skolotāju institūtā (1906—1910). Strādāja par skolotāju Straupes skolā, 1910. gadā iestājās Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) partijā un darbojās LSD Līgatnes organizācijā. Pēc tam pārcēlās uz Rīgu, kur bija skolotājs, LSD Rīgas organizācijas loceklis un Rīgas Lauksaimniecības biedrības bibliotēkas pārzinis (1913).
No 1922. gada darbojās Vissavienības K(b)P centrālajā aparātā Maskavā un bija šīs partijas Aģitācijas un propagandas nodaļas vadītājs (1926—1927). Uz laiku atkal Baltkrievijas K(b)P sekretārs (1927—1928). No 1928. gada darbojās Kominternes Politiskajā sekretariātā un vadīja Viduseiropas zemju sekretariātu. 1932. gadā Knoriņu iecēla par Maskavas Sarkanās profesūras partijas vēstures institūta direktoru, 1935. gadā viņš aizstāvēja vēstures zinātņu doktora disertāciju. Šajā laikā Knoriņš saka vadīt grāmatas "VK(b)P vēstures īsais kurss" redkolēģiju, tomēr grāmatu izdeva tikai 1938. gadā kā Staļina darbu.
Lielā terora laikā, tā sauktās NKVD "Latviešu operācijas" ietvaros, 1937. gadā naktī no 22. uz 23. jūniju Knoriņu apcietināja un ieslodzīja Lefortovas cietumā. Pratināšanās neatzina savu vainu par spīti spīdzināšanām. PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija Knoriņam piesprieda nāvessodu, kas izpildīts Komunarkas masu kapos pie Maskavas 1938. gada 29. jūlijā.
Reabilitēts 1955. gadā. No 1965. līdz 1991. gadam Knoriņa vārdā bija nosaukta Salaspils iela Rīgā.
15. trolejbusu maršruts (Rīga)
15. trolejbusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta trolejbusu maršruts, kas kursē no Ķengaraga līdz Latvijas Universitātei Rīgas centrā. 15. trolejbusu maršruts ir visvairāk izmantotais un arī visbiežāk kursējošais trolejbusu maršruts Rīgā.
15. trolejbusu maršruta kopējais garums ir 19,782 km. Virziena Ķengarags — Latvijas Universitāte kopējais garums ir 10,042 km, bet virziena Latvijas Universitāte — Ķengarags kopējais garums ir 9,740 km.
Darbdienās pa 15. trolejbusu maršrutu kursē 21 trolejbuss, kuri pavisam veic 428 reisus, bet brīvdienās — 13 trolejbusi, kuri veic 260 reisus.
15. trolejbusu maršrutu apkalpo RP SIA "Rīgas Satiksme" 1. trolejbusu parks
Maršruts
Virzienā Ķengarags — Latvijas Universitāte trolejbusi brauc pa šādām ielām: Višķu iela, Lokomotīves iela, Ikšķiles iela, Prūšu iela, Rušonu iela, Salaspils iela, Lubānas iela, Lomonosova iela, Lauvas iela, Kalna iela, Lazdonas iela, Firsa Sadovņikova iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela un Inženieru iela.
Virzienā Latvijas Universitāte — Ķengarags trolejbusi brauc pa šādām ielām: Inženieru iela, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Firsa Sadovņikova iela, Ludzas iela, Lauvas iela, Lomonosova iela, Lubānas iela, Salaspils iela, Rušonu iela, Prūšu iela, Ikšķiles iela, Lokomotīves iela un Višķu iela.
Pieturvietas
15. trolejbusu maršrutā pavisam kopā ir 40 pieturas. Virzienā Ķengarags — Latvijas Universitāte ir 20 pieturas, bet virzienā Latvijas Universitāte — Ķengarags ir 20 pieturas.
Maršruts ar mainītu virzienu
Virzienā '''1. trolejbusu parks (Ganību dambī) — Ķengarags''' trolejbusi brauc pa šādām ielām: Ganību dambis, Pulkv. Brieža iela, Kalpaka bulvāris, K. Valdemāra iela, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Firsa Sadovņikova iela, Ludzas iela, Lauvas iela, Lomonosova iela, Lubānas iela, Salaspils iela, Rušonu iela, Prūšu iela, Ikšķiles iela, Lokomotīves iela un Višķu iela.
