cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bieķensalas iela
Ielas raksturojums
Bieķensalas iela ir 620 metrus gara asfaltēta iela Torņakalna apkaimē, Bieķensalā. Iela sākas krustojumā ar Jelgavas ielu un iet austrumu—dienvidaustrumu virzienā. Pie krustojuma ar Jelgavas ielu ielas pārnumuru pusē atrodas Kīleveina grāvis, bet ielas nepārnumuru pusē — savienojums ar Stāvo ielu. Ielas abās pusēs atrodas rūpnieciskā un darījumu apbūve, tā iet arī gar tirdzniecības centru "Rīga Plaza" (Mūkusalas ielā 71). Bieķensalas iela beidzas krustojumā ar Mūkusalas ielu. Visas ielas garumā ielai ir divas braukšanas joslas, pa vienai katrā virzienā.
Ielu savienojumi
Bieķensalas iela ir savienota ar šādām ielām:
Teicija
Teicija (citi nosaukumi: Teicēja, Teiča, Teiša) ir neliela upe Varakļānu novada Murmastienes un Varakļānu pagastos, kā arī, niecīga daļa grīvā, Madonas novada Barkavas pagastā. Nelielā posmā tek caur Teiču dabas rezervātu un pa tā austrumu robežu.
Sākas no grāvju sistēmas Teiču purva austrumu malā un tek gar purva malu uz ziemeļaustrumiem Lubāna, kur tā kādreiz ietecēja, virzienā. Ietek Meirānu kanālā, pa kuru tās ūdeņi novadīti uz Aivieksti. Upes gultne visā garumā regulēta.
Upes garums ir 25 kilometri, to šķērso vietējas nozīmes autoceļš P84 (Madona - Varakļāni). Apdzīvotās vietas krastos: Meža Strodi, Teicejnieki, Darvinieki, Šķēles, Pauniņi.
Senais alu lācis
Senais alu lācis jeb Deningera lācis (Ursus deningeri) ir lāču dzimtas (Ursidae) lāču ģints (Ursus) izmirusi suga.
Senais alu lācis dzīvoja pleistocēnā pirms 700 000 gadiem, un pirms 300 000 gadiem tas bija attīstījies par Eiropas alu lāci (Ursus spelaeus). Senais alu lācis pamatā bija veģetārietis un alās pārlaida ziemu, guļot ziemas miegu. Diezgan bieži ziemas miega laikā lāči mira, cēloņi varēja būt dažādi. Gadsimtu laikā alās sakrājās liels skaits lāču kaulu un zobu. Kādreiz pastāvēja uzskats, ka senais alu lācis ir bijis gan Eiropas alu lāča, gan brūnā lāča (Urus arctos) priekštecis. Senā alu lāča galvaskausam veicot DNS analīzi, zinātnieki secinājuši, ka senais alu lācis ir cieši saistīts ar Eiropas alu lāci, bet nav bijis brūnā lāča priekštecis un tiem nav radniecisku saišu.
Senā alu lāča ķermeņa garums bija apmēram 2,7 m, augstums skaustā 1,5 m, svars 250—350 kg.
Vecticība
Vecticība (ru) ir Krievijas caristes laikā radušies pareizticīgās baznīcas strāvojumi, kuri bija vērsti pret patriarha Nikona un cara Alekseja baznīcas reformu (1650—1660). Šīs kustības piekritējus sauc par vecticībniekiem (ru).
Tomēr nolādējumu atcelšana nenoveda līdz lūgšanas (euharistiskajai) sadraudzībai ar Ekumenisko pareizticību, un vecticīgie, kā agrāk, uzskata tikai sevi par īstajiem pareizticīgajiem kristiešiem un uzskata Krievijas pareizticīgo baznīcu un Ekumenisko pareizticību vispār par citas konfesijas baznīcu. Vecticībnieki-popieši uzskata jaunā rituāla piekritējus par "otrās kārtas" ķeceriem, kurus baznīcai pievieno caur Konfirmāciju, ar garīgā amata saglabāšanu (ar nosacījumu, ka kristīšana iepriekš tika veikta ar pilnīgu iegremdēšanu); savukārt vairums bezpopiešu uzskata Ekumenisko pareizticību par "pirmās kārtas" ķecerību, kurus baznīcai pievieno tikai caur kristīšanu (pat, ja iepriekš kristīšana tika veikta ar pilnīgu iegremdēšanu).
Lielākā vecticībnieku kopiena mūsdienās ir Krievijas Pareizticīgā vecticībnieku baznīca (vecticībnieki-popieši).
Ievērojamākais vecticības darbinieks bija protopops Abakums (Petrovs), kas iestājās pret reformu ieviešanu, par ko tika sadedzināts kopā trim domubiedriem, mūkiem Lācaru un Epifāniju un priesteri Nikiforu.
Patriarha Nikona reformas
1653. gadā, Nikona pieņemtās reformas gaitā, krievu dievkalpojumu tradīcija, kas izveidojās 14.—16. gadsimtā, bija mainīta šādos punktos:
Bezpopieši
Bezpopieši (krievu: Беспоповцы) ir tie vecticībnieki, kas laika gaitā ir zaudējuši priesterus vai arī atteikušies no tiem. Ir bezpopieši, kas māca ka pasaulē valda Antikrists, un visi "pareizie, vecie" priesteri izmira, tāpēc baznīca var iztikt bez sakramentiem (šādi bezpopieši atzīst tikai trīs sakramentus - kristības, grēksūdzi un laulības, kurus, pēc pareizticīgo noteikumiem, kritiskos gadījumos var veikt parasts cilvēks; ir bezpopiešu kopienas, kas atzīst tikai kristības un grēksūdzi, piemēram, fedosieši). Priesteris, pārejot no Krievijas pareizticīgās baznīcas, nesaglabā savu svētību un lūdzas kā parasts cilvēks. Katrai bezpopiešu draudzei ir mācītājs (krievu: наставник), tas ir draudzes ievēlētais cilvēks, kas vada dievkalpojumus un pārvalda visas draudzes lietas. Dažreiz mācītāja pienākumus var pildīt arī sieviete. Bezpopieši ir sašķēlušies daudzās kopienās - pomori, filipieši, fedosieši, aronieši, netieši u.c. Šīs kopienas neatzīst cita citu un uzskata par ķeceriskām. Lielākā no šīm kopienām ir pomori jeb Vecticībnieku Pomoru baznīca (krievu: Древлеправославная Поморская Церковь). Ir bezpopieši, kas atzīst priesterus, tomēr laika gaitā tos zaudējuši, tie ir "bēgļpopieši" (krievu: беглопоповцы), kuri guvuši savu nosaukumu tādēļ, ka savās draudzēs pieņēma priesterus no oficiālās Pareizticīgās baznīcas, kuri, atteicoties no "Nikona ķecerības", pieņēma vecticību. Latvijā pastāv 65 bezpopiešu draudzes, kuras pārsvarā pieder pie Latvijas Vecticībnieku Pomoru baznīcas.
Popieši
Popieši (krievu: поповцы) ir vecticībnieki, kuriem ir priesteri. Priesteri, kas pāriet no Krievijas pareizticīgās baznīcas, saglabā savu svētību (bet ar nosacījumu, ka priesteris ir kristīts ar pilnīgu iegremdēšanu, jo pretējā gadījumā kristīšana notiek vēlreiz). Divas lielākās popiešu kopienas ir Krievijas Pareizticīgā vecticībnieku baznīca (krievu: Русская Православная Старообрядческая Церковь) un Krievijas Senpareizticīgā baznīca (krievu: Русская Древлеправославная Церковь (РДЦ)).
Vienticība
Vecticībniekus, kas pievienojušies Krievijas pareizticīgajai baznīcai, saglabājot vecos rituālus, sauc par vienticībniekiem (krievu: единоверцы). Šie vecticībnieki atzīst arī jaunos rituālus. Vienticība bija dibināta kā pārejas posms uz jauno rituālu, taču paši vienticībnieki laika gaitā tomēr saglabāja veco rituālu. Sākotnēji vienticībnieku dievnamos drīkstēja lūgties tikai vecticībnieki, kas ir pievienojušies valdošajai baznīcai, bet tiem cilvēkiem, kas bija kristīti pēc jaunā rituāla, lūgties šajos dievnamos nedrīkstēja. Otrā pasaules kara laikā vienticība faktiski beidza savu pastāvēšanu. Mūsdienās pastāv Krievijas Pareizticīgās baznīcas draudzes, kuras lūdzas pēc vecā rita, taču vairums šādu draudžu kalpo pēc abiem ritiem. Vienticība kļūst arvien populārāka.
Dievkalpojumu un rituālu īpatnības
Vecā rituāla atšķirības no jaunā:
Ticības apliecinājums
Nikona "grāmatu labošanas" gaitā no Ticības apliecinājuma tika izņemts saiklis "a", kas latviešu valodā tiek tulkots kā "nevis", pantā par Dieva Dēlu "Dzemdinātu, nevis radītu," ("Рождена, а не сотворена"). No pretstata šie vārdu salikumi palika par vienkāršu uzskaitīšanu. Vecticībnieki stingri iestājās pret šādām patvaļīgām izmaiņām un bija gatavi viena burta "a" dēļ ("за единый аз") panest ciešanas un nāvi.
Teksta salīdzinājums: Vecticībnieki uzskata, ka grieķu vārdu tekstā τò Κύριον baznīcasslāvu valodā nevar pārtulkot ar vienu vārdu, jo tiek zaudēta oriģinālā nozīme.
Divkāršā aleluja
Nikona reformu gaitā divkāršā vārda "aleluja" teikšana tika aizvietota ar trīskāršo izrunāšanu. "Аллилуйя, аллилуйя, слава Тебе, Боже" vietā sāka teikt "Аллилуйя, аллилуйя, аллилуйя, слава Тебе, Боже". Pēc reformu piekritēju uzskatiem, trīskāršā "alelujas" atkārtošana simbolizē statūtu par Svēto Trīsveinību. Savukārt vecticībnieki norāda uz to, ka "слава Тебе, Боже" (latviešu: gods Tev, Dievs) jau pats par sevi ir viens no senebreju vārda "aleluja" tulkojumiem, tāpēc divkāršā "aleluja" atkārtošana kopā ar "gods Tev, Dievs" jau ir Trīsvienības godināšana.
Pēc vecticībnieku viedokļa, senajā baznīca "aleluja" teica divreiz, un arī Krievijas baznīcā pirms šķelšanās to izrunāja divreiz. Veiktie pētījumi parādīja, ka Grieķu baznīcā trīskāršā atkārtošana sākotnēji tika izmantota ļoti reti, bet izmantoties visā Grieķija sāka tikai 17. gadsimtā. Divkāršā aleluja Krievzemē nebija nekāds jaunums, kas parādījās Krievijā tikai 15. gadsimtā, kā reformu laikā norādīja reformu aizstāvji, un, jo vairāk, nebija nekāda drukas vai pārrakstītāju kļūda. Vecticībnieki norāda, ka trīskāršo "aleluja" atkārtošanu nosodīja senā krievu baznīca (Stoglava koncils) un arī paši grieķi, piemēram, svētais Maksims Grieķis. Savulaik svētais Pleskavas Eufrosīns (15. gadsimts), kad Pleskavā radās jautājums par "aleluju" skaitu, veica pētījumu par divkāršo aleluju. Viņš aizbrauca uz Konstantinopoli, kur, vērojot vietējos dievkalpojumus un apspriežot šo jautājumu ar Konstantinopoles patriarhu, apstiprināja, ka Konstantinopolē "aleluju" skaita divreiz. Nikona reformu laikā Sv. Eufrosīna pētījums tika aizliegts un svētā godināšana tika de facto atcelta.
Klanīšanās
Vecticībnieku baznīcā nav atļauts klanīšanos līdz zemei aizvietot ar klanīšanos līdz jostas vietai.
Ir četru veidu klanīšanās:
Dievkalpojuma dziedāšana
Pēc pareizticīgo baznīcas šķelšanās, vecticībnieki nepieņēma jauno daudzbalsīgo dziedāšanas stilu un jauno notāciju. Viņu saglabātā "āķu" jeb "zīmju" dziedāšana ieguva savu nosaukumu no zīmēm, pēc kurām tika izpildīti dziedājumi. Zīmju dziedājumos nav paužu, apstāšanās, visi dziedājumi tiek izpildīti nepārtraukti. Dziedāšanas laikā jāmēģina dziedāt tā, lai izklausītos "kā viena balss". Viezbiežāk dziedājumu izpildītāji dzied savā īstā balsī (etnogrāfiskajā manierē). Senāk koru sastāvs bija tikai vīriešu, taču mūsdienās, dziedātāju mazā skaita dēļ koros dzied arī sievietes.
Ikonas
Vecticībnieki savā mākslā saglabāja no Bizantijas ņemtos ikonu glezniecības un taisīšanas paņēmienus. Vecticībnieki nepieņēma jaunos Rietumeiropas glezniecības paņēmienus. Protopops Abakums savos polemiskajos darbos norādīja uz jauno ikonu "katoļu izcelsmi". It īpaši cienījamas ir Andreja Rubļova gleznotās ikonas, kuras Stoglava koncils nosauca par paraugu. Vecticībnieku starpā ir ļoti izplatītas dzelzs lietas ikonas. Pēc šķelšanās valdošajā baznīcā dzelzs ikonas tika aizliegtas, jo tas asociējas ar vecticību.
Vecticībnieku ikonās ir saglabājušies sižeti, kas arī mūsdienās Pareizticīgajā baznīcā nav izplatīti, piemēram, svētā mocekļa Kristofora ikonas, uz kurām viņš ir attēlots ar suņa galvu, vai arī Dieva Tēva attēlojums, kas oficiāli ir aizliegts pareizticībā.
Džonstona atols
Ģeogrāfija
Džonstona atols ir ap 13 km² liels koraļļu atols ar četrām salām. Džonstona sala un Senda ir dabīgas salas, kas mākslīgi paplašinātas, bagarējot koraļļus. Akau (10 ha) un Hikina (7,3 ha) ir mākslīgas salas, kas tāpat uzbērtas bagarēšanas rezultātā. Džonstona sala palielināta no 19 ha līdz 241 ha, Senda — no 4 līdz 9 ha. Atola lagūnas dziļums ir 3—10 m. Valda sauss tropisks klimats, salās nav dabīgu saldūdens avotu.
Vēsture
Atolu 1796. gada 2. septembrī atklāja amerikāņu briga Sally no Bostonas, kas pie atola uzskrēja uz sēkļa. Nākamajā gadā kuģa kapteinis Džozefs Pīrponts nopublicēja savus kuģojuma aprakstus, ieskaitot precīzas atola koordinātas un aprakstu, vairākās avīzēs, bet salai nepiešķīra nosaukumu. Oficiāli atolam vārds tika piešķirts 1807. gada 14. decembrī, kad to apmeklēja Britu Kara flotes kuģis Cornwallis kapteiņa Čārlza Džonstona vadībā.
1858. gadā amerikāņu uzņēmēji Viljams Pārkers un R. Raiens apmeklēja salu ar kuģi Palestine, atklāja tur gvano iegulas un, pamatojoties uz Gvano salu aktu, pasludināja atolu par savu īpašumu. Salas 1858. gadā vienlaicīgi par savu teritoriju pasludināja ASV un Havaju Karaliste (kā Kalamas atols). 1890. gadā gvano krājumi bija izsīkuši. 1898. gadā, Havaju salām iekļaujoties ASV, Džonstona atols no šo salu uzskaitījuma tika izņemts.
1923. gadā, pēc detālas atola izpētes un apsekošanas, tas tika pasludināts par ASV federālo putnu rezervātu. 1934. gadā atols nonāca ASV Kara flotes pārraudzībā un atola lielākajā salā tika ierīkota aviācijas bāze. 1948. gadā atols nonāca ASV Gaisa spēku kontrolē. 1941. gadā Džonstona salā tika izbūvēts pirmais 1200 m garais skrejceļš. Salu paplašinot un lidlauku pagarinot, tā skrejceļš tika pagarināts līdz 2743 m.
Frejs
Frejs var būt:
Jelgavas ģerbonis
Heraldiskais apraksts
Ģerboņa vairogā uz purpursarkana fona attēlota aļņa galva ar kaklu brūnā krasā, uz kakla izvietots vairogs ar Latvijas valsts mazo ģerboni bez zvaigznēm. Alnis ir Zemgales heraldikas simbols, bet ģerbonis norāda piederību Latvijas valstij.
Vēsture
Jelgava savu ģerboni ieguva vienlaicīgi ar pilsētas tiesībām 1573. gadā. Tradicionāli pieņemts uzskatīt, ka pilsētas ģerbonī jau kopš tā pirmsākumiem ir attēlota aļņa galva, tomēr senākos ģerboņa attēlos redzams, ka atainota ir brieža galva. Nav zināmi Kurzemes hercogistes laika pilsētas ģerboņa apraksti, kas ļautu to precīzi noteikt.
1579. gadā ģerbonis tiek papildināts ar Polijas karaļa Stefana Batorija ģerboni. 1925. gada aprakstā ģerboņa dzīvnieks ir nosaukts par briedi, uz tā kakla ir vairodziņš ar Latvijas mazo ģerboni. Padomju laikā Latvijas mazā vairodziņa vietā ģerboņa apakšējā daļā bija novietots viļņota josla, kā Latvijas PSR karogā.
2016. gada 13. decembrī tika apstiprināts arī Jelgavas pilsētas lielais ģerbonis: "Purpura laukā aļņa galva dabiskā krāsā, uz kakla valsts mazais ģerbonis (bez zvaigznēm). Uz masīvas pelēkas pamatnes divi vairoga turētāji - sudraba lauvas ar atpakaļpagrieztu galvu, sarkanu mēli un zelta kroni".
Kazas
Kazas jeb kalnu kazas, kazu ģints (Capra) ir viena no dobradžu dzimtas (Bovidae) ģintīm, kas pieder kazu apakšdzimtai (Caprinae). Kazu ģintī ir 9 sugas: savvaļas kaza, vairākas kalnu kazu sugas un vītņragu kaza. Turklāt mājas kaza (Capra aegagrus hircus) ir savvaļas kazas pasuga. Reizēm mājas kazu izdala kā desmito sugu, saucot par Capra hircus.
Kopumā visas savvaļas kazas mājo kalnos, tās ir ļoti veiklas, izturīgas un labi piemērojušās dzīvei klintīs, spējot noturēt līdzsvaru uz kailiem, apaļiem akmeņiem un klinšu atlūzām. Izšķir vēl citas kalnu kazu sugas, kas pieder citām kazu ģintīm.
Par kazām sauc arī kazu apakšdzimtas dzīvnieku mātītes, toties tēviņus sauc par āžiem, bet mazuļus par kazlēniem.
Izplatība
Kazu ģints sugas ir sastopamas Eirāzijā un Āfrikā. To izplatība savstarpēji tikpat kā nepārklājas, izņemot savvaļas kazas izplatība pārklājas ar Dagestānas kalnu kazas izplatību, un vītņragu kazas izplatība pārklājas ar Sibīrijas kalnu kazas izplatību. Lai arī nebrīvē sugas reizēm savstarpēji hibridizējas, savvaļā tās savā starpā nepārojas.
Izskats un īpašības
Kazas ir vidēji lieli dzīvnieki, bet tēviņi ir krietni lielāki nekā mātītes. Abiem dzimumiem ir ragi. Ragu forma ir atkarīga no tā, kādai sugai kaza pieder. Kopumā tēviņu ragi ir lielāki, krāšņāki un garāki, bet mātītēm ragi ir īsāki un smalkāki. Ragus kazas izmanto, lai aizstāvētos pret plēsējiem. Un tās nekad nenomet ragus. Kazu ģints sugas ir samērā līdzīgas augumos, bet viena no lielākajām un smagākajām ir Sibīrijas kalnu kaza (Capra sibirica), kuras tēviņš var svērt 130 kg, un tā ķermeņa garums ir 176 cm, bet augstums skaustā 110 cm. Par to nedaudz lielāka, bet vieglāka ir vītņragu kaza (Capra falconeri), kuras tēviņa ķermeņa garums var sasniegt 186 cm, un augstums skaustā 115 cm, toties tā svars ir 110 kg. Viena no mazākajām ir Nūbijas kalnu kaza (Capra nubiana), kuras tēviņa ķermeņa garums ir 125 cm, augstums skaustā 75 cm, bet svars 70 kg.
Kazas ir atgremotāji, tas nozīmē, ka tām ir 4 kambaru kuņģis, un tās kā visi atgremotāji pirmo reizi barību ātri, pavirši košļājot, saēdās, bet pēc tam klusā un drošā vietā barību atrij un vēlreiz pārkošļā daļēji sagremoto barību, tādējādi tā divreiz nonāk gremošanas sistēmā.
Sistemātikas diskusijas
Daži zinātnieki izskata, ka kazu ģintī ir tikai divas sugas: vītņragu kaza un kalnu kaza, kas apvieno visas pārējās 8 sugas vienā. Tomēr mūsdienās lielāka daļa sistemātiku kazu ģintī izdala 9 sugas.
Reizēm šajā ģintī tiek iekļautas aitas (Ovis) un krēpjaitas (Ammotragus), tomēr visbiežāk tās izdala kā atsevišķas ģintis. Pēdējo gadu DNS pētījumi ir atklājuši, ka Sibīrijas kalnu kaza, Nūbijas kalnu kaza un Alpu kalnu kaza, lai arī izskatās savstarpēji ļoti līdzīgas, nav nemaz tik tuvu radniecīgas, kā sākotnēji tika uzskatīts. Alpu kalnu kazai vistuvākā radniecība ir ar Pireneju kalnu kazu. Toties Kaukāza kalnu kaza ir tuvāk radniecīga savvaļas kazai kā Dagestānas kalnu kazai. Un vītņragu kaza ir daudz tuvāk radniecīga visām pārējām ģints sugām, kā tas tika uzskatīts agrāk.
Ikšķiles novada ģerbonis
Ikšķiles novada ģerbonis — apstiprināts.
Mākslinieki — Ilze Lībiete un Juris Ivanovs.
Ziemeļhorasāna
Ziemeļhorasāna ir viens no trim ostāniem, kas izveidojās 2004. gadā, sadalot Horasānu. Pamatiedzīvotāji ir kurdi, turkmēņi un persieši.
Aleksandrs Frejs
Šveices futbola izlasi pārstāv kopš 2001. gada. Ir piedalījies 2006. gada FIFA Pasaules kausā, 2004. un 2008. gada Eiropas čempionātos.
2009. gada Rēzeknes novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Rēzeknes novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Rēzeknes novada domē tika ievēlēti 17 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 9 kandidātu saraksti, kas veidoti no 134 kandidātiem. Rēzeknes novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Rēzeknes novadā vēlēšanas notika 27 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Saskaņas centrs (35,21%), bet kopā novada domē iekļuva 3 no 9 sarakstiem. Rēzeknes novada domes vēlēšanās piedalījās 12 419 vēlētāji jeb 50,69% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 12 390, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 12 199 vēlētāji.
Džērsija
Džērsija jeb Džersi (en) ir sala Lamanša šaurumā. Pēc platības Džersija lielākā (116 km²) no Normandijas jeb Kanāla salām.
Džērsijas beilifiste ir Apvienotās Karalistes Kroņa īpašums un nav Apvienotās Karalistes daļa. Džērsijai pieder dažas mazas salas un ir pašai savs parlaments (States Assembly).
Vēsture
Romas impērijas laikā 3. gadsimtā saukta par Cēzara salu (Caesarea).
Vikingu laikos 9. gadsimtā salai uzbruka normāņi, 933. gadā to pakļāva Ruānas grāfs, vēlāk tā piederēja Normandijas hercogistei, kuru līdz 1204. gadam pārvaldīja Anglijas karaļi. 1259. gadā Anglijas karalis atteicās no pretenzijām uz Normandijas hercoga titulu, bet saglabāja tiesības uz Džērsiju un citām Kanāla salām.
Simtgadu kara laikā 1406. gadā franči nesekmīgi mēģināja iekarot salu.
17. gadsimtā vienu no angļu Ziemeļamerikas kolonijām nosauca par Jauno Džērsiju.
1781. gadā franči no jauna uzbruka salai, bet nespēja to ieņemt.
Otrā pasaules kara laikā no 1940. gada 1. maija līdz pat 1945. gada 9. maijam Džērsiju okupēja Vācija.
Kad no 1973. līdz 2020. gadam Apvienotā Karaliste bija Eiropas savienības dalībvalsts, Džērsija palika ārpus ES robežām.
Slavenākais salas iemītnieks ir dabas pētnieks un rakstnieks Džeralds Darels, Darela savvaļas parka (1959) un, uz tā bāzes, dibināta Darela savvaļas dzīvnieku aizsardzības tresta dibinātājs.
Geogrāfija
Džersijas sala ir 118,2 km² lielā un atrodas Lamanša jūras šaurumā, aptuveni 22,5 km attālumā no Kotentinas pussalas Normandijā, Francijā. Džersija ir lielākā no Normandijas salām.
Ekonomika
Džersijas ekonomika balstās uz finanšu pakalpojumiem, tūrismu, internetu un lauksaimniecību. Uz salas nav pievienotās vērtības nodokļa (PVN).
Galvenie lauksaimniecības produkti ir kartupeļi un piens.
Demogrāfija
Apmēram 50% Džersijas iedzīvotāju nav vietējie iedzīvotāji. 30% iedzīvotāju ir koncentrēti Sentheljērā, Džersijas vienīgajā pilsētā. No 88 000 iedzīvotāju 40% ir Džersijas-Normaniešu izcelsmes un 40% Lielbritānijas izcelsmes. Lielākās minoritāšu grupas ir briti, portugāļi (īpaši no Madeira), īri un poļi. Džersijā pastāv arī franču kopiena.
Lielākā daļa vietējo Džersijas iedzīvotāju uzskata sevi par britiem un novērtē īpašās attiecības starp Lielbritānijas kroni un Džersiju.
VIA OpenBook
VIA OpenBook ir VIA Technologies ultraportatīvais dators ar brīvizmantošanai paredzētu un atvērtu specifikāciju modulāro platformu (reference design). Modulārās platformas specifikācijas kopš 2008. gada ir publiski pieejamas iespējamiem ražotājiem.
Džērsija
Sports
Džērsijas nacionālās komandas piedalās kā atsevišķa valsts Nāciju Sadraudzības spēlēs un Salu spēlēs. 1997. gadā Džersijā notika 7. Salu spēles.
2011. gada Eiropas čempionāts vieglatlētikā telpās
Latvijas sportisti
Latviju čempionātā pārstāvēja septiņi sportisti. Neilgi pirms čempionāta sākuma no dalības tajā atteicās Staņislavs Olijars.
Burhards fon Hornhūzens
Burhards fon Hornhūzens jeb Burhards no Hornhauzenas (, la) bija Livonijas ordeņa mestrs no 1256. līdz 1260. gada 13. jūlijam.
Dzīvesgājums
Cēlies no Hornhauzenes Saksijā, kas atrodas 16 km uz ziemeļaustrumiem no Halberštates (tagad - Saksija-Anhalte). 1252. gadā Vācu ordeņa bruņinieks Burhards ieradās Prūsijā, 1254. gadā viņš kļuva par Sembas zemes komturu, 1255. gadā par Karaļauču pils komturu un Prūsijas mestra vietnieku. Kopā ar čehu karali Otokaru II viņš piedalījās t.s. Ziemas karagājienos pret prūšiem un dibināja Alenburgas, Liel-vonsdorfas un Georgenburgas pilis.
1256./1257. gadā savas apņēmības dēļ cīņās ar prūšiem, Burhards tika izraudzīts par Livonijas mestru. Atskaņu hronikā viņš raksturots kā "pret draugiem miermīlīgs, pret ienaidniekiem bezbailīgs". Jaunais mestrs no Prūsijas ieradās Līvzemē pa zemes ceļu, kur to pie Daugavas ietekas jūrā sagaidīja "[ordeņa] brāļi, kalpi, krustneši un vēl daudzi namnieki, [kas] bij no Rīgas sanākuši, jo bij mestru gaidījuši. Nu atklātībā izpaudās, ka tie par mestru priecājās. Tie nu viņu saņēma, kā viņš godam pelnīja. Tie teica: “Mestr, godcieņā šai norā mums jūs jācienā: vīnu mēs un medalu nesam jums kā dāvanu.” To tad nu mestrs apsvēra un viņiem šādi sacīja: “Par to lai dievs jūs atalgo ar dzīvošanu mūžīgo, ka mani uzņēmāt tā jūs: to izpelnīties man vēl būs.” Nu dzēra tie un līksmojās. Tad atpakaļ tie atgriezās tai jaukā Rīgas pilsētā". Pēc ierašanās Rīgā viņš nodibināja draudzīgus sakarus ar saviem sabiedrotajiem un sūtīja dāvanas Lietuvas dižunigaitim Mindaugam, no kura pretī saņēma apsveikuma vēstuli ar dāvanām.
1259. gadā ar Livonijas ordeņa fogtu izraidīšanu sākās arī zemgaļu sacelšanās, ko rosināja vāciešu sakāve Skodas kaujā. Mestrs Burhards nesekmīgi mēģināja no jauna iekarot Zemgali, bet 1260. gadā krita Durbes kaujā.
Austrālijas Aborigēnu valodu transkripcija
Austrālijas Aborigēnu valodu transkripcija
Agrā rakstība
Sākotnēji Austrālijas valodas pierakstīja pēc angļu valodas pareizrakstības likumiem, kā nu rakstītājs to saklausīja. Tas noveda pie tā, ka skaņas, ko Austrālijas valodās uzskatīja par dažādām, mēdza pierakstīt kā vienu angļu valodas skaņu, un savukārt skaņu, kas Austrālijas valodās bija ar vienu nozīmi, pierakstīja kā dažādas angļu valodas skaņas - kā nu kuro reizi izklausījās.
Rakstītāji ar dziļākām valodniecības zināšanām reizēm lietoja zīmes ŋ vai ġ priekš, ñ priekš , kā arī garumzīmes (¯) vai cirkumfleksus (^) gariem patskaņiem un īsuma zīmes (˘) īsiem patskaņiem, bet tas tika darīts nekonsistenti.
Mūsdienu praktiskā pareizrakstība
Valodnieki, kas strādā ar Austrālijas valodām, lieto viennozīmīgas fonēmiskas pieraksta sistēmas, kurās katru vārdu var pierakstīt/nolasīt tikai vienā veidā. Parasti tās lieto latīņu alfabētu, lietojot divburtu kombinācijas atsevišķām skaņām.
Patskaņi un puspatskaņi
Vairums Austrālijas valodu lieto tikai trīs patskaņus, ko pieraksta kā i, a and u. Garos patskaņus pieraksta ar dubultburtiem - ii, aa , uu.
Puspatskaņus w un y izrunā tāpat, kā angļu valodā.
Viljams Bendžamins Lenuārs
Viljams Bendžamins Lenuārs dzimis Maiami, Floridā. Viņš ir pēcnācējs Amerikas Neatkarības kara dalībniekam un valstsvīram ģenerālim Viljamam Lenuāram.
1961. gadā V. Lenuārs ieguva bakalaura gradu elektroinženierijā Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā (MIT). 1962. gadā turpat ieguva maģistra grādu. 1965. gadā pēc filozofijas doktora grāda elektroinženierijā un datorzinātnē iegūšanas viņš MIT kļuva par asististējošo profesoru elektroinženierijā.
Bils Lenuārs savu pirmo un vienīgo kosmisko lidojumu veica 1982. gada novembrī Space Shuttle misijā STS-5, kas bija pirmais komerciālu pavadoņu palaišanas kosmoplāna lidojums. Viņam kopā ar Džozefu Alenu bija paredzēts veikt iziešanu kosmosā. To pārcēla par vienu dienu, jo Lenuārs saslima. Pēc tam, kad abiem skafandriem atklājās problēmas, iziešana tika atcelta pavisam.
Pēc STS-5 lidojuma viņš bija atbildīgais par misiju vadību. 1984. gadā Lenuārs atstāja NASA. Pēc tam viņš ieņēma vadošu amatu tehnoloģiju konsultāciju uzņēmumā Booz Allen Hamilton Arlingtonā. 1989. gadā V. Lenuārs atgriezās NASA kā Kosmisko lidojumu asociātais administrators. Viņš 1992. gadā vēlreiz atstāja NASA, lai kļūtu par Booz Allen Hamilton pielietojumsistēmu nodaļas viceprezidentu.
Viljams Bendžamins Lenuārs traumēja galvu, braucot ar velosipēdu un mira.
Vaskaris
Vaskaris (arī Vaskaišu ezers, Vaskara ezers, Vaskaru ezers, Vaskars, Stulbais ezers) ir caurteces ezers Tukuma novada Zentenes pagastā 300 m uz dienvidiem no autoceļa P128. Krasti zemi, lēzeni, mežaini. Dibens smilšains, dūņains. Ietek divi grāvji, iztek grāvis uz Kalnupi. Makrofīti: niedres, meldri, grīšļi, kalmes, elodejas. Mīt līdaka, līnis, plaudis, asaris, rauda. Dienvidu krastā peldvieta.
Johans Rīvijs (skolotājs)
Johans Frīdrihs Rīvijs (latīņu: Johannes Rivius, 1528-1596) bija skolotājs, Rīgas Domskolas rektors (1589) un inspektors (1594).
Dzīvesgājums
Johans Frīdrihs Rīvijs ir dzimis 1528. gadā Cvikavā, Saksijā humānista, pedagoga un teologa Johana Rīvija no Atendornas (1500-1553) ģimenē. Pēc studiju beigšanas viņš strādāja par skolotāju Leipcigas akadēmijā, 1546. gadā kļuva par skolas rektoru Ceicā (Zeitz), 1571. gadā par Halles ģimnāzijas rektoru. Viņa studiju laika paziņa un karaļa Stefana Batorija ārsts Simons Simoniuss esot viņu ieteicis Traķu vaivadam Janam Hļebovičam (Ян Глябовіч, 1544—1590) par viņa dēlu audzinātāju. Lietuvā Johans F. Rīvijs esot izpelnījies ievērību kā labs pedagogs, šajā laikā viņš esot sarakstījis arī t.s. "Rīvija hroniku", kurā sniegtas ziņas par senāko Lietuvas vēsturi, ieskaitot karaļa Mindauga nogalināšanu un apglabāšanu Aglonā. Rīvija hronikā ir atsauces uz vēl vecāko "Chronica sive historia Lithuana", kas nav līdz mūsdienām saglabājusies. Mūsdienās tiek uzskatīts, ka Rīvija hronika ir 19. gadsimta sākumā tapis viltojums.
Ap 1580. gadu viņu uzaicināja kļūt par Kurzemes hercoga Gotharda Ketlera dēlu Frīdriha (1569-1642) un Vilhelma (1574-1640) skolotāju. Rīvija sprediķi esot hercoga galmā tikuši augstu novērtēti.
Pēc Kalendāra nemieru apspiešanas un iepriekšējā rektora Heinriha Mellera (Möller) atlaišanas Rīgas rāte 1589. gadā Rīviju uzaicināja kļūt par Rīgas Domskolas rektoru, no 1594. gada par Domskolas inspektoru. Viņa vadībā tika pārstrādāta skolas programma, kas tika prezentēta 1594. gadā.
Leģenda par karaļa Mindauga nāvi
Mācītāja J. F. Rīvija (Rivius) hronikā esot minēts, ka 1618. gadā, novācot kāda torņa drupas, Aglonā atrasta marmora plāksne, uz kuras bijis uzraksts latīņu valodā: "Šeit atdusas Mindaugs, kunigaitis, lietuvietis..."
Fēru Salas
Fēru salas ir arhipelāgs, kas atrodas starp Norvēģu jūru un Atlantijas okeāna ziemeļu daļu, apmēram pusceļā starp Norvēģiju, Skotiju un Islandi. Salu kopējā platība ir 1400 km2, 2010. gadā tajās bija gandrīz 50 000 iedzīvotāju.
Fēru Salas ir autonoma Dānijas province kopš 1948. gada. Lielāko daļu jomu pārvalda autonomi; sektori, par kuriem rūpējas Dānija, ir aizsardzība, policija, tieslietas, nauda un ārlietas. Salām ir arī savi pārstāvji Dānijas parlamentā.
Fēru Salas neietilpst Eiropas Savienībā. Uz Fēru Salām neattiecas Šengenas brīvās pārvietošanās līgums, tomēr nav robežkontroles, ceļojot starp Fēru Salām un jebkuru Šengenas valsti. Salas ietilpst Ziemeļvalstu pasu savienībā kopš 1966. gada.
Vēsture
Tiek uzskatīts, ka 625. gadā pirmo reizi salas apmeklēja īru mūki, kuri, neatrazdami pamatiedzīvotājus, tur apmetās uz dzīvi.
Ap 800. gadu salas kolonizēja norvēģu vikingi.
1814. gadā Norvēģija ieguva neatkarību no Dānijas, bet Fēru salas, Islande un Grenlande palika Dānijas karalistes pakļautībā.
1955. gadā notika sacelšanās pret Dāniju, jo fērieši gribēja iegūt neatkarību. Lai apturētu nemierus, uz salām tika aizsūtīti vairāk nekā 200 policistu.
Rezāvi Horasāna
Rezāvi Horasānas ostāns (fa, Ostân-e Xorâsân-e Razavi) ir Irānas ostāns, Irānas pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība. Atrodas valsts ziemeļaustrumos vēsturiskajā Horasānas reģionā. Robežojas ar Ziemeļhorasānu, Semnānu un Dienvidhorasānu, kā arī ar Turkmenistānu un Afganistānu. Ostāna administratīvais centrs ir Mešheda, kas ir Irānas otra lielākā pilsēta aiz Teherānas. Lielākās ostāna pilsētas ir Mešheda (3001 184), Neišābūra (264 375), Sabzevāra (243 700), Torbate Heidarīje (140 019), Kāšmara (102 282), Gūčāna (101 604) un Torbate Džāma (100 449).
Ostāns izveidots 2004. gadā, sadalot tobrīd lielāko Irānas ostānu Horasānu trijos jaunos ostānos. Nosaukts par godu vienam no šiītu 12 imāmiem, Muhameda pēctecim Alī er Rezā, ap kura kapenēm faktiski uzbūvēta ostāna galvaspilsēta Mešheda.
Brenguļu pagasts
Brenguļu pagasts ir viena no Valmieras novada administratīvajām teritorijām, Gaujas un Abula krastā. Robežojas ar sava novada Kauguru, Trikātas un Valmieras pagastiem, Smiltenes novada Blomes pagastu un Cēsu novada Mārsnēnu pagastu.
Reljefa formas
Ješku grava
Ūdensteces
Abuls, Dedums, Gauja, Ješku grāvis, Lisa, Mailīte, Mažupe, Miegupe, Pūpolupīte, Spindene, Storupīte, Viltums, Vīksnene.
Ūdenstilpes
Brenguļu dzirnavezers, Jaunbrenguļu dzirnavezers
Purvi
Baltais purvs, Lisas purvs, Mailes purvs, Tīpuriņš
Dabas aizsardzība
Pagasta teritorijā atrodas daļa no aizsargājamo ainavu apvidus Ziemeļgauja. Valsts aizsardzībā atrodas Brenguļu “Čiekuržu” dendroloģiskie stādījumi.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Brenguļi (pagasta centrs), Cempi, Cempmuiža, Jaunvāle.
Mariju salu jenots
Mariju salu jenots (la) ir parastā jenota (Procyon lotor) pasuga.
Mariju salu jenots ir endēmiska pasuga divās galvenajās salās Meksikai piederošajā Mariju salu arhipelāgā: Mariamagdalenā un Mariamadrē. Šobrīd, iespējams, Mariamagdalenas salā vairs nedzīvo neviens jenots, bet Mariamadres salā to populācija ir apmēram 250 īpatņi.
Dabas pētnieks Klintons Meriams 1898. gadā Mariju salu jenotu sistematizēja kā parastā jenota (Procyon lotor) pasugu Procyon lotor insularis. Savukārt 1950. gadā Edvards Goldmens to izdalīja kā patstāvīgu sugu Procyon insularis. Šis iedalījums bija spēkā līdz 2005. gadam, kad, veicot morfoloģiskos pētījumus, noskaidrojās, ka Mariju salu jenots ir tuvu radniecīgs Meksikā dzīvojošai parastā jenota pasugai Procyon lotor hernandezii. Lai arī starp abām pasugām ir ģenētiskas atšķirības, tomēr tās nav tik lielas, lai Mariju salu jenotu izdalītu kā patstāvīgu sugu. Tā 2005. gadā tas atkal kļuva par parastā jenota pasugu Procyon lotor insularis.
Izskats
Mariju salu jenots salīdzinoši ir liela auguma jenots. Tā ķermeņa garums, asti ieskaitot, ir 84—90 cm. Kažoka krāsa uz muguras un sāniem ir gaiši brūna, toties pavēdere un kājas ir pelēkas, astes gaišajiem gredzeniem ir zeltaini brūns tonējums. Uz sejas tipiska "melnā acu maska". Kažoka matojums ir īss. Pavēderi pamatā klāj tikai pavilna ar dažiem akotmatiem. Visatšķirīgākā Mariju salu jenota pazīme ir tā slīpais galvaskauss, un tā galva proporcionāli ir nedaudz lielāka kā citiem jenotiem.
Djego Forlans
Viņš piedzima futbolistu ģimenē. Viņa tēvs Pablo Forlans piedalījās 1966. gada FIFA Pasaules kausā, pārstāvot Urugvajas futbola izlasi, kas norisinājās Anglijā, un 1974. gada FIFA Pasaules kausā, kas norisinājās Rietumvācijā, un viņa vectēvs Huans Karloss Koraso pārstāvēja Aveljanedas "Independiente" Argentīnā. Djego Forlanam ir divas pilsonības: Urugvajas un Spānijas.
Sasniegumi
Manchester United
VIllarreal
Atlético Madrid
Peñarol
Kitchee
Urugvaja
Individuālie sasniegumi
Dienvidhorasāna
Dienvidhorasānas ostāns (fa, Ostān-e Khorāsān-e Jonūbī) ir Irānas ostāns valsts austrumos. Robežojas ar Afganistānu austrumos, Semnānu un Rezāvi Horasānu ziemeļos, Kermānu un Sistānu un Beludžistānu dienvidos un Isfahānas un Jezdas ostāniem rietumos. Ostāna administratīvais centrs ir Bīrdžanda. Dienvidhorasāna ir viens no trim ostāniem, kas tika izveidoti pēc Horasānas ostāna sadalīšanas 2004. gadā. Lielākās pilsētas ir Bīrdžanda (203 636), Gāena (42 323), Tabasa (35 150) un Ferdousa (28 695).
Parila (stacija)
Parila (et) ir dzelzceļa pieturas punkts Igaunijā, Harju apriņķa Anijas pagasta Parilas ciemā, dzelzceļa iecirknī Ilemiste—Tapa. Parilas pieturas punkts atrodas 21,9 km attālumā no Aegvīdu, 34,9 km attālumā no Tallinas un tajā pietur piepilsētas pasažieru elektrovilcienu maršruta Tallina—Aegvīdu—Tallina vilcieni. Starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieni Parilas pieturas punktā apstāšanos neveic. .
No 2011. līdz 2012. gadam projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu Parilas pieturas punktā izbūvēta viena jauna pasažieru malas platformas. Platformu augstums - 550 mm, garums - 30 m. Pasažieru iekāpšana un izkāpšana tiek veikta no vilciena sastāva pirmā vagona.
Elfrīda Karlsone-Kukaine
Elfrīda Karlsone-Kukaine (bijusi arī Bērziņa; dzimusi, mirusi ) bija latviešu vieglatlēte, pasniedzēja.
Izglītību ieguvusi Latvijas Tautas universitātes Fiziskajā audzināšanas institūtā, Fiziskās audzināšanas augstskolā Špandavā, Vācijā, beigusi arī Latvijas konservatoriju. Strādājusi Latvijas Tautas universitātes Fiziskajā audzināšanas institūtā, Rīgas pilsētas 3. ģimnāzijā, bijusi "Daugavas Vanagu" organizācijas vanadžu priekšniece. 1944. gadā emigrējusi uz Vāciju, vēlāk — Kanādu. Tur bija Rietumontārio universitātes docētāja un sieviešu sporta direktore.
1932. gadā salaulājusies ar mehānikas studentu Kārli Kukaini (1909 Rīga — 1968 Rīga), arestēts 1940. gadā. Otrais vīrs — tautsaimnieks Roberts Bērziņš (1906 Mujānu pagasts — 1983 Londona, Kanādā).
1935. gadā E. Karlsone-Kukaine tika apbalvota ar V šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Mirusi 1983. gada 4. jūnijā Londonā, Ontārio, Kanādā. Apglabāta Latviešu kapos Katskilos, Ņujorkā, ASV.
Arsēnijs Pavlovs
Arsēnijs Pavlovs (ru, dzimis, miris ), labāk zināms ar iesauku Motorola, bija prokrievisko separātistu bataljona "Sparta" komandieris. Piedalījās pret Ukrainas valdību vērstās militārās darbībās Austrumukrainā, Doneckas tautas republikas pusē. Kļuva plašāk pazīstams pēc kaujām Slovjanskas apkārtnē, kuras tika pārraidītas tiešraidē. Nogalināts ar liftā ievietotu spridzekli.
Biogrāfija
Par Motorolas biogrāfiju ir maz drošu un pārbaudītu faktu. Pēc viņa sniegtajām intervijām noprotams, ka viņš ir dzimis Komi APSR, 1983. gadā. Dienējis Krievijas Federācijas jūras kājniekos, divreiz piedalījies kaujas operācijās Čečenijā, katru reizi ar pusgada termiņu. Tāpat ir teicis, ka pēc profesijas esot glābējs (sertificēts), granīta apstrādes speciālists. Uz jautājumu kāpēc atrodas Ukrainā, atbildēja šādi: Iesēdos vilcienā un atbraucu. Nekavējos. Atbraucu tāpēc, ka šeit ir krievi. Jau teicu: tiklīdz Maidanā sāka lidot pirmie Molotova kokteiļi pa drošībniekiem, man kļuva skaidrs — viss, tas ir karš. Pēc tam, kad naciķi paziņoja, ka par katru savu nogalināto nogalinās desmit krievus. Gaidīt to, kad tas kļūs par realitāti, nebija iemesla.
Kehra (stacija)
Kehra (et) ir dzelzceļa stacija Igaunijā, Harju apriņķa Anijas pagasta Kehras pilsētā, dzelzceļa iecirknī Ilemiste—Tapa un tā atrodas 17,8 km attālumā no Aegvīdu, 38,7 km attālumā no Tapas un 39 km attālumā no Tallinas. Kehras stacija apkalpo vietējo un piepilsētas pasažieru vilcienu satiksmi, kā arī veic dzelzceļa kravu operācijas.
Kehrā pietur Tapas (Tartu, Valgas, Rakveres, Narvas) un Tallinas virzienā kursējošie starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieni, kā arī piepilsētas elektrovilcienu maršruta Tallina—Aegvīdu—Tallina elektrovilcieni.
Arsēnijs Pavlovs
Biogrāfija
Ukrainas žurnālists Aleksandrs Goborecs 2014. gada 20. maijā internetā publicēja rakstu ar nosaukumu "Ar ko patiesi nodarbojas LifeNews žurnālisti pie Kramatorskas? Videopierādījumi." Tajā žurnālists apgalvoja, ka LifeNews žurnālisti "ne tikai sadarbojas ar teroristiem", bet arī veica kaujinieku komandēšanu Kramatorskas kauju laikā. Plašākai sabiedrībai tika parādīts video, kurā tiek apgalvots, ka aizkadra balss, kura dod komandas kaujiniekiem, pieder LifeNews žurnālistam. Tomēr izrādijās, ka balss īpašnieks ir Motorola. Šī bija pirmā epizode, pateicoties kurai Motorola kļuva plašāk pazīstams.
Kehra (stacija)
No 2011. līdz 2012. gadam projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu Aegvīdu stacijā tika izbūvētas divas jaunas pasažieru starpceļu platformas. Platformu augstums - 550 mm, garums - 150 m.
Arsēnijs Pavlovs
Biogrāfija
2014. gada 18. jūnijā Arsēnijs Pavlovs kopā ar sievu ieradās Krimā, lai ārstētos no kaujā gūtā rokas ievainojuma. Augusta sākumā atgriezās atpakaļ Donbasā.
Kehra (stacija)
Vēsture
1876. gadā, sešus gadus pēc pirmā Igaunijas dzelzceļa Baltijas Osta—Rēvele—Tosno izbūves Baltijas dzelzceļu sabiedrība nolēma pasažieru satiksmi līnijā intensificēt un izbūvēja vairākas jaunas pasažieru stacijas, tai skaitā arī Kederu (de, ru).
Stacijas ēka
Stacijas ēka tika būvēta pēc tipveida projekta un Kedera līdz ar Lehtsi, Kohtlu un Auveri ieguva pēc dizaina un apjoma identiskas staciju ēkas, no kurām līdz 21. gadsimtam saglabājušās divas — Kehra un Lehtse.
Arsēnijs Pavlovs
Biogrāfija
Apprecējās 2014. gada 11. jūlijā. Tā bija pirmā reģistrētā laulība separātiskajā Doneckas tautas republikā. Viņa kāzas apmeklēja arī citi republikas līderi: Igors Girkins (Strelkovs) un Pāvels Gubarevs. Tomēr 2014. gada 19. jūnija intervijā laikrakstam Zavtra teicis, ka ir jau precējies un viņam ir piecgadīgs dēls.
Kehra (stacija)
Stacijas ēka
Jaunais stacijas tips atšķirībā no pirmā laiduma koka stacijām bija mūra celtnes. Tā bija vienstāva klinkera ķieģeļu ēka ar simetriski kārtotu būvapjomu, tās centrālo rizalītu noslēdza uz priekšu izvirzīts koka frontons, ar nelielu rozes tipa lodziņu. Logailes veidotas pusaploces formā. Jumta forma - divslīpju ar nošļaptiem galiem. Logu arkas un stūru rustojums veidoti smilšakmenī. Nedaudz tiek izmantoti arī koka dekoratīvās plastikas elementi, proti, jumta pārkari balsta dekoratīvu spāru atbalsta konsoļu rinda.
Arsēnijs Pavlovs
Biogrāfija
Motorola tika nogalināts ar liftā ievietotu spridzekli. Viņa nāvē tikuši vainoti gan Ukrainas, gan Krievijas speciālie dienesti.
Kehra (stacija)
Stacijas ēka
Stacijas ēkas pasažieru uzgaidāmās zāles interjerā tika izveidoti koka kasešu griesti, grīdas tika ieklātas ar seštūru flīzēm, sienas — apmestas un krāsotas.
Stacijas paplašināšana
Līdz ar Kehras celulozes un papīrfabrikas izveidošanu 1938. gadā, Kehras stacijā pieauga pasažieru pārvadājumu nozīme. 1950. gados, papīrfabrikai paplašinoties, pasažieru plūsmas vēl vairāk intensificējās un tika nolemts paplašināt arī Kehras stacijas ēku.
Pārbūves laikā pret vēsturisko celtni izturējās ar respektu. Pagarinot ēku abos virzienos, tika ievērots gan būvapjoma mērogs, gan arhitektoniskās kompozīcijas simetrija, gan eksterjera stilistika. Vienīgās atkāpes, veidojot piebūves daļas, bija silikātķieģeļu izmantojums oriģinālo klinkera ķieģeļu vietā, vienkāršota koka daļu atveide, kā arī fasāžu nokrāsošana.
Novadpētniecības un brīvības cīņu muzejs
1990. gados pasažieru plūsmai samazinoties Kehras stacijas biļešu kases līdz ar uzgaidāmajām telpām tika slēgtas un ēka turpmāk vairs netika izmantota. Lai saglabātu kultūrvēsturisko objektu, 2008. gadā tika dibināta nevalstiskā organizācija MTÜ Kehra Raudteejaam, kas par savu mērķi izvirzīja atjaunot vēsturisko stacijas ēku iespējami oriģinālākā izskatā, taču saglabājot 1950. gados izveidotās piebūves, un ierīkot tajā Igaunijas neatkarības cīņu un novadpētniecības muzeju.
Apkārtne
Kehras apkaimē ir nozīmīgas Igaunijas neatkarības cīņu vietas. 1919. gada 4. janvārī notikušajā Kehras kaujā tika sakauti sarkanās armijas spēki. 1996. gadā, pieminot vēsturiskos notikumus, pie Kehras stacijas tika atklāta piemiņas plāksne.
Elektrifikācija
1970. gadu sākumā tika uzsākts darbs pie Tallinas-Kehras dzelzceļa iecirkņa elektrifikācijas, kas noslēdzās 1973. gadā. Regulāra elektrovilcienu kustība šajā iecirknī tika uzsākta 1974. gada 30. janvārī. 1977. gadā tika uzsākts 17 km garā dzelzceļa posma Kehra-Aegvīdu elektrifikācija, kas tika nodots ekspluatācijā 1978. gada 3. augustā.
Ilemiste - Lagedi (Posms nodots ekspluatācijā 1986. gada 13. janvārī)
Lagedi - Rāziku (Posms nodots ekspluatācijā 1986. gada 1. maijā)
Rāziku - Kehra (Posms nodots ekspluatācijā 1987. gada 21. jūlijā)
Kehra - Aegvīdu (Posms nodots ekspluatācijā 1987. gada 2. novembrī)
Ārējās saites
Kehras stacijas mājas lapa
Igaunijas neatkarības cīņas (ar vēsturiskiem attēliem)
Paugurknābja gulbis
Paugurknābja gulbis (Cygnus olor) ir liela auguma pīļu dzimtas (Anatidae) ūdensputns, kura dabīgais izplatības areāls ir Eirāzija, sākot ar Atlantijas okeāna krastu Francijas un Spānijas rietumos un beidzot ar Klusā okeāna krastu austrumos, Japānu ieskaitot. Neskatoties uz milzīgo izplatības areālu, paugurknābja gulbja suga ir monotipiska un tai nav pasugu.
Izplatība
Paugurknābja gulbja dabiskais izplatības areāls ir mērenā josla Eiropā un Āzijā; retos gadījumos tas ir sastopams Kanāriju Salās, Arābijas pussalā un Āfrikas ziemeļos - Marokā, Ēģiptē. Mūsdienās tā ir introducēta suga arī Islandē, Fēru Salās, Ziemeļamerikā, Austrālāzijā un Āfrikas dienvidos.
Latvijā
Paugurknābja gulbis ir pazīstamākā gulbju suga, kas mājo Latvijā. Tā ir sastopama visu gadu, jo regulāri pie neaizsalstošiem ūdeņiem ziemo. Ziemojošo īpatņu skaits ir atkarīgs no ziemas barguma. Aukstās ziemās ziemo nelielā skaitā, siltākās ziemās pārziemo vairāki tūkstoši, piemēram, Liepājas ezerā siltās ziemās var novērot apmēram 3000 paugurknābja gulbju. Paugurknābja gulbis ir parasts ligzdotājs. Dažādās Latvijas ūdenstilpēs, visbiežāk dīķos un ezeros, ligzdo ap 1000 pāriem. Lielākais pāru blīvums novērojams lielajos piejūras ezeros, piemēram, Liepājas ezerā. Pēdējos desmit gados to skaits ir pieaudzis vairāk kā par 30%.
Izskats un īpašības
Paugurknābja gulbis ir liels ūdensputns, un tas ir lielākais putns Latvijā. Salīdzinot ar pārējām gulbju ģints sugām, paugurknābja gulbis ir otrais lielākais ģintī. Par to nedaudz lielāks ir tikai taurētājgulbis (Cygnus buccinator), lai gan liels paugurknābja gulbja tēviņš var būt smagāks par taurētājgulbi. Tēviņi kopumā ir lielāki nekā mātītes.
Salīdzinot ar citiem gulbjiem, paugurknābja gulbji ir klusi. Reizēm šņāc vai izdod rūcošas skaņas, bet tās var sadzirdēt tikai gulbja tuvumā.
Uzvedība
Ligzdošanas laikā jaunie putni līdz 3—4 gadu vecumam, kuriem nav pāris un kuri neligzdo, veido milzīgus barus, kas uzturas lielās ūdenstilpēs, lai kopīgi barotos. Lielākajos baros var būt pat vairāki simti putnu.
Vēl viens periods, kad gulbji pulcējas lielās ūdenstilpēs, ir laiks pēc ligzdošanas, jo visiem gulbjiem mainās apspalvojums, tie zaudē lidspalvas un apmēram mēnesi nespēj lidot. Liepājas ezerā šajā laikā var sapulcēties pat līdz 5000 gulbjiem.
Barošanās
Paugurknābja gulbis ūdensaugus aizsniedz, pabāžot galvu un kaklu zem ūdens. Seklākās vietās ķermenis paliek horizontāli guļot uz ūdens virsmas, bet dziļākās ķermenis tiek iegremdēts līdz pusrumpim. Trešais veids, kā gulbji barojas, ir ūdens filtrēšana no ūdens virsmas caur knābi.
Ligzdošana
Paugurknābja gulbji veido monogāmus pārus uz mūžu, bet jauns pāris tiek veidots, ja viens no pāra iet bojā. Pāri gulbji noskata ziemas sezonā pirms sasniedz 2 gadu vecumu. Daži uzreiz nākamajā vasarā ligzdo, bet lielākā daļa neligzdo līdz nav sasnieguši 3—7 gadu vecumu.
Ligzda tiek būvēta seklā slīkšņu joslā ūdenstilpes piekrastē vai uz salas, sauszemes dzīvniekiem grūti pieejamā vietā. Vietu ligzdai piemeklē mātīte, un parasti tā ir mātītes dzimtās ligzdas apkaimē. Pāris mēdz atgriezties pie savas vecās ligzdas, īpaši, ja iepriekšējā gadā mazuļi izperēti sekmīgi. Vecā ligzda tiek pielabota, ja tas ir nepieciešams. Ligzda ir liela (1—3,5 metri diametrā ). Tā tiek sakrauta no niedrēm, vilkvālītēm un meldriem. Bieži tā ir paslēpta augājā.
Paugurknābja gulbji ir ļoti teritoriāli, un bieži nelielā ezeriņā vai dīķī ligzdo tikai viens pāris. Kolonijas veidojas tikai lielos ezeros, kur visiem pietiek barības. Lielākajās kolonijās ir vairāk kā 100 pāri. Šādā kolonijā ligzdas var atrasties tikai 2 metru attālumā viena no otras. Ligzdošanas sezonā paugurknābja gulbis kļūst agresīvs un aktīvi aizsargā ligzdošanas teritoriju. Tas, skaļi šņācot, uzbrūk ar saviem spēcīgajiem spārniem un knābi ikvienam, arī cilvēkam. Ik pa laikam notiek arī traģiski nelaimes gadījumi, kad paugurknābja gulbja tēviņš uzbrūkot noslīcina neuzmanīgus peldētājus. Kad gulbis sāk uzpūsties un sacelt spārnus, tas ir signāls, pēc kura labāk no putna atkāpties.
Dējumā parasti ir 4—7 gaiši zilas olas, retāk 2—11 olas. Perē galvenokārt mātīte, bet tēviņš apsargā teritoriju. Ļoti retos gadījumos perē arī tēviņš. Mātīte ligzdu atstāj uz īsu brīdi, lai barotos un nomazgātos. Atstājot ligzdu, tā olas nosedz ar ligzdas materiālu. Inkubācijas periods ilgst 35—42 dienas. Drīz pēc izšķilšanās mazuļi pamet ligzdu. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki un pirmās nedēļas, kā arī vēlāk sliktos laika apstākļos tie mazuļus silda un vizina uz savām mugurām. Sasniedzot 2 nedēļu vecumu, mazuļi spēj baroties paši. Tie barojas ar ūdens kukaiņiem, bezmugurkaulniekiem un vēžveidīgajiem, kurus vecāki, raustot ūdensaugus, iztraucē no slēptuvēm. Kad mazuļi kļūst 4—6 nedēļas veci, tie lēnām sāk kļūt par veģetāriešiem, bet 2—3 mēnešu vecumā sāk baroties līdzīgi pieaugušajiem putniem.
Dzīves ilgums
Paugurknābja gulbji uzskatāmi par ilgdzīvotājiem. Vidējais to dzīves ilgums ir 10—15 gadi, lai gan atsevišķi īpatņi spēj sasniegt krietni lielāku vecumu. Latvijas piekrastē 2010. gadā tika atrasts gulbis, kas ir nodzīvojis vismaz 42 gadus, sasniedzot Eiropas savvaļas paugurknābja gulbju vecuma rekordu.
Ivans IV
Ivans IV Rurikovičs jeb Joans Rurikovičs (ru, la; 1530—1584) bija pēdējais Rurikoviču dinastijas Maskavijas lielkņazs un pirmais Krievijas cars no 1547. gada. Pirms tam krievu hronikās cara nosaukums no 13. līdz 15. gadsimtam tika attiecināts uz Zelta Ordas haniem.
Izcelsme
Cēlies no mītiska vikingu valdnieka Rurika dzimtas, Rurikoviču dinastijas. Viens no viņa senčiem bija Novgorodas kņazs Aleksandrs Ņevskis. Ivana IV tēvs bija Maskavas lielkņazs Vasilijs III Rurikovičs (Василий III Рюрикович), bet māte Lietuvas dižkunigaitijas kņaziene Helēna Gļinska, karavadoņa Mamaja pēctece.