cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Socioloģija
Izpētes metodoloģija
Sociologi ir iedalīti divās nometnēs, katra no tām atbalsta konkrētu izpētes tehniku. Šie disputi ir saistīti ar epistemoloģiskām debatēm pašā sociālās teorijas kodolā. Kaut arī ļoti atšķirīgas daudzos aspektos, gan kvantitatīvā, gan kvalitatīvā pieeja sevī iekļauj sistemātisku mijiedarbi starp teoriju un datiem. Kvantitatīvās metodes ieņem vadošo lomu socioloģijā, jo sevišķi Amerikas Savienotajās Valstīs. Disciplīnas divos visvairāk citētajos žurnālos, kvantitatīvās izpētes raksti vēsturiski ir sastopami divreiz biežāk. (No otras puses vairums rakstu lielākajā britu žurnālā ir kvalitatīvi). Lielākā daļa sociālās izpētes mācību grāmatu ir rakstītas no kvantitatīvās perspektīvas un pats jēdziens "metodoloģija" ir biežs sinonīms "statistikai." Praktiski visas socioloģijas doktorantūras studijas ASV pieprasa statistisko metožu apmācību. Kvantitatīvo pētnieku radītie darbi arī biežāk tiek uzskatīti par "uzticamiem" un "neaizspriedumainiem" vairumā sabiedrības, tomēr šos spriedumus joprojām izaicina antipozitīvisti.
Metodes izvēle lielākajā daļā gadījumu ir atkarīga no tā, ko pētnieks vēlas izpētīt. Piemēram, pētnieks, kurš vēlas iegūt vispārināmu statistiku par populāciju var izsūtīt aptaujas anketas reprezentatīvai populācijas izlasei. Un pretēji — pētnieks, kurš tiecas pēc indivīda sociālās rīcības pilnas, kontekstuālas izpratnes var izvēlēties etnogrāfiskus dalībnieku novērojumus vai atvērto jautājumu intervijas. Pētījumi bieži apvienos abas metodes, lai veiktu "triangulēšanu, daudzstratēģiju dizainu. Piemēram, kvantitatīva izpēte var tikt veikta, lai gūtu statistisku priekštatu par pētāmo tēmu vai mērķa grupu, kuru pēc tam apvieno ar kvalitatīvām intervijām, lai noteiktu aģentu lomu un nozīmi.
Izlases veidošana
Kvantitatīvās metodes bieži tiek izmantotas, lai uzdotu jautājumus par plašu populāciju, padarot iedzīvotāju skaitīšanu vai arī pilnīgu iedzīvotāju uzskaiti par nesasniedzamu (metodi parastos apstākļos). Tādējādi "izlase" veido apstrādājamu populācijas apakšgrupu. Kvantitatīvā izpētē statistiku izmanto, lai veidotu vispārinājumus, kas izdarīti no izlases, un tos attiecinātu uz visu populāciju. Aptaujājamā kopuma izveidi sauc par "izlases veidošanu". Kaut arī parasti vislabākais variants izlases veidošanā ir nejaušā izlase, tiek izmantota arī stratificētās izlases veidošana gadījumos, kad sabiedrības apakšgrupas ir specifiskas. Pretēji nejaušajai, dažreiz rodas nepieciešamība pēc ne-varbūtības (ne nejaušas) izlases, piemēram, ērtākās izlases vai "sniega bumbas", kurās pētnieki vēršas pie tuvākajiem respondentiem, kas tos noved pie nākamajiem respondentiem.
Skaitļošanas socioloģija
Sociologi arvien biežāk izmanto intensīvu aprēķinu metodes, lai analizētu un modelētu sociālus fenomenus. Izmantojot datorsimulācijas, mākslīgo saprātu, tekstu analīzi, kompleksas statistiskās metodes un jaunas analītiskās pieejas, piemēram, sociālo tīklu un sociālo seku, skaitļošanas socioloģija izstrādā un testē kompleksu sociālo procesu teorijas ar pakāpenisku sociālās mijiedarbes modelēšanu.
Kaut arī izpētes objekts un metodoloģijas sociālajā zinātnē atšķiras no tām, kuras izmanto dabas zinātne vai datorzinātne, vairākas no pieejām, ko izmanto modernajā sociālajā simulācijā, sākotnēji cēlušās no fizikas un mākslīgā intelekta izpētes laukiem. Un otrādi, dažas no pieejām, kas aizsākušās skaitļošanas socioloģijā, ir pārnestas uz dabas zinātņu lauku, piemēram, tīklu centralitātes mērījumi no sociālo tīklu analīzes un tīklu zinātnes. Saistītajā literatūrā skaitļošanas socioloģija nereti tiek saistīta ar sociālās komplicētības izpēti. Tādi sociālas komplicētības jēdzieni kā kompleksās sistēmas, nelineārie starpsavienojumi starp makro un mikro procesiem, un rašanās, ir kļuvuši par skaitļošanas socioloģijas vārdnīcas sastāvdaļām. Praktisks un labi pazīstams piemērs ir skaitļošanas modeļa izveide, kas atveido "mākslīgu sabiedrību", ar kura palīdzību pētnieki var analizēt sociālās sistēmas struktūru.
Zobi
Zobi ir cieti veidojumi mutes dobumā vairākumam mugurkaulnieku. Tie veic barības satveršanas, nokošanas un sasmalcināšanas funkciju. Daži mugurkaulnieki, galvenokārt plēsēji, tos izmanto arī medīšanai un aizsardzībai. Cilvēkam zobi vajadzīgi arī artikulēto skaņu veidošanā. Zobi nav veidoti no kaula, tie ir dažādu blīvu un ļoti cietu audu veidojums. Zobu saknes ir no ārpuses nosegtas ar smaganām, kuras veic aizsargfunkciju pret ārējās vides ietekmi.
Socioloģija
Sociālās izpētes praktiskais lietojums
Sociālā izpēte informē politiķus un politikas veidotājus, izglītotājus, pilsētu plānotājus, likumdevējus, ierēdņus, nekustamā īpašuma izstrādātājus, biznesa līderus, vadītājus, sociālos darbiniekus, nevalstisko un bez-peļņas organizāciju pārstāvjus, kā arī cilvēkus, kas ieinteresēti sociālo problēmu pārvarēšanā. Pastāv plaša pārklāšanās starp sociālo izpēti, tirgdarbības pētījumiem un citām statistikas disciplīnām.
Zobi
Katrai zīdītāju sugai ir atšķirīgi zobi, tāpēc paleontologi pēc fosiliju zobiem var noteikt konkrētās sugas izcelsmi. Tas ir pats vienkāršākais veids, kā pēc fosilijām noteikt sugas identitāti. Dzīvniekus iedala zālēdājos un gaļēdājos, un tāpēc arī katram no šiem dzīvniekiem ir sava zobu forma. Zālēdājiem tie vairāk ir noapaļotas formas, lai vieglāk būtu barību sakošļāt, bet gaļēdājiem tie parasti ir ļoti smaili, lai vieglāk varētu nogalināt un saplosīt savu medījumu.
Socioloģija
Kriminalitāte, deviance, likums un sods
Kriminologi analizē kriminālo darbību dabu, cēloņus un kontroli, sniedzoties pēc metodoloģijām no socioloģijas, psiholoģijas un biheiviorisma zinātnēm. Deviances socioloģija koncentrējas uz rīcību un uzvedību, kas pārkāpj normas, iekļaujot gan formāli pieņemtos likumus (citiem vārdiem, noziedzība) gan neformālās kultūras normas. Sociologu ziņā ir pētīt, kādēļ šādas normas pastāv, kā tās mainās laika gaitā un kā tās tiek uzspiestas, bez aizspriedumiem un bez nosodošas attieksmes. Deviances jēdziens ir centrāls modernajā strukturālajā funkcionālismā un sistēmu teorijā. Roberts Mērtons (Robert K. Merton) radīja deviances topoloģiju, kā arī iesakņoja jēdzienus "parauguzvedība", "neparedzētas sekas" un "pašpiepildīgs paredzējums (‘’self-fulfilling prophecy’’)".
Likumu izpēte spēlēja nozīmīgu lomu klasiskās socioloģijas izveidē. Dirkems slaveni aprakstīja likumu kā sociālās solidaritātes "redzamo simbolu". Likumu socioloģija attiecināma gan kā socioloģijas apakšnozare, gan kā pieeja tiesību zinātņu studijās. Likumu socioloģija apvieno dažādus izpētes laukus, kuri pēta likumu mijiedarbi ar citiem sabiedrības aspektiem, piemēram, tiesību institūciju attīstību un likumu ietekmi uz pārmaiņām sabiedrībā un otrādi. Piemēram, nesen veikts ietekmīgs darbs šajā jomā, pamatojoties uz statistisko analīzi, secināja, ka cietumsodu pieaugums ASV pēdējo 30 gadu laikā ir izskaidrojums ar izmaiņām likumā un pārvaldē nevis ar reālu noziedzības palielināšanos; un, ka šis pieaugums nozīmīgi ietekmē sabiedrības noslāņojuma saglabāšanos.
Ekonomikas socioloģija
Jēdzienu "ekonomikas socioloģija" 1879. gadā pirmo reizi izmantoja Viljams Stenlijs Dževonss (William Stanley Jevons), to vēlāk precizēja Dirkema, Vēbera un Zimmela darbi laika posmā no 1890. — 1920. gadam. Ekonomikas socioloģija radās kā jauna pieeja ekonomisko fenomenu analīzei, piešķirot uzsvaru šķiru attiecībām un modernitātei kā filozofiskam konceptam. Attiecības starp kapitālismu un modernitāti ir būtiskas, iespējams, to vislabāk demonstrē Vēbera Protestantiskā ētika un kapitālisma gars (1905. g.) un Zimmela Naudas filofozija (1900. g.). Mūsdienu perioda ekonomikas socioloģija, kas pazīstama arī kā jaunā ekonomikas socioloģija, tika nostiprināta 1985. gadā ar Marka Granovetera (Mark Granovetter) darbu "Ekonomiskā rīcība un Sociālā Struktūra: Iegultības problēma". Šis darbs izstrādāja iegultības (embeddedness) jēdzienu, kurš nosaka to, ka ekonomiskās attiecības starp indivīdiem un uzņēmumiem notiek sociālo attiecību ietvaros (tādējādi sociālās attiecības strukturē ekonomiskās attiecības, kā arī plašākas sociālās struktūras, kuru posmā ietilpst šīs attiecības). Sociālo tīklu analīze ir bijusi primārā metodoloģija šī fenomena izpētē. Granovetera teorija par vājo saišu un Ronalda Burta (Ronald Burt) jēdziens par strukturālajiem caurumiem (holes) ir divi visplašāk zināmie teorētiskie pienesumi šajā laukā.
Zobi
Anatomija
Zobu anatomija ir pētījumu joma anatomijā, kurā tiek pētīta cilvēku zobu struktūra. Zobu attīstība, izskats un to klasifikācija ietilpst zobu anatomijā. Šajā nozarē pēta visas šīs iepriekš minētās problēmas. Zobu veidošanās sākas jau pirms dzimšanas, un to morfoloģiski sāk uzskaitīt jau kopš šī laika. Zobu anatomija ir arī taksonomijas zinātne, kas ir saistīta ar zobu nosaukumiem un to uzbūvi. Šī informācija izmantojama zobu ārstēšanas procesā. Parasti ir 20 primārie zobi jeb nepastāvīgie zobi un 32 pastāvīgie zobi.
Socioloģija
Vide
Vides socioloģija pēta cilvēku mijiedarbi ar dabisko