Virzienā Ķengarags — '''1. trolejbusu parks (Ganību dambī)''' trolejbusi brauc pa šādām ielām: Višķu iela, Lokomotīves iela, Ikšķiles iela, Prūšu iela, Rušonu iela, Salaspils iela, Lubānas iela, Lomonosova iela, Lauvas iela, Kalna iela, Lazdonas iela, Firsa Sadovņikova iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Kalpaka bulvāris, Pulkv. Brieža iela, Ganību dambis un Dambja iela.
Maršruta ar mainītu virzienu pieturvietas
Virzienā '''1. trolejbusu parks (Ganību dambī) — Ķengarags''' ir 28 pieturas. Virzienā Ķengarags — '''1. trolejbusu parks (Ganību dambī)''' ir 29 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Ķengarags-2 (pārdēvēta par  Kuzņecovs  )
224.bērnudārzs (pārdēvēta par Bērnudārzs )
Ķengarags-3v (pārdēvēta par  Višķu iela  )
Višķu iela (pārdēvēta par Višķu iela / Ķengarags )
Vjetnamas karš
Kara hronoloģija
1945. gadā Ho Ši Mina vadītie Vjetnamas komunisti pasludināja neatkarīgu Vjetnamas Demokrātisko Republiku (VjDR). Francija centās atgūt kontroli pār Vjetnamu un visu Indoķīnu. Pēc komunistu nākšanas pie varas Ķīnā VjDR sāka saņemt lielu palīdzību no Ķīnas un sāka gūt virsroku, lai gan frančus arvien vairāk ar ieročiem un kara materiālu piegādēm atbalstīja amerikāņi.
1954. gadā Ženēvā pasaules lielvalstis vienojās par Indoķīnas jautājuma noregulējumu. Vjetnama, Laosa un Kambodža atbrīvojās no Francijas koloniālās varas un ieguva pilnīgu neatkarību. Vienošanās paredzēja pagaidām sadalīt Vjetnamu pa 17. paralēli, jo Ho Ši Mina spēki kontrolēja Vjetnamas ziemeļu, bet amerikāņu un franču atbalstītā Bao Dai valdība — dienvidu daļu. Bija paredzēts, ka 1956. gadā notiks vispārējas vēlēšanas abās Vjetnamas daļās un valsts apvienosies.
Partizānu karš Dienvidvjetnamā (1955—1964)
Amerikāņi baidījās, ka Vjetnamas nokļūšana komunistu rokās var radīt "domino efektu" Dienvidaustrumu Āzijā, respektīvi, veicināt komunistisku režīmu nākšanu pie varas citās reģiona valstīs. ASV konfliktu traktēja vienkāršoti — tikai kā cīņu pret komunisma ekspansiju. Pietiekami netika ņemts vērā, ka šajā konfliktā liela loma bija arī etniskajām un reliģiskajām atšķirībām, nacionālās atbrīvošanās cīņai un neapmierinātībai ar Dienvidvjetnamas korumpēto valdību.
1956. gadā Dienvidvjetnama atteicās no Ženēvas līgumā paredzētajām vēlēšanām. Komunisti sāka gatavoties partizānu karam. 1959. gadā izveidoja t.s. "Ho Ši Mina takas" — maskētu ceļu un taku tīklu, kurš no Ziemeļvjetnamas veda pa džungļiem caur Kambodžu un pa kuru karavīri un ieroči tika nogādāti Dienvidvjetnamā. Partizānu armija sastāvēja kā no regulārām karaspēka daļām, kuras saņēma papildinājumu no ziemeļiem, tā arī no neregulārām vienībām laukos un pagrīdniekiem pilsētās, tai bija laba sakaru un apgādes sistēma. 1960. gadā komunisti izveidoja Dienvidvjetnamas Nacionālās atbrīvošanas fronti (Vjetkongu) — partizānu kara politisko pārstāvniecību.
Vērienīga ASV iejaukšanās karā (1965—1973)
Amerikāņi 1961. gadā ievērojami palielināja militāro padomnieku skaitu un ieroču piegādes. Tas deva zināmus militāros panākumus. Tomēr Vjetkongu sakaut neizdevās. 1965. gadā amerikāņi kara ministra Roberta Maknamaras vadībā sāka tieši iejaukties karā. Sākās masveidīga ASV karavīru mobilizēšana, tika īstenots arī Projekts 100 000, kura ietvaros Roberts Maknamara uz karadarbības zonām nosūtīja karavīrus, kuriem bija dažādas nopietnas fiziskas vai garīgas saslimšanas un traucējumi, un kuri pēc militāri garīgajiem vai medicīniskajiem standartiem nebija derīgi karam. Pirmā vērienīgā sadursme starp ASV armiju un Vjetnamas tautas armiju bija Jadrangas kauja. 1966. gadā Vjetnamā bija jau 380 tūkstoši amerikāņu karavīru (karā piedalījās arī Dienvidkoreja, Austrālija un Jaunzēlande, taču to ieguldījums bija neliels), notika Ziemeļvjetnamas pilsētu masveida bombardēšana operācijas Rolling Thunder ietvaros. Tomēr cerības uz ātru uzvaru, uz to, ka uzlidojumi piespiedīs Ho Ši Minu sēsties pie sarunu galda, neattaisnojās.
Vjetnamas karā nebija frontes līnijas un lielu kauju. Vjetkongs no tām izvairījās, jo militārā ekipējuma ziņā tas nespēja sacensties ar amerikāņiem. Tas bija partizānu karš. Lauku rajonos Vjetkongam bija pārsvars, taču tas nespēja ieņemt pilsētas. Tomēr vjetnamieši bija gatavi karot mūžīgi. Ho Ši Mins bija radījis totalitāru režīmu, kurā nebija politiskas opozīcijas, bet iedzīvotājus varēja piespiest paciest jebkādus materiālus un fiziskus zaudējumus.
PSRS sniedza Ziemeļvjetnamai lielu materiālu atbalstu, kā arī nosūtīja uz turieni savus militāros speciālistus.
1972. gadā sākās sarunas par konflikta noregulējumu. Tās bija smagas. Kā ziemeļvjetnamieši, tā arī Dienvidvjetnamas valdība izvirzīja dažādus papildu noteikumus.
Kara beigu etaps (1973—1975)
1973. gadā Parīzē parakstīja miera līgumu. Saskaņā ar tā noteikumiem ASV izveda savu karaspēku, Ziemeļvjetnama atbrīvoja amerikāņu karagūstekņus. Dienvidvjetnamas Nacionālās atbrīvošanas fronte paturēja tās kontrolē esošo teritoriju, apmēram 3/4 teritorijas palika Dienvidvjetnamas valdības kontrolē.
Kā jau varēja sagaidīt, nekāds mierīgs konflikta risinājums starp komunistisko un nekomunistisko Vjetnamu nebija iespējams. Lai gan Dienvidvjetnamas armija bija labi bruņota un kaujasspējīga, bez amerikāņu aviācijas atbalsta tā nespēja gūt lielus panākumus. Kara apstākļos Dienvidvjetnamā nebija varējusi izveidoties darboties spējīga ekonomika un administrācija, tādēļ valdībai nebija pietiekama atbalsta sabiedrībā. 1975. gadā sākās komunistu uzbrukums. Negaidīti ātri viņi ieņēma galvaspilsētu Saigonu un visu Dienvidvjetnamu. Līdz ar to komunisti pārņēma varu visā Vjetnamas teritorijā. Šīs uzvaras blakusefekts bija komunistisku režīmu nākšana pie varas Laosā un Kambodžā.
Ortofosforskābe
Ortofosforskābe (H3PO4) pieder pie fosfora(V) savienojumiem - fosforskābēm un ir vispazīstamākā no tām. Bieži to sauc vienkārši par fosforskābi.
Bezūdens ortofosforskābe ir bezkrāsaina cieta viela. Tā ir vidēji stipra, trīsvērtīga skābe. Tās sāļus sauc par fosfātiem. Atkarībā no tā, cik ūdeņraža atomi ir aizvietoti, var būt normālie fosfāti (PO43− atvasinājumi), hidrogēnfosfāti (HPO42− atvasinājumi) un dihidrogēnfosfāti (H2PO4− atvasinājumi).
Ortofosforskābes molekulai ir neregulāra tetraedra veids un tā veido daudz ūdeņraža saišu. Tādēļ koncentrēti ortofosforskābes šķīdumi ir ļoti viskozi.
Iegūšana
Ortofosforskābi iegūst, reaģējot tās anhidrīdam, fosfora pentoksīdam P4O10 ar ūdeni. Fosfora pentoksīdu parasti iegūst, sadedzinot fosforu. Šādā veidā iegūst tīru un koncentrētu skābi. Vēl fosforskābi var iegūt, tās sāļiem - fosfātiem - reaģējot ar sērskābi. Šādā veidā iegūst netīru un atšķaidītu skābi, taču tā ir lētāka. Mūsdienās fosforskābi šādā veidā ražo maz, jo lai arī lētāka, tā ir pārāk netīra.
Izmantošana
Fosforskābi plaši lieto par fosfora minerālmēslu izejvielu, mazgāšanas līdzekļiem, par pārtikas piedevu (E338) un juvelieri mēdz ar to tīrīt zeltu.
ME
ME var būt:
Eiropas Komisija pret rasismu un neiecietību
Eiropas Komisija pret rasismu un neiecietību ir Eiropas Padomes koleģiāla iestāde rasisma, ksenofobijas, antisemītisma un neiecietības monitoringam no cilvēktiesību aizsardzības skatpunkta un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas gaismā. Tā ir dibināta saskaņā ar Eiropas Padomes 1993. gada samita lēmumu.
Komisijā ietilpst pa vienam ekspertam no katras Eiropas Padomes dalībvalsts (2018. gadā: 47 eksperti). Komisijas priekšsēdētāja ir Grieķijas pārstāve M. D. Marūda (2020. gada dati).
Bēkons
Bēkons (en) var būt:
Singapūra
Singapūra (en), oficiāli Singapūras Republika (Republic of Singapore), ir pilsētvalsts Dienvidaustrumāzijā. Singapūra ir salu valsts, kas aizņem Singapūras salu un vēl 62 mazākas salas, kas atrodas pie Malakas pussalas krastiem. Singapūras kopējā platība ir 722,5 km², pēc 2018. gada datiem tajā dzīvo 5,638 miljoni iedzīvotāju un 39% no viņiem ir ar citas valsts pilsonību.
Singapūra kopš 1960. gadu vidus piedzīvoja strauju ekonomisko attīstību un no mazattīstītas valsts kļuva par vienu no bagātākajām valstīm pasaulē. Singapūra ir globāli augsti attīstīts izglītības, izklaides, finanšu, veselības aprūpes, inovāciju, loģistikas, ražošanas un tūrisma centrs. Singapūra ir devītajā vietā pasaulē pēc Tautas attīstības indeksa, trešajā vietā pasaulē pēc pirktspējas paritātes un tai ir augsti rādītāji pēc iedzīvotāju izglītības līmeņa, plānotā dzīves ilguma, dzīves kvalitātes, drošības un mājokļu pieejamības. Kopš 2013. gada Singapūra ir dārgākā pilsēta pasaulē pēc dzīves izmaksām.
Pirmsākumi un britu kolonizācija
Pirmās rakstiskās ziņas par Singapūru atrodamas Ķīnas trešā gadsimta rakstos, kuros tā tiek dēvēta par Pu Luo Chung salu. 1365. gadā uzrakstītajā javiešu episkajā poēmā Nagarakretagama ir atsauce uz ciematu uz salas ar nosaukumu Tumasik (iespējams, ar nozīmi "Jūras pilsētiņa").
1819. gada 28. janvārī Britu Austrumindijas kompānijas aģents Tomass Stemfords Rafls (Raffles) ieradās salā un atzina to par piemērotu ostas būvniecībai. Par salu nomināli valdīja Johoras sultāns, kas bija atkarīgs no holandiešiem un bugiem. Rafls piedāvāja vienam no kandidātiem uz sultāna troni atzīšanu par likumīgu Johoras valdnieku ar ikgadēju 5000 $ un 3000 $ maksājumu, par to sultāns piešķīra Lielbritānijai tiesības izveidot tirdzniecības apmetni Singapūrā. Oficiāls līgums tika parakstīts 1819. gada 6. februārī (to uzskata par Singapūras dibināšanas datumu). 1826. gadā Singapūra kļuva par daļu no t.s. "jūras šaurumu apmetnēm" (Straits Settlements) Britu Indijas jurisdikcijā, bet 1836. gadā kļuva par reģiona galvaspilsētu. 1860. gadā iedzīvotāju skaits bija pieaudzis līdz vairāk nekā 80 000, vairāk nekā puse bija ķīnieši. Daudzi no šiem imigrantiem ieradās strādāt piparu un gambieru plantācijas. Vēlāk, 1890. gados, kad Malaizijā un Singapūrā tika nodibināta gumijas rūpniecība, sala kļuva par globālu gumijas ražošanas centru — notika tās šķirošana un eksportēšana.
Pirms Otrā pasaules kara
Pēc Pirmā pasaules kara briti uzbūvēja lielu Singapūras jūras spēku bāzi, kas bija daļa no aizsardzības stratēģijas Āzijā. 1923. gadā bāzes būvniecība notikusi lēni līdz Japānas iebrukumam Mandžūrijā 1931. gadā. Pilnībā pabeigta 1939. gadā, tā izmaksāja milzīgu summu — 500 miljonus ASV dolāru. Lielbritānijas Impērija to lielīja kā lielāko sausu doku pasaulē, trešo lielāko peldošo doku, un ka tai ir pietiekami daudz degvielas tvertņu, lai apgādātu visu britu floti sešu mēnešu ilgumā. Vinstons Čērčils nosauca bāzi par "Austrumu Gibraltāru", un militārajās diskusijās tā bieži tika minēta kā "Suecas Austrumi" (East of Suez), bet tā bija bāze bez flotes. Britu flote bija izvietota Eiropā, un briti nevarēja atļauties veidot otru floti, lai aizsargātu intereses Āzijā. Otrā pasaules kara laikā Britu flote palika Eiropā aizsargāt Britu salas. Japānas imperatora armija iebruka Britu Malajā, iebrukuma kulminācija bija Singapūras kauja. 60 000 karavīru lielais britu karaspēks 1942. gada 15. februārī tika aplenkts un kapitulēja, Lielbritānijas premjerministrs Vinstons Čērčils nosauca zaudējumu kā "vissliktāko katastrofu un lielāko kapitulāciju britu vēsturē".
Lielbritānijas zaudējumi cīņā par Singapūru bija smagi, tika sagūstīti gandrīz 85 000 cilvēku papildus agrākajiem zaudējumiem kaujās par Britu Malaju. Singapūra tika pārdēvēta par Syonan-to (昭南 島 Shōnan-tō), kas nozīmē "Dienvidu gaisma". No 5000 līdz 25 000 etnisko ķīniešu tika nogalināti Sooku Čeinas (Sook Ching) slaktiņā, ko veica japāņu armija. Lielbritānijas spēki plānoja atbrīvot Singapūru 1945. gadā, tomēr karš beidzās pirms operāciju uzsākšanas. Pēc japāņu kapitulācijas tā tika atkal okupēta ar britu, indiešu un austrāliešu spēku palīdzību.
Pēc Otrā pasaules kara
1946. gada 1. aprīlī Singapūra kļuva par atsevišķu britu Kroņa koloniju (Crown Colony) ar administratīvo valdību, kuru pārvaldīja gubernators, nākamā gada jūlijā tika izveidota atsevišķa izpildvaras un likumdošanas padome, un tika nolemts ievēlēt sešus likumdošanas padomes locekļus.
1956. gadā Lielbritānija piešķīra Singapūrai pilnīgu iekšējo pašpārvaldi visos jautājumos, izņemot aizsardzību un ārlietas. 1959. gada maijā vēlēšanās pārsteidzošu uzvaru guva Tautas rīcības partija (People's Action Party). Par premjerministru ievēlēja Li Kuan Ju (Lee Kuan Yew). 1962. gada notika referendums, kura rezultātā 1963. gada 16. septembrī Singapūra pievienojās Malajas Federācijai.
Singapūra 1965. gada 9. augustā ieguva neatkarību un kļuva par Singapūras Republiku ar Li Kuan Ju kā premjerministru un Jusofu bin Išaku (Yusof bin Ishak) kā prezidentu. Li Kuan Ju uzsvars uz strauju ekonomisko izaugsmi, atbalsts uzņēmējdarbībai, cīņa pret korupcīju, un iekšējās demokrātijas ierobežojumi veidoja Singapūras politiku nākamos 50 gados. Bezdarba līmenis bija 3%, reālais IKP pieaugums vidēji bija aptuveni 8% līdz 1999. gadam, vēlāk 6% gadā. 1980. gados Singapūra pārgāja uz augsto tehnoloģiju nozarēm, lai konkurētu ar kaimiņvalstīm, kurās bija lētāks darbaspēks. 1981. gadā atklāja Singapūras Čangi lidostu, Singapūras osta kļuva par vienu no pasaules visnoslogotākam ostām, tādējādi tā kļuva par nozīmīgu transporta mezglu un tūristu galamērķi.
Valsts iekārta
Singapūra ir demokrātiska parlamentārā republika. Izpildvara ir Singapūras Ministru kabinets, kuru vada premjerministrs un daudz mazākā mērā arī prezidents. Prezidents tiek ievēlēts ar tautas balsojumu un tam ir veto tiesības attiecībā uz konkrētu izpildu lēmumu kopumu, piemēram, valsts rezervju izmantošanu un tiesnešu iecelšanu. Parlaments darbojas kā valdības likumdevējs.
Lai gan vēlēšanas ir tīras, nav neatkarīgas vēlēšanu iestādes un valdībai ir liela ietekme uz plašsaziņas līdzekļiem. "Freedom House" savā ziņojumā "Brīvība pasaulē" un "The Economist" savā "Demokrātijas indeksā" uzskata Singapūru "par daļēji brīvu" kā "kļūdainu demokrātiju". Pēdējās vēlēšanas notika 2015. gada septembrī, kad PAP ieguva 89 no 89 vietām, vēlēšanas vēlāk tika apstrīdētas.
Apelācijas tiesa pārstāv visaugstāko taisnīgumu un modernu domas interpretāciju. Singapūras tiesību sistēma ir balstīta uz Lielbritānijas tiesību sistēmas, taču ar būtiskām vietējām atšķirībām. Zvērināto tiesa tika atcelta 1970. gadā, lai tiesas lēmumi pilnībā būtu tiesnešu rokās. Singapūrā tiek izpildīti arī miesas sodi, noteikts skaits sitienu pa augšstilbiem ar 3 cm resnu bambusa nūju, tos piespriež par tādiem noziegumiem kā izvarošana, nemieri, vandalisms un noteikti imigrācijas pārkāpumi. Singapūrā ir nāvessods par slepkavību, kā arī par narkotiku tirdzniecību lielos apmēros un šaujamieroču tirdzniecību.
Ģeogrāfija
Singapūru veido 63 salas. Augstākais dabiskais punkts ir Bukit Timah kalns 163,63 m augstumā. Pastāvīgi meliorācijas projekti ir palielinājuši Singapūras zemes platību no 581,5 km2 1960. gadā līdz 719,1 km2 2015. gadā, kas ir par aptuveni 23% vairāk. Paredz, ka zemes platības līdz 2030. gadam pieaugs vēl par 100 km2. Daži projekti ietver nelielu salu apvienošanu, lai izveidotu lielākas, funkcionālākas salas.
Klimats
Singapūrai ir tropu lietus mežu klimats, kuram nav atšķirīgu sezonu, vienmērīga temperatūra un spiediens, augsts mitrums un bagātīgs nokrišņu daudzums Temperatūra ir no 22 līdz 35 ° C. Temperatūra gada laikā stipri nemainās, musonu sezona ilgst no novembra līdz janvārim.
Ekonomika
Singapūrai ir augsti attīstīta tirgus ekonomika, kas vēsturiski balstīta uz tirdzniecību. Kopā ar Honkongu, Dienvidkoreju un Taivānu tā ir viena no sākotnējiem četriem Āzijas "tīģeriem", bet IKP ziņā uz vienu iedzīvotāju pārsniedz pārējos "tīģerus". Laikposmā no 1965. līdz 1995. gadam izaugsmes temps vidēji bija aptuveni 7 % gadā.
Singapūras ekonomika ir pazīstama kā viena no brīvākajām, inovatīvākajām, viskonkurētspējīgākajām, visdinamiskākajām un uzņēmējdarbībai draudzīgākām. Ekonomiskās brīvības indekss 2015. gadā ierindo Singapūru kā otro brīvāko ekonomiku pasaulē.
Darbaspēks
Tradicionāli Singapūrā ir zemākais bezdarba līmenis starp attīstītajām valstīm. Laika posmā no 2005. līdz 2014. gadam bezdarba līmenis nepārsniedza 4%. 2005. gadā bezdarba rādītājs bija 3,1%, bet 2009. gadā tas sasniedza 3%. 2015. gada pirmajā ceturksnī tas samazinājās līdz pat 1.8%. Lai gan ir atzīts, ka ārvalstu darba ņēmējiem ir būtiska nozīme valsts ekonomiskajā attīstībā, valdība apsver ierobežot papildus darba spēka ieplūšanu, jo ārvalstu darbinieki jau šobrīd veido 80% no būvniecības nozares un 50% no pakalpojumu nozares kopējā darbinieku skaita.