cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ludvigs IV Bavārietis
Ludvigam IV sākās jau tradicionālais konflikts ar Romas pāvestu Jāni XXII par laicīgās un garīgās varas attiecībām. 1326. gadā karalis ar armiju devās uz Itāliju, lai atjaunotu impērijas kontroli, un kronētos par imperatoru. Tikmēr pāvests formāli atņēma karalim visas viņa zemes, un saukāja viņu par “Bavārieti”, iesauku, kas pielipa. 1327. gadā Ludvigs IV Milānā kronējās par Itālijas karali. 1328. gada 7. janvārī viņš iegāja Romā, no kurienes bija padzīts Neapoles karaļa Roberto Anžū karaspēks, un izveidota republika. 17. janvārī viņu iesvētīja divi bīskapi un kronēja republikas vadītājs. 31. martā pāvests pasludināja šo kronēšanu par spēkā neesošu. 18. aprīlī imperators pasludināja pāvestu par ķeceri un atceltu no amata. 12. maijā Romas iedzīvotāji ievēlēja antipāvestu Nikolaju V, kurš vēlreiz kronēja Ludvigu IV. Pēc tam kad Ludvigs atgriezās Vācijā, Itālija atkal pārgāja pāvesta pusē. Tikmēr imperatoru atbalstīja Vācijas garīdzniecība, kas sāka novērsties no pāvesta, un impērijas pilsētas, kas maksāja lielu nodokļu daļu. Bohēmijas karalis Johans Luksemburgs tikmēr devās pats savā karagājienā uz Itāliju, un 1332. gadā noslēdza draudzības vienošanos ar Francijas Filipu VI, kurā franči solījās atbalstīt Johanu, ja viņš vai viņa dēli kļūs par Romiešu karaļiem. Nebeidzamie konflikti ar Romas pāvestu un Francijas karali noveda pie Ludviga IV lēmuma 1337. gada 23. jūlijā noslēgt aliansi ar Anglijas karali Edvardu III. Ludvigs IV jutās pietiekami spēcīgs politiski, lai 1338 gadā elektori kopsapulcē publiski paziņotu, ka aizstāvēs impērijas likumus, un ka turpmāk elektoru vairākuma ievēlētam karalim vairāk nebūs nepieciešama Romas pāvesta piekrišana un apstiprinājums, lai stātos amatā. Romas pāvesta ietekme politiskā ietekme impērijā tuvojās beigām.
Ludvigs IV pēc 1344. gada saskārās ar jaunu troņa pretendentu, Bohēmijas Johana dēlu Kārli Luksemburgu, Morāvijas markgrāfu, kurš bija uzaudzis Francijas galmā un kuru atbalstīja pāvests Klements VI. Elektori bija neapmierināti ar Ludviga valdīšanu un Luksemburgi pieprasīja jaunas karaļa vēlēšanas. Ludviga pēdējo aizstāvi, Maincas arhibīskapu Heinrihu 1346. gada aprīlī pāvests atcēla no amata, ieceļot sev uzticīgu kandidātu. 1346. gada 11. jūlijā Kārli Luksemburgu par karali ievēlēja trīs garīdzniecību pārstāvošie elektori, Bohēmijas karalis un Saksijas hercogs, diviem Vitelsbahu elektoriem nepiedaloties. Tā kā Ķelnes pilsēta turpināja atbalstīt Ludvigu, Kārļa IV kronēšanu Ķelnes arhibīskaps 26. novembrī veica Bonnā. Kārļa IV stāvokli uzreiz pēc ievēlēšanas negatīvi ietekmēja Kresī kauja pret angļiem. Kaujā franči cieta sakāvi, krita Kārļa IV tēvs, un viņš pats bija ievainots. Pēc kaujas viņš devās kronēties uz Bonnu, no kurienes bēga uz Prāgu un pēc tam uz Tiroli. Taču 1347. gada 11. oktobrī Ludvigs IV mira lāču medību laikā. Vitelsbahu pārstāvji 1349. gada 30. janvārī par karali ievēlēja Tīringenes grāfu Švarcburgas Ginteru. Šajā laikā Kārlis IV jau bija nostiprinājies politiski un militāri. Viņš sakāva Ginteru un atzina Ludviga IV dēlu tiesības uz Tiroli un Brandenburgu, tā nostiprinoties tronī.
Maria Kristīna de Oliveira
Maria Kristīna de Oliveira (pt; dzimusi Beluorizonti) ir Brazīlijas starptautiskā meistare šahā (1977), divkārtēja Brazīlijas sieviešu šaha čempionātu uzvarētāja (1975, 1986).
Biogrāfija
No 1970. gadu vidus līdz 1980. gadu beigām bijusi viena no vadošajām Brazīlijas šahistēm. Divas reizes uzvarējusi Brazīlijas sieviešu šaha čempionātos: 1975. un 1986. gadā. 1976. gadā piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukuma cikla izcīņas starpzonu turnīrā Rozendālā, kurā ieņēmusi 12. vietu. 1986. gadā pārstāvējusi Brazīliju sieviešu šaha olimpiādē.
Par panākumiem turnīros FIDE 1977. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Sicīlijas Konstance
Sicīlijas Konstance (scn, it; dzimusi, mirusi ) bija Sicīlijas karaļa Rožera II meita, Sicīlijas karaliene no 1194. līdz 1198. gadam, līdz 1197. gadam — kopā ar vīru Heinrihu VI, pēc tā nāves — kā mazgadīgā dēla Frīdriha II reģente.
Ligers
Ligers var būt:
Gerts Timmermans
Gerts Timmermans (nl; dzimis Nīderlandē) ir Nīderlandes šahists. Piecpadsmitā pasaules čempionāta korespondencšahā (1996—2002) uzvarētājs. ICCF lielmeistars (1986). FIDE meistars (FM, 1985).
Biogrāfija
Šahu iemācījies spēlēt vēlu — tikai astoņpadsmit gadu vecumā. 1983. gadā iekļuvis Nīderlandes šaha čempionātā finālā, bet 1985. gadā kļuvis par Roterdamas pilsētas šaha čempionātā uzvarētāju.
No 1975. gada piedalījies korespondencšaha turnīros. 1981.-1982. un 1982.-1985. gados divreiz uzvarējis Nīderlandes korespondencšaha čempionātos. 2002. gadā uzvarējis 15. Pasaules čempionātā korespondencšahā, savstarpējā partijā uzvarot arī Latvijas pārstāvi šajā turnīrā Jāni Vitomski. 2004. gadā izcīnījis 3. vietu Pasaules korespondencšaha čempionu turnīrā, kas bija veltīts ICCF 50. gadu jubilejai.
Viljams Pīters Bletijs
Viljams Pīters Bletijs (en;, miris ) bija amerikāņu rakstnieks, režisors un producents. Vislabāk zināms ar savu 1971. gadā sarakstīto romānu The Exorcist un scenāriju 1974. gada tāda paša nosaukuma ekranizējumam. Par šo filmu Bletijs ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākais adaptētais scenārijs" un nomināciju kā filmas producents ("Labākā filma"). Vēl par šo filmu Bletijs kā producents ieguva Zelta globusa balvu.
Bletijs dzimis un audzis Ņujorkā, 1950. gadā Džordžtaunas Universitātē ieguvis bakalaura grādu angļu valodā un Džordža Vašingtona Universitātē angļu literatūrā maģistra grādu. Pēc maģistra grāda iegūšanas 1954. gadā viņš pievienojās ASV Gaisa spēkiem un dienēja Psiholoģiskā kara divīzijā, kur ieguva pirmā leitnanta pakāpi. Pēc dienesta gaisa spēkos viņš strādāja ASV Informācijas aģentūrā Beirūtā.
Pēc filmas "Sātana izdzinējs" panākumiem Bletijs pārstrādāja savu 1966. gada romānu Twinkle, Twinkle, "Killer" Kane! jaunā romānā The Ninth Configuration, ko publicēja 1978. gadā. Viņš šo romānu adaptēja tāda paša nosaukuma filmai (1980), kas kļuva arī par viņa režisora debiju. Tā ieguva 38. Zelta globusa balvu kategorijā "Labākais scenārijs" un nominēta kā "Labākā filma".
Bletijs atteicās piedalīties pirmajā filmas "Sātana izdzinējs" turpinājumā, kas saņēma negatīvu kritiķu novērtējumu. Tomēr viņš sarakstīja scenāriju un režisēja otro turpinājumu The Exorcist III (1990), kā izejas avotu izmantojot savu 1983. gada romānu Legion. Šī filma bija viņa pēdējais režisora un scenārista darbs. Bletijs visu atlikušo mūžu palika aktīvs romānu rakstnieks.
Raiņa iela (Jūrmala)
Raiņa iela ir iela Jūrmalā, kas savieno Slokas un Kauguru apkaimes. Raiņa iela sākas krustojumā ar Dzirnavu ielu un beidzas krustojumā ar Talsu šoseju. Kopējais ielas garums ir 2500 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Raiņa ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā atrodas vairākas sabiedriskās ēkas, kā arī savrupmāju un vasarnīcu apbūve. Uz Raiņa ielas atrodas Jūrmalas Valsts ģimnāzija, Kauguru veselības centrs, Kauguru kultūras nams un Kauguru vidusskola.
Roberts Ligers
Roberts Ligers (dzimis, miris ) bija latviešu režisors un aktieris.
Dzīvesgājums
Dzimis 1931. gadā Gulbenē. Mācījās Gulbenes vidusskolā un Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātē, ko absolvēja 1955. gadā. No 1955. līdz 1991. gadam bija Dailes teātra aktieris. 1956. gadā sāka vadīt ansambli "Rīgas pantomīma", kas līdz 1967. gadam bija pazīstams kā celtnieku kultūras nama "Oktobris" dramaturģijas kolektīvs.
1959. gadā kļuva par Latvijas Teātra darbinieku savienības biedru.
Viļānu ciems
Viļānu ciems bija administratīvi teritoriāla vienība Viļānu rajonā. 1945. gada 2. novembrī Rēzeknes apriņķa Viļānu pagastā izveidoja Viļānu ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī pēc pagasta likvidēšanas ciemu iekļāva Viļānu rajonā. 1951. gada 18. jūlijā Viļānu ciemam pievienoja likvidētā Ornicānu ciema kolhoza «Vienotā saime» un padomju saimniecības «Viļāni» teritoriju, ka arī — likvidētā Zirkaukas ciema kolhoza «Vienotā saime» teritoriju. 1954. gada 14. jūnijā Viļānu ciemam pievienoja likvidēto Makūžu ciemu. Ciemu likvidēja 1957. gada 7. janvārī, tā teritoriju iekļaujot Viļānu pilsētas sastāvā, izņemot kolhoza «Gaisma» teritoriju, kas tika pievienota Rikavas ciemam.
Ziemeļkrimas kanāls
Ziemeļkrimas kanāls (uk), PSRS laikā Ukrainas ļeņiniskās komjaunatnes vārdā nosauktais Ziemeļkrimas kanāls ir apūdeņošanas kanāls, kas sākas Hersonas apgabalā Ukrainas dienvidos un ved uz Krimas pussalu, pārvadot turp Dņepras ūdeņus no Kahovkas ūdenskrātuves. Kanālam ir arī vairāki atzarojumi Hersonas apgabalā un Krimā. Kanāls tika plānots kā sezonāls no marta līdz novembrim. Kuģu kustībai nav piemērots.
Kopš 2014. gada Krimas okupācijas sākuma kanāls funkcionē tikai daļēji, pievadot Dņepras ūdeņus no Kahovkas ūdenskrātuves tikai Ukrainas kontrolētajai teritorijai, bet Krimā 148 no 294 km tiek lietoti ūdens pārsviešanai no Bilohirskas rajona kalniem un Krimas ziemeļaustrumu gruntsūdeņiem uz Kerčas pussalu.
Tehniskie dati
Kanāla garums ir 402,6 km, no tiem 109 km Hersonas apgabalā un 294 km Krimā. Dziļums līdz 7 m, platums sākumdaļā sasniedz 150 metrus, galā pie Zeļonijjaras ciema — 15 metri. Vidējā gada caurtece bija 380 m³/s, no kuriem 300-320 m³ nonāca Krimā. Maksimālā iespējamā caurtece — 500 m³/s, kas bija ap 30% Dņepras caurteces tās lejtecē. Ūdens kustība no Dņepras līdz galam aizņēma 33 dienas. Kopējais sistēmas garums ar atzarojumiem un cauruļvadiem — ap 11 000 km. Līdz 2014. gadam kanāls nodrošināja 80%-87% Krimas vajadzību pēc saldūdens, tomēr tā trūkums joprojām bija izjūtams pussalas dienvidaustrumu piekrastē.
2013. gadā kanāls Krimai piegādāja 1554 miljonu m³ ūdens, no kuriem 695 miljoni m³ tika zaudēti caur iztvaikošanu un iesūkšanos pazemē. 60% atlikuma tika izmantoti lauksaimniecībai (g.k. rīsu audzēšanai), 20% saldūdens zivju dīķiem, vēl 20% pilsētu un iedzīvotāju vajadzībām.
Lielākie atzarojumi — Rozdoļnes, Azovas un Krasnohvardijskes kanāli, Savienotājkanāls, Saku un Rietumu—Melnās jūras kanāli.
Kanāla trasē un pie tā atzarojumiem atrodas daudzas ūdens pacelšanas sūkņu stacijas, lai nodrošinātu ūdens tecējumu, saposmotā reljefa dēļ vairākās vietās tas iet caur tuneļiem vai līdz 7 m augstiem akveduktiem. Pie galvenā kanāla izveidotas 7 ūdenskrātuves.
Vēsture
Mazā nokrišņu daudzuma un vājā upju tīkla dēļ Krimā trūkst saldūdens. Pēc 1833. gada sausuma Jaltas Ņikitas botāniskā dārza dibinātājs K. fon Stevens ierosināja izbūvēt kanālu no Dņepras līdz Krimai. Darbu tehnisko grūtību dēļ lēmums par būvniecību tika pieņemts tikai 1916. gadā. Bet drīz Krievijas Impērijā sākās revolūcijas un pilsoņu karš, un projekts netika īstenots.
Pēc Otrā pasaules kara tika izskatītas trīs alternatīvas iespējas Krimas nodrošināšanai ar ūdeni: ūdensvada izbūve no Kubaņas, Azovas jūras atsāļošana un kanāla izbūve no Dņepras. Pēdējais variants tika atzīts par racionālāko.
1950. gada 20. septembrī tika pieņemta PSRS Ministru padomes rezolūcija "Par Kahovkas hidroelektrostacijas būvniecību pie Dņepras upes, Dienvidukrainas un Ziemeļkrimas kanāliem un par zemes apūdeņošanu Ukrainas dienvidu un Krimas ziemeļu reģionos". Drīz projekts tika pasludināts par "lielu komunisma būvi" (ru, "Veļikaja stroika kommuņizma") un par "komjaunatnes triecienceltni". 1951. gadā PSRS Sakaru ministrija izdeva Ziemeļkrimas kanālam veltītu pastmarku kā vienu no “lielajiem komunisma celtniecības projektiem”, 1954. gadā Krima no Krievijas PFSR tika nodota Ukrainas PSR, no kuras tika paredzēta tās apgāde.
Pētījumi, projektēšana un apsekošana ilga vairāk nekā 10 gadus. Ukrainas Komunistiskās partijas Krimas reģionālās komitejas plēnums 1961. gada februārī, nespējot uzbūvēt kanālu ar vietējo iedzīvotāju palīdzību, Ziemeļkrimas kanāla būvniecību pasludināja par "valsts mēroga būvi". No visām PSRS daļām uz Krimu tika nosūtīti 10 tūkstoši jauniešu kanāla būvniecībai.
Problēmas darbu gaitā
Projekta kļūdu dēļ darbu sākumposmā kanālam bija grunts gultne, kā rezultātā gandrīz puse ūdens tika zaudēta pa ceļam. Piedevām tas cēla gruntsūdeņu līmeni un veicināja augšņu sasāļošanos, kas noveda pie dārzu bojāejas kanāla apkaimē. Gultne tika betonēta pakāpeniski sausajās sezonās, kad kanāls izžuva.
Citas projekta kļūdas dēļ kanāls pie Krasnoperekopskas tika uzbūvēts pār ģipša slāni, kuru ūdens izskaloja un gultne tika pārrauta. Labošanas darbi ilga 7 gadus.
Celtniecības tehnika un cilvēki nereti cieta, detonējot agrāko karu nesprāgušajiem šāviņiem. Tikai viena gada laikā no zemes izcēla vairāk nekā 5000 šāviņu. Daļa kļūdu radās sliktās darbu kontroles dēļ, cilvēki gāja bojā arī, sabrūkot sienām. Kopējais bojā gājušo skaits palicis nezināms.
Jegors Korškovs
Jegors Korškovs (ru, dzimis ) ir profesionāls krievu hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2020) Korškovs pārstāv KHL komandu Jaroslavļas "Lokomotiv". Spēlējis arī AHL komandā Toronto "Marlies" un NHL komandā Toronto "Maple Leafs".
Baltkrievijas Tautas fronte "Atdzimšana"
Baltkrievijas Tautas fronte "Atdzimšana" (BTF, be; Biełaruski Narodny Front "Adradžeńnie", BNF) bija sociāla un politiska kustība Baltkrievijā 1980. gadu beigās un 1990. gados, kas aicināja Baltkrieviju uz tās neatkarību no Padomju Savienības. Tā bija līdzīga Latvijas un Igaunijas Tautas frontēm un Sąjūdis kustībai Lietuvā, taču nebija tik masveidīga. Formāli lielākā BTF pēctece — "Partija BTF" — turpināja eksistēt līdz 2021. gada 10. novembrim, kad to politisko represiju laikā slēdza Baltkrievijas Augstākā tiesa.
Radīšana
Baltkrievijas tautas frontes organizācijas komiteja tika izveidota 1988. gada 19. oktobrī pēc Zjanona Pazņaka iniciatīvas "Baltkrievijas martirologa" sanāksmē. Izveidē piedalījās Viktars Ivaškevičs, Vincuks Vjačorka, Ļavons Barščevskis, Aless Bjaļackis, Vasiļs Bikavs, Mihails Tkačovs, Mihails Čarņauskis, Sjarhejs Dubavecs, Aļess Adamovičs un citi.
Sākotnēji Tautas fronte apvienoja daudzas nelielas organizācijas, kas popularizēja baltkrievu valodu un vēsturi. Tomēr drīz kustība sāka izteikt politiskas prasības, atbalstot perestroiku un demokratizāciju Padomju Savienībā, kas veicinātu baltkrievu nacionālajo atdzimšanu. Tautas fronte bija pirmā politiskā organizācija Baltkrievijā, kas atklāti iestājās pret Baltkrievijas Komunistisko partiju. Pirmā lielākā akcija bija milicijas izklīdinātais mītiņš Kurapatu masu kapos netālu no Minskas, kas notika 1988. gada 30. oktobrī un bija veltīts staļinisko represiju upuru piemiņai.
Ievērojamais baltkrievu rakstnieks Vasiļs Bikavs kļuva par aktīvu Baltkrievijas Tautas frontes dalībnieku. Arī rakstnieks Aless Adamovičs bija aktīvs Tautas frontes atbalstītājs. Frontē bija aptuveni 10 tūkstoši aktīvistu dažādos Baltkrievijas reģionos, kā arī Maskavā, Viļņā un Rīgā. Tika izdots laikraksts Навіны БНФ "Адраджэньне".
Baltkrievijas Tautas fronte aktīvi protestēja pret padomju noklusēšanas politiku pēc Čornobiļas avārijas, pēc kuras liela Baltkrievijas teritorijas daļa tika piesārņota ar kodolnokrišņiem.
Baltkrievijas parlamentā
1990. gada jūlijā BTF ierosināja Baltkrievijas PSR valstiskās suverenitātes deklarācijas pieņemšanu. 1991. gada augustā pēc 1991. gada apvērsuma mēģinājuma pie parlamenta ēkas to atbalstīja desmitiem tūkstošu protestētāju, un Baltkrievijas Tautas frontei izdevās pārliecināt Augstāko padomi pasludināt Baltkrievijas pilnīgu neatkarību no PSRS. Kā Baltkrievijas valsts simboli tika atjaunoti vēsturiskie baltkrievu nacionālie simboli: balti sarkanbalts karogs un Baltkrievijas ģerbonis.
Opozīcija Aļaksandra Lukašenkas režīmam
1994. gadā Aļaksandrs Lukašenka tika ievēlēts par Baltkrievijas prezidentu. Jau no paša sākuma Baltkrievijas Tautas fronte kļuva par vienu no galvenajiem politiskajiem spēkiem, kas viņam iebilda. 1994. gadā BTF izveidoja ēnu kabinetu, kurā bija 100 BTF intelektuāļi.
1995. gadā BTF parlamenta deputāti pieteica bada streiku, protestējot pret Lukašenkas pretrunīgi vērtēto referendumu par valsts simbolu nomaiņu ar nedaudz grozītiem padomju simboliem un krievu valodas oficiālu ieviešanu Baltkrievijā. Badastreiku vardarbīgi pārtrauca policijas spēki, kas piekāva parlamenta deputātus. 1995. gada vēlēšanās BTF vairs neiekļuva parlamentā.
1996. gadā Baltkrievijas Tautas fronte bija viens no galvenajiem spēkiem masu protestos pret Lukašenkas rusifikācijas politiku un integrāciju ar Krieviju, kā arī pret viņa otro strīdīgo referendumu, kas grozīja konstitūciju, lai koncentrētu varu prezidenta rokās. Protestus vardarbīgi izklīdināja policija. Divi BTF līderi Zjanons Pazņaks un Sjarhejs Navumčiks aizbēga no valsts un saņēma politisko patvērumu ASV.
Šķelšanās
1990. gadu beigās Baltkrievijas Tautas fronte sadalījās divās konkurējošās organizācijās. Tās konservatīvais spārns trimdas līdera Zjanona Pazņaka vadībā izveidoja "Konservatīvo kristīgo partiju — BTF", savukārt mērenais vairākums izveidoja "Partiju BTF", kuru vadīja Vincuks Vjačorka. Pirmā iestājās par vēlēšanu un varas iestāžu boikotu to neleģitimātes dēļ, otrā mēģināja turpināt varas iestāžu atzītas opozīcijas ceļu.
Abas partijas apgalvo, ka ir vienīgās 1989. gadā dibinātās Baltkrievijas Tautas frontes likumīgās pēcteces. Jaunā fronte, agrāk Tautas frontes jaunatnes organizācija, arī kļuva par autonomu organizāciju.
Latvijas veiksmes stāsts
Latvijas veiksmes stāsts (en) ir pirmo reizi Ministru prezidenta Valda Dombrovska lietots apzīmējums Latvijas 2008—2010. gada finanšu un pārvaldes krīzes pārvarēšanai. Plašsaziņas līdzekļos un sarunvalodā tas apzīmēts arī kā Dombrovska veiksmes stāsts.
Vēsture
Vietnes YouTube Valsts kancelejas profilā 2012. gada 28. novembrī tika pievienots videomateriāls "Latvia`s emergence from the crisis", kur angļu valodā Dombrovskis stāstīja par Latvijas ekonomiskās krīzes pārvarēšanu. Premjers stāstīja par 2010.—2011. gadā sasniegto ekonomisko izaugsmi rūpnieciskajā ražošanā (+10%) un par eksporta pieaugumu (30%), minot, ka Latvija pārvarēja ekonomisko krīzi, īstenojot fiskālo konsolidāciju un ekonomikas stimulēšanai tika izmantots Eiropas Savienības fondu finansējums. Cīņā ar ekonomisko krīzi tika samazināts administratīvais aparāts un īstenotas strukturālās reformas, kā arī palielināja bezdarbnieku pabalsta periodu un minimālo ienākuma līmeni. Tika veikta īslaicīgas nodarbinātības programma, kurā iesaistījās vairāk nekā kā 100 000 cilvēku. Tika uzsvērts, ka šobrīd Latvijā ir straujāk augošā ekonomika Eiropas Savienībā.
Valdis Dombrovskis un ekonomists Anderss Oslunds 2010. gadā izdotās grāmatas "Kā Latvija pārvarēja finanšu krīzi" papildinātajā, no angļu valodas tulkotajā, izdevumā latviešu valodā, ar ekspertu piezīmēm un komentāriem, pamatoja un skaidroja situāciju valstī un valdības darbības krīzes pārvarēšanai.
Eiropas Komisijas mājaslapas 2012. gada 1. marta rakstā: "Latvija: ekonomiskās veiksmes stāsta veidošana", kur secina, ka Latvijas centieni stabilizēt savu ekonomiku saskaņā ar ES maksājumu programmu, ir bijuši veiksmīgi, un tikuši apbalvoti ar atgriešanos finanšu tirgos. ASV valsts sekretāres Hilarijas Klintones vizīte Rīgā 2012. gada 28. jūnijā un atzinība par sasniegumiem krīzes novēršanā pievērsa pasaules uzmanību Latvijai, kuras vārds līdz 2012. gadam bija bieži jau starptautiskos plašsaziņas līdzekļos, saistībā ar tās krīzes pārvarēšanas modeli. Laikraksts "Financial Times" tajā pašā dienā publicēja aktuālu rakstu "Mīti un patiesība par Baltijas taupības modeli". Latviju apmeklēja arī citas augstas amatpersonas, piemēram, SVF izpilddirektore Kristīne Lagarda un publiskoja atzinīgo runu "Latvija un Baltija — Atgūšanās stāsts". Arī Eiropas Padomes prezidents Hermans Van Rompejs pēc vizītes pie Valda Dombrovska savos komentāros atzinīgi novērtēja Latviju
Konferencē Rīgā "Apstākļiem spītējot: Baltijas valstu tautsaimniecības atveseļošanās pieredze" Jerks Asmusens apgalvoja, ka no Latvijas var mācīties, to ka iekšējās devalvācijas stratēģija var darboties, taču ir jāanalizē, kādēļ tas izdevās. Viņa nosauktie 3 Latvijas krīzes pārvarēšanas elementi bija šādi: Finanšu krīzes plosītajā Eiropā, Latvija bija piemērs citām valstīm, grāmatas autori uzskatīja, ka šāds rezultāts tika sasniegts divu iemeslu dēļ: pirmkārt, Latvijai vienkārši nebija citas izvēles tādos ārējās likviditātes krīzes apstākļos, otrkārt, valsts pieņēma un īstenoja vairākus saprātīgus lēmumus, pieminot vairākas parādības, kas veicināja krīzes pārvarēšanu Latvijā:
Kritika un analīze
Neskatoties uz to, ka samērā daudzi vietējie un starptautiskie plašsaziņas līdzekļi Latvijas krīzes pārvarēšanu atzīst par veiksmīgu, paralēli tika publicēti daudzi kritiski raksti un neitrāli pētījumi. Jāņa Kajaka pētījumā ir apskatīta Latvijas situācija un rīcība krīzes laikā, kā arī mēģināts skaidrot atbildi uz jautājumu: "Gan Latvijā, gan ES ir bieži izskanējis jautājums, vai Latvijas izeju no krīzes var nosaukt par veiksmes stāstu un, vai izmantoto krīzes risinājumu var izmantot arī citās krīzes skartajās ES valstīs?". Līdzīgu jautājumu apskatīja Latvijas Bankas organizētajā konferencē. Kā arī norādīts, ka: "Neskatoties uz to, Latvijai joprojām ir daudzas steidzami risināmas problēmas, kas ir radušās krīzes un taupības pasākumu rezultātā: augsts bezdarbs, liela ienākumu nevienlīdzība, nabadzība, iedzīvotāju un nodarbināto skaita zudums, liela ēnu ekonomika, augsts nodokļu slogs darbaspēkam, u. c." Šajā rakstā pieminētajā video: "Latvia`s emergence from the crisis" ievadā bija parādīts ASV ekonomista Pola Krugmana citāts "Būtībā nevienam nav izdevies atgūt uzticību tirgos, izņemot Latviju". Tomēr 2008. gadā, kad Latvija bija viena no lielākajiem globālās ekonomiskās krīzes upuriem, P. Krugmans teica: "Latvija ir nākamā Argentīna", tādējādi paužot viedokli, ka Latviju neizbēgami sagaida bankrots. Arī vēlāk P. Krugmans publicēja vairākus rakstus,  kritizējot Latvijas valdības rīcību krīzes pārvarēšanai un veiksmes stāstu. Pītersona starptautiskā ekonomikas Institūta Vašingtonā ekonomists Anderss Oslunds atbildēja BNN, ka Krugmanam ir personīgs aizvainojums uz Baltijas valstīm, jo viņa prognozes par Baltijas valstu nespēju atlabt no ekonomiskās krīzes izrādījušās nepareizas
Pulcera balvas (2010) laureāts Marks Fiore 2012. g. publicēja animācijas filmu ASV laikraksta "San Francisco Chronicle" interneta versijā SFGate.com, kurā izsmiets Latvijas veiksmes stāsts un kura ir pieejama Marka Fiore YouTube profilā ar nosaukumu "Great Latvia Success Story!". Ironiskajā animācijas filmā, kurā stāstīts par Latvijas augstajiem bezdarba rādītājiem, darbspējīgo iedzīvotāju aizbraukšanu un iedzīvotāju "ciešanām" taupības pasākumu laikā. Tāpat animācijas filmā ironizēts par Latvijas ekonomikas izaugsmi 5,5% apmērā.
Pētījumu centrs SKDS 2012. gada maijā aptaujā noskaidroja, ka 52,5% respondentu piekrīt viedoklim, ka Latvijas izvēlētais krīzes pārvarēšanas ceļš ir bijis nepareizs un Latvijai ļoti postošs. Tikai katrs piektais (19%) uzskata, ka Latvija ekonomisko krīzi ir pārvarējusi ļoti sekmīgi, un tās izvēlētais krīzes pārvarēšanas ceļš ir bijis ļoti labs. Tāpat saskaņā ar aptaujas datiem salīdzinoši daudziem (28%) nav viedokļa šajā jautājumā.
Biznesa portāls db.lv publicēja rakstu ar virsrakstu: "Iedzīvotāji un eksperti Latvijas krīzes pārvarēšanas ceļu dēvē par postošu". Baltijas Starptautiskā Ekonomikas Politikas Studiju Centra (BICEPS) direktors, laikrakstā "The New York Times" ir skeptisks: "Ideja par Latvijas "veiksmes stāstu" ir smieklīga", viņš piebilda: "Latvija nav modelis nevienam". Atsaucoties uz šo pašu rakstu Latvijas portālā Delfi tika publicēts raksts ar virsrakstu "The New York Times" vērtē Latvijas "sāpju slieksni" krīzes pārvarēšanā un "mācību, kas der tikai pašiem" Savukārt citā rakstā biznesa žurnāla "Forbes" apskatnieks Marks Adomanis salīdzinājis Latvijas un Krievijas makroekonimikas rādītājus un secinājis — par Latvijas "veiksmes stāstu" iespējams runāt tikai tad, ja, sakot "veiksmes stāsts" jūs domājat "katastrofa". Metju Iglesias (Matthew Yglesias) to nosaucis par Latvijas bēdīgi dīvaino "veiksmi", paskaidrojot ar matemātisku piemēru. Ja jūs sākat ar 100 dolāriem, un tad no maksimuma samaziniet par 20%, iegūstam 80 dolārus, kuru 5% pieaugums dod 84 dolārus, kas nav nemaz tik liels lēciens. Ja Latvija turpinās 5% ikgadēju izaugsmi, tad 2018. gadā tiks sasniegts 2007. gada līmenis, kas ļauj secināt, ka tikusi zaudēta dekāde.
Negatīvus viedokļus (Michael Hudson, Aivars Lembergs, Dana Reizniece-Ozola un Dāvids) YouTube video "Dombrovskis-veiksmes stāsts" izsaka par Valdi Dombrovski un veiksmes stāstu. Latvijas iedzīvotāji apmaiņā pret plaši izslavēto "Latvijas veiksmes stāstu" ir ieslīgusi nabadzībā, pauda Latvijas Pašvaldību savienības priekšsēdētājs Andris Jaunsleinis raidījumā 900 sekundes. Savukārt Elitas Veidemanes rakstā "Veiksmes stāsta virinātājs" tiek uzdoti retoriski jautājumi par to, vai veiksmes stāsts ir izbraukušie iedzīvotāji, slēgtās skolas un palīdzības dienestu zemais atalgojums un vājais aprīkojums. Citā avotā "V. Dombrovskis — Latvija veiksmes stāsts" norādīts finanšu ministra A. Slaktera izgāšanās "Bloomberg" intervijā un apgalvots, Dombrovskis parādus atstāja iedzīvotājiem un tika samazinātas algas un nogrieztas prēmijas, slēgti uzņēmumi, kā arī atklāts jautājums par viņa finansiālo ieinteresētību.
Aleksandrs Macijevskis
Aleksandrs Macijevskis (dzimis 1975. gada 26. jūnijā) ir bijušais latviešu hokejists, labās malas uzbrucējs, Latvijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras lielāko daļu aizvadījis dažādos Dānijas hokeja līgas un Latvijas hokeja līgas klubos. 2009. un 2010. gadā kļuvis par Dānijas čempionu, četrkārtējs Latvijas čempions. Latvijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2002. gada olimpisko spēļu turnīrā, kā arī deviņos Pasaules čempionātos.
Spēlētāja karjera
Profesionālā spēlētāja karjeru Macijevskis uzsāka Rīgas "Pārdaugava" rindās, 1991. gadā debitējot Latvijas hokeja līgā. Latvijā Macijevskis spēlēja līdz pat 1996. gadam, kad pārcēlās uz Somiju, taču no 1999. līdz 2010. gadam spēlējis Dānijas hokeja līgā, nozīmīgāko laiku aizvadot Odenses "Bulldogs" un SønderjyskE klubu sastāvos. 2009. un 2010. gadā, spēlējot SønderjyskE rindās, Macijevskis kļuvis par Dānijas čempionu hokejā.
No 2011. līdz 2013. gadam spēlēja Norvēģijas hokeja līgas kluba Stjernen rindās, taču 2013.—14. gada sezonu aizvadīja Latvijas hokeja līgas vienībā Rīgas "Prizma". "Prizmas" sastāvā Macijevskis bija viens no kluba rezultatīvākajiem spēlētājiem, kopā ar to izcīnot arī Latvijas čempiona titulu. 2014. gada vasarā Macijevskis pievienojās HK Kurbads rindām, tās sastāvā 2017. gadā vēlreiz kļūstot par Latvijas čempionu.
Latvijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2002. gada olimpisko spēļu turnīrā, kā arī deviņos Pasaules čempionātos.
Trenera karjera
Pēc spēlētāja karjeras beigšanas Macijevskis 2017. gadā kļuva par Latvijas čempionāta kluba HK Kurbads galveno treneri. Galvenā trenera amatā strādāja divas sezonas, 2018. gadā kopā ar komandu kļūstot par Latvijas čempionu.
Iepriekš, 2015. un 2016. gadā, bija Latvijas sieviešu hokeja izlases galvenais treneris.
Šerila Krova
Šerila Krova (en; dzimusi ) ir amerikāņu dziedātāja, dziesmu autore, ierakstu producente, mūziķe un aktrise. Viņa ir ieguvusi deviņas Grammy balvas.
Š. Krova ir uzstājusies kopā ar The Rolling Stones, tāpat iedziedājusi duetus kopā ar Miku Džegeru, Maiklu Džeksonu, Ēriku Kleptonu, Lučāno Pavaroti, Džonu Melenkempu, Kid Rock, Mišeli Branču, Sting kā arī daudziem citiem. Mūziķe ir izdevusi septiņus studijas albumus, divas izlases un vienu koncertalbumu, kā arī ir iedziedājusi vairākas dziesmas filmu skaņu celiņiem. Viņas ieraksti ASV ir tikuši pārdoti aptuveni 16 miljonos kopiju, kā arī 35 miljoni albumu kopiju ir pārdoti visā pasaulē.
Vāclavs Hebelts
Vāclavs Hebelts (be, dzimis, miris ) ir poļu izcelsmes baltkrievu šaha problēmists.
Biogrāfija
Vāclava Hebelta vecāki bijuši poļi. Mācījies Grodņas ģimnāzijā. Pēc tam no 1931. gada studējis Varšavas Universitātes Humanitārā fakultātē. Pēc tās beigšanas strādājis par skolotāju Suvalku ģimnāzijā. Kara laikā atradies vācu okupācijas zonā, strādājis brāļa saimniecībā. Pēc Sarkanās armijas atgriešanās, 1944. gadā ticis arestēts un nosūtīts uz gulagu Komi APSR, atbrīvots 1949. gadā, reabilitēts 1992. gadā. Pēc atgriešanās Baltkrievijā līdz aiziešanā pensijā 1976. gadā strādājis Ļidas gaļas kombinātā par galvenā grāmatveža vietnieku.
Šaha kompozīcija
Kopš 1933. gada sastādījis vairāk par 600 šaha kompozīcijas. Sastādīšanas konkursos izcīnījis 150 godalgas, tai skaitā 53 pirmās. FIDE albumos iekļuvušas vairāk par 40 viņa kompozīcijas.
Bijis 5. PSRS šaha kompozīcijas čempionātā uzvarētājs divvilču grupā. No 1959. gada starptautiskais tiesnesis un no 1977. gada starptautiskais meistars šaha kompozīcijā.
Šaha uzdevums
Risinājums
Jozs Urbšis
Jozs Urbšis, (lt, dzimis 1896. gada 29. februārī Šeteņos, Kedaiņu apriņķī, miris 1991. gada 30. aprīlī Kauņā) bija Lietuvas politiķis un diplomāts.
Dzīvesgājums
Pirmā Pasaules kara laikā Urbšis strādāja Lietuvas Centrālajā Palīdzības Komitejā Maskavā (1915-1916). Pēc dienesta Lietuvas armijā viņš atvaļinājās 1922. gadā, lai iestātos diplomātiskajā dienestā un strādātu Berlīnē, Parīzē un Rīgā. No 1938. līdz 1940. gadam viņš bija Lietuvas Ārlietu ministrs, sarežģītā periodā, kad valstij nācās saskarties ar vairākām krīzēm – Polijas 1938. gada ultimātu, Vācijas Klaipēdas apgabala sagrābšanu 1939. gada martā, padomju spiediena rezultātā noslēgto Savstarpējās palīdzības paktu 1939. gada oktobrī un 1940. gada jūnija ultimātu, kas beidzās ar Lietuvas okupāciju.
1940. gada 16. jūlijā Urbši un viņa sievu Mariju Urbšieni-Mašiotaiti arestēja un izsūtīja uz Tambovas pilsētu Padomju Krievijā. Ilgus gadus viņš pavadīja ieslodzījumā Tambovas, Saratovas, Maskavas, Kirovas, Gorkijas, Ivanovas un Vladimiras cietumos. Neraugoties uz to, viņš 1943. - 1944. gada ziemā Staļinam no cietuma nosūtīja divus memorandus par nepieciešamību atjaunot Lietuvas valsts neatkarību. Pēc Staļina nāves 1954. gada 27. augustā Merķi atbrīvoja no cietuma bez tiesībām atgriezties Lietuvā, viņš kopā ar sievu apmetās Vladimiras apgabala Viažņikos un divus gadus strādāja par kasieri pirtī. 1956. gadā viņiem atļāva atgriezties Lietuvā, kur Urbšis strādāja Kauņā bibliotēkas Rokrakstu nodaļā, tulkoja no franču valodas.
Miris pēc Lietuvas neatkarības atjaunošanas 1991. gada 30. aprīlī, apbedīts Kauņas Petrašūnu kapsētā.
Alona rustica
Alona rustica ir holarktiska un neotropiska ūdensblusu suga. Izplatīta Eiropā (Britu salas, Somija, Itālija ), Dienvidamerikā un ASV.
Alona rustica ir morfoloģiski radnieciska Alona costata Sars, 1862 un Alona bicolor Frey, 1965 sugām, kuriem piemīt līdzīga pazīme: trīs šķērsi izstieptas laterālas poras uz galvas.
Kairīši (Svariņu pagasts)
Kairīši ir ciems Svariņu pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 280 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie vietējā autoceļa V620 (Asūne_Panova). Ciema apkārtnē atrodas Kairīšu ezers.
Džūkstes iela
Džūkstes iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Ziepniekkalna apkaimē. Džūkstes iela sākas krustojumā ar Kalētu ielu un beidzas krustojumā ar Stērstu ielu, pārejot Putnu ielā. Kopējais ielas garums ir 530 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām ar sliktā stāvoklī esošu grants vai sabrukuša asfalta segumu. Džūkstes ielā ir dažāda veida, gan dzīvojamā, gan saimnieciskā, apbūve, kā arī neapbūvēti gruntsgabali.
Iela nosaukta Džūkstes — Džūkstes pagasta centra Tukuma novadā — vārdā.
Ielu savienojumi
Džūkstes iela ir savienota ar šādām ielām:
Paide Linnameeskond
Paide Linnameeskond ir Igaunijas futbola klubs no Paides, kurš spēlē Igaunijas futbola Meistarlīgā.
Polijas ultimāts Lietuvai
Polijas ultimāts Lietuvai attiecas uz krīzi Polijas un Lietuvas attiecībās 1938. gada martā. 1938. gada 11. martā pie Trasninku ciema notika incidents, kura laikā Lietuvas teritorijā, pēc abpusējas apšaudes ar lietuviešu robežsargiem, tika nāvīgi ievainots poļu robežsargs Staņislavs Serafins. It kā nelielais incidents noveda pie Polijas ultimāta Lietuvai ar prasību pēc diplomātisko attiecību atjaunošanas un iespējama Polijas-Lietuvas-Vācijas kara, kas būtu varējis novest pie Lietuvas sadalīšanas.
Konflikta vēsture
Lietuvas neatkarības pasludināšanai 1918. gada 16. februārī sekoja vēl divi kara gadi. Vācu armijai atkāpjoties, boļševiku karaspēks Viļņas apgabala teritorijā iegāja 1918. gada beigās. Poļu un lietuviešu brīvprātīgie padzina boļševikus un poļu vienības iegāja Viļņā 1919. gada 19. aprīlī. Vēl 1920. gada vasarā pastāvēja iespēja, ka poļu-padomju kara gaitā Lietuvu pilnībā okupēs Sarkanā armija. Lietuvas-Padomju Krievijas 1920. gada 3. jūlija miera līgumā Krievija atdeva Viļņas apgabalu Lietuvai, taču šāda situācija neapmierināja poļus, kas sāka kaujas ar lietuviešiem par reģiona kontroli. 1920. gada 7. oktobrī pēc Tautu Savienības iesaistīšanās tiek parakstīts Suvalku līgums, kas Viļņas apgabalu atstāj Lietuvai.
Jau 1920. gada 9. oktobrī poļu ģenerāļa Žeļigovska armija "sadumpojās" un ieņēma Viļņas apgabalu, izveidojot neatkarīgu Viduslietuvas Republiku, kas divus gadus vēlāk tika iekļauta Polijas sastāvā. Rietumu sabiedrotie atzina Polijas austrumu robežas 1923. gadā, tādējādi atzīstot arī Viļņas apgabala sagrābšanu. Lietuvas konstitūcijā par valsts galvaspilsētu bija noteikta Viļņa, bet Kauņa pildīja pagaidu galvaspilsētas funkcijas.
Abu valstu starpā tehniski turpinājās karš un nepastāvēja diplomātiskās attiecības. Robeža bija nemierīga, no 1927. gada vismaz septiņi robežsargi bija nogalināti un 13 ievainoti. Taču vietējiem lietuviešu zemniekiem pārsvarā tika ļauts apkopt savus Polijas robežas pusē palikušos laukus.
Polijas mērķi
Hitleriskā Vācija ar politiskiem un militāriem draudiem nupat bija panākusi Austrijas anšlusu. Aizvien pieaugošajā Eiropas nestabilitātē Polijai bija nepieciešamas normālas poļu-lietuviešu attiecības, lai nodrošinātos pret iespējamu Vācijas – Lietuvas kopējo darbību, kā arī būtu iespējams izveidot ilgi apspriesto Polijas un Baltijas valstu aliansi. Nebūtiskais Trasninkai incidents kalpoja par labu iemeslu, lai panāktu Polijai svarīgo mērķi par attiecību normalizāciju ar Lietuvu.
Svētdien, 13. martā izplatītais Polijas valdības paziņojums apvainoja Lietuvu provokācijā un draudēja ar atbilstošām atbildes darbībām. 14. martā sanākušais Polijas Senāts aicināja uz diplomātisko attiecību izveidošanu un Lietuvas oficiālu atteikšanos no Viļņas. Polijas ultimāts Lietuvai tika iesniegts 17. marta vakarā un deva tai 48 stundas atbildes sniegšanai. Polija noraidīja Lietuvas piedāvājumu par izmeklēšanas komisijas veidošanu un pieprasīja diplomātisko attiecību nodibināšanu un vēstnieku apmaiņu līdz 31. martam, taču neprasīja tai oficiāli atteikties no Viļņas. Polijas interesēs nebija karš ar Lietuvu, tā tikai vēlējās attiecību normalizāciju.
Militārā situācija
Polija pie Lietuvas robežas Viļņas reģionā bija izvietojusi aptuveni 50 000 kareivju un 100 lidmašīnas, kā arī nosūtījusi floti Lietuvas virzienā. Tikmēr Lietuvas armija, lai arī vienmēr gatava aizstāvēt valsti, neveica īpašu gatavošanos karam. Netika iesaukti rezervisti vai veikta daļēja mobilizācija. Lai arī pastāvēja iespēja, ka Lietuvai draudzīgā PSRS varētu nākt palīgā pret poļiem, tā nebūtu sākusi cīņu pret vērmahtu.
Timēr uz 18. marta pusdienlaiku Vācija bija gatava "Operācijas Mēmele" īstenošanai, Austrumprūsijas un Lietuvas pierobežā pulcējot bruņotās vienības. Gadījumā, ja Lietuva noraidītu Polijas ultimātu un poļi uzsāktu karu, Vācija bija gatava nekavējoties iebrukt Lietuvā līdz Dubīsas upes līnijai, ieņemot Raseiņu, Krošu, Varņu, Rietavas apriņķus un Klaipēdas apgabalu.
Lietuva pieņem ultimātu
Lietuvas lielākās bailes bija par to, ka diplomātisko attiecību nodibināšana ar Poliju nozīmēs atteikšanos no Viļņas. Šādu lēmumu par atteikšanos no vēsturiskās galvaspilsētas nekad neatbalstītu iedzīvotāji. Valdība uztraucās, ka pakļaujoties Polijas spiedienam tā radīs precedentu citu valstu prasībām (domājot par strīdīgo Klaipēdas apgabalu).
Naktī no 18. uz 19. martu Prezidenta Smetonas vadībā notika valdības sēde, kurā piedalījās arī Seima priekšsēdētājs, armijas virspavēlnieks un ģenerālštāba vadītājs. Lai arī dalībnieki uzskatīja, ka ultimāta pieņemšana aptraipīs Lietuvas godu, tas būtu labāk, nekā pakļaut valsti poļu okupācijai.
Armijas vadītāji uzskatīja, ka Polijai un Lietuvai ir kopēji ārējie ienaidnieki, tāpēc attiecību normalizēšana bez atteikšanās no Viļņas būtu pieņemama izeja. Arī visas Lietuvai draudzīgās valstis ieteica atrisināt konfliktu diplomātiskā ceļā. Baltijas valstu drošības stiprināšanai Latvija un Igaunija vienmēr bija vēlējušās Polijas un Lietuvas konflikta atrisinājumu.
19. marta 12.30 tika sasaukta ārkārtas Seima sapulce, kurā tika nolasīta Lietuvas pozitīvā atbilde uz Polijas prasībām. Seims to apstiprināja ar piebildi, ka tas tiek darīts pakļaujoties spēka spiedienam. 1938. gada jūnija sākumā Polija un Lietuva noslēdza trīs vienošanās par dzelzceļa, pasta un upju satiksmes atjaunošanu. Sākās sarunas par gaisa satiksmi un ekonomiskajām attiecībām. 1939. gada jūnijā Lietuva no Polijas saņēma slepenu neuzbrukšanas solījumu.
Iekšpolitiskā krīze
Ultimāta pieņemšana izraisīja politisko krīzi Lietuvā. Oficiāli aizliegto opozīcijas partiju politiķi pieprasīja nedemokrātiski ievēlētā Seima atlaišanu, jaunas koalīcijas valdības izveidošanu un jaunas Valsts Prezidenta vēlēšanas. Smetona uztraucās par jaunajiem armijas virsniekiem, kas varētu veikt militāru valsts apvērsumu. 24. martā atkāpās premjerministra Tūbeļa valdība, taču jauno valdību joprojām kontrolēja Prezidenta Smetonas Nacionālistu partija.
Lai nomierinātu situāciju, 1938. gada 12. maijā tika pieņemta jauna konstitūcija, kuras 6. punkts joprojām noteica Viļņu par valsts galvaspilsētu. Smetonas autoritārā režīma stāvoklis būtu daudz sarežģītāks, ja Polijas ultimāts būtu pieprasījis Lietuvai oficiāli atteikties no Viļņas. Tāda ultimāta pieņemšana būtu varējusi novest pie režīma sabrukuma.
École polytechnique
École polytechnique (l'X) ir viena no prestižākajām Francijas augstākās izglītības iestādēm (grande école).
Tā ir Francijas augstākās izglītības un pētniecības iestāde Palaisā, uz dienvidiem no Parīzes.
Skolu 1794. gadā dibināja matemātiķis Gaspars Monžs.
Tomāšs Necids
Tomāšs Necids (cs, dzimis Prāgā) ir čehu futbolists, Čehijas 1. līgas kluba Bohemians 1905 un Čehijas futbola izlases spēlētājs. Spēlē centra uzbrucēja pozīcijā.
Futbolista karjeru sācis Prāgas klubā Slavia. 2009. gadā pievienojies Krievijas klubam CSKA, kur jau pirmajā mačā, iznākot uz maiņu spēles beigās, guva uzvaras vārtus papildlaikā. Pēc smagā savainojuma 2011. gada jūnijā, kad Necids bija spiest nespēlēt 22 mēnešus, viņš periodiski tika izīrēts Grieķijas PAOK, Čehijas SK Slavia Praha un Nīderlandes PEC Zwolle. 2015. gadā ar Nīderlandes klubu tika noslēgts pastāvīgs līgums līdz sezonas beigām. Kopš 2015. gada jūlija Necidam ir četru gadu kontrakts ar Turcijas klubu Bursaspor.
Spēlējis visu vecumu Čehijas jauniešu un junioru izlasēs. Pieaugušo izlasē debitējis 2008. gada novembrī kvalifikācijas mačā pret Sanmarino izlasi, kurā guvis arī pirmos vārtus.
Sasniegumi
Slavia Prague
CSKA Moscow
Lapenieki (Ķekavas pagasts)
Lapenieki ir ciems Ķekavas novada Ķekavas pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļdaļā Baložu pilsētas dienvidaustrumu pierobežā pie autoceļa A7 9,5 km no pagasta un novada centra Ķekavas un 13 km no Rīgas centra.
Apdzīvotā vieta izveidojusies 2000. gados kā savrupmāju ciems.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Papīra mašīna
Papīra mašīna ir iekārta, kas paredzēta papīra iegūšanai no šķiedru masas (parasti koksnes celulozes) nepārtrauktā procesā. Papīra mašīnas tiek izvietotas papīrfabrikās.
Vēsture
Pirms nepārtraukta procesa izgrudrošanas papīru izgatavoja individuālās loksnēs. 1799. gadā francūzis Luijs Nikolā Robērs (Louis-Nicolas Robert) ieguva patentu par nepārtraukta procesa papīra mašīnu. Pēc Franču revolūcijas Robēra patents un prototipa mašīna nonāca brāļu Fourdrinier rokās. Tie finansēja uzlabotas Robēra papīra mašīnas izgatavošanu, un 1803. gadā Frogmorā (Frogmore), Anglijā tika pabeigta pirmā papīra mašīna.
Uzbūve
Papīra mašīnai parasti ir četras atsevišķas darba sekcijas:
Alona bicolor
Alona bicolor ir ūdensblusu suga. Sastopama austrumu ASV (Meina, Ņūhempšīra ). Šīs sugas ūdensblusu mātītes ir partenoģenētiskas.
Ilmārs Reinholds Drēziņš
Ilmārs Reinholds Drēziņš (dzimis, miris ) bija ilggadējs būvniecības nozares eksperts, Atzinības krusta kavalieris. Līdz pat mūža beigām strādāja valsts pārvaldē, deviņdesmit trešajā dzīves gadā bija vecākais strādājošais būvinženieris Latvijā.
Dzīvesgājums
Strādāja projektēšanas institūtā «Remontprojekts», Komunālās saimniecības projektēšanas institūtā «Komunālprojekts», Latvijas pilsētu būvniecības projektēšanas institūtā, akciju sabiedrībā "Pilsētprojekts". Atmodas kustības laikā iestājās Latvijas Nacionālās neatkarības kustībā.
Bija Latvijas Būvinženieru savienības biedrs, nodibināja Būvinženieru savienības bezpeļņas organizāciju «Būvzinis». Drēziņa «Būvniecības tāmju normatīvi» iekļauti Celtniecības koledžas un Rīgas Tehniskās universitātes programmu metodoloģijā. Bija Rīgas domes Mājokļu un vides departamenta galvenais speciālists.
Sabiedriskā darbība
Drēziņa konstituconālo tiesību aktīvisms izpelnījās starptautisku ievērību, piemēram, Oksfordas Universitātē «Oxford Reports on International Law», Eiropas Cilvēktiesību tiesas «Caselaw Update», Venēcijas Universitātes monogrāfijā «Stabilità e crescita: l’UnioneEuropea tra sceltecostituzionali economiche esociali». Drēziņš piedāvāja tipveida tiesību aizsardzību Satversmes tiesā strādājošajiem valsts vecuma pensijas saņēmējiem, organizējot vairākus tūkstošus vienotā konstitucionālo tiesību aizsardzības kustībā. Iestājās par mirušo cieņas aizsardzību ar nacionāla līmeņa Kapu likuma pieņemšanu un atbilstošās jomas normatīva regulējuma uzlabošanu.
2021. gada 5. jūnija Latvijas pašvaldību vēlēšanās Drēziņš kandidēja Ādažu novadā, bija visvecākais deputāta amata kandidāts Latvijā; turklāt tolaik vēl strādāja kā Rīgas domes Mājokļu un vides departamenta galvenais speciālists-būvinženieris ; Drēziņš kandidēja no partijas «Vienotība», viņa debatētie jautājumi klimatneitralitāte, atjaunojamā enerģija, enerģētiski neitrāli mājokļi, atkritumu šķirošana, bezatlikumu saimniecība, bezpilota sabiedriskais transports. 2021. gadā ievēlēts par partijas «Vienotība» Ādažu novada un Carnikavas nodaļas valdes priekšsēdētāju un vadītāju. 2022. gadā Drēziņš aktīvi iestājas pret PSRS okupācijas mantojumu publiskajā telpā, apkopojot vietvārdu datus un pieprasot dažādām Latvijas pašvaldībām pārdēvēt ielas, kuras okupācijas vara nodēvēja «padomju varoņu» godināšanai, tajā skaitā panāca, ka Rīgas Arhitektūras un pilsētvides dizaina pārvaldes komisija konceptuāli atbalstīja, lai ielu Rīgā iegūtu ilglaicīgākais demokrātiski ieceltais starpkaru Latvijas Republikas ministru prezidents Hugo Celmiņš.
Ģimene
Ilmāra Reinholda Drēziņa tēvs bija Latvijas armijas Autotanku pulka karavīrs Jānis Augusts Drēziņš, vectēvs — Satiksmes ministrijas Jūrniecības departamenta Hidrogrāfiskās nodaļas Daugavas grīvas un Rīgas ostas bāku uzraugs no 1918. gada līdz 1944. gadam Jānis Drēziņš. Drēziņa krusttēvs bija viņa tēva brālēns, tālbraucējs kapteinis Mārtiņš Felikss Bruno Drēziņš (1912—1991), «Kangara» boļševiku torpēdas pārdzīvotājs, 1944. gada tiltu spridzinātāju kapteinis, «Vētras» aizvedējs ne vāciešiem uz Dancigu, bet uz Dāniju, kapteinis latviešu bēgļiem uz Kanādu, piesakoties rēderam Fricim Graudam, stūrmanis leģendārā «Ķeguma» pēdējā braucienā.
Sports
Bijis futbolists Jaunekļu kristīgās apvienības «YMCA» stadionā Ķieģeļu ielā 1a un hokejists sporta biedrības «Union» klubā Strēlnieku dārzā (bijušās LKP CK ēkas vietā); jaunatnes futbola komanda ar Drēziņu vārtos bija okupētās Latvijas čempioni. Sporta skolu pārstāvot spēlējis Latvijas jaunatnes izlasē. Pēc dalības 1947. gadā PSRS kausā pusfinālā futbola meistarsacīkstēs beidzis sporta gaitas.
Apbalvojumi
Saņēmis Latvijas Būvinženieru savienības apbalvojumu «par valstiski nozīmīgu mūža ieguldījumu būvniecības nozares attīstībā», medaļu, būvinženiera zelta nozīmi par mūža ieguldījumu būvniecībā. 2020. gada 9. novembrī Valsts Prezidents Egils Levits un Ordeņu kapituls nolēma Ilmāru Reinholdu Drēziņu par ilggadīgo darbu būvniecības dienestā (tāpat kā pirms 81 gada Kārlis Ulmanis viņa vectēvu Jāni Drēziņu ) apbalvot ar ar Atzinības krustu un iecelt par Atzinības krusta kavalieri. Norādot «pašaizliedzīgo mūža darbu un ieguldījumu būvniecības nozares un pašvaldības darbā» Drēziņa investitūru Valsts prezidents veica 2021. gada 19. augustā Rīgas pilī.
Alona bicolor
Alona bicolor ir morfoloģiski radnieciska Alona rustica Scott, 1895 un Alona costata Sars, 1862 sugām, kuriem piemīt līdzīga pazīme: trīs šķērsi izstieptas laterālas poras uz galvas.
Sauszemes bruņurupuču dzimta
Sauszemes bruņurupuču dzimta (Testudinidae) ir viena no bruņurupuču kārtas (Testudines) slēptkakla bruņurupuču dzimtām, kurai piederošās sugas mājo uz sauszemes. Šajā dzimtā ir 15 mūsdienās dzīvojošas ģintis ar apmēram 50 sugām un 4 izmirušas ģintis. Sauszemes bruņurupuču dzimtas tuvākie radinieki ir purva bruņurupuču dzimtas (Emydidae) sugas.
Sauszemes bruņurupuči savvaļā sastopami Ziemeļamerikā, Dienvidamerikā, Eiropā, Āzijā, Āfrikā un vairākās salās - Madagaskarā un Galapagu salās, kā arī Aldabras atolā. Tie mājo gan mērenajā joslā, gan tuksnesī, gan lietus mežos.
Izskats un īpašības
Kā lielāko daļu bruņurupuču sauszemes bruņurupuču dzimtas sugas pret ienaidniekiem aizsargā kaula čaula, kuras virsējo kārtu veido ragvielas vairodziņi. Bruņu augšējais vairogs - karapakss lielākajai daļai ir augstu izcelts, turklāt atšķirībā no citām dzimtām, šīm sugām ir papildus savienojums čaulai ar krūšu kurvi (ribām). Divām ģintīm (sauszemes brunurupučiem (Testudo) un zirnekļbruņrupučiem (Pyxis)) plastronam (apakšējam vairogam) ir kustīgs locījums jeb eņģe, bet eņģmuguras bruņurupučiem (Kinixys) vienīgajiem ir kustīgs karapaksa locijums čaulas pēdējā trešdaļā. Enģmuguras bruņurupuči, ievelkoties čaulā, spēj pielocīt karapaksa beigu daļu, līdzīgi kā ar durtiņām nosedzot asti un pakaļkājas. Šīs dzimtas sugām ir masīvas, stabveidīgas kājas. Pirksti saauguši kopā un tikai īsie nagi norāda katra pirksta atrašanās vietu pēdā. Galvas un kāju ādu, īpaši priekškāju, bagātīgi sedz ragvielas zvīņas un vairodziņi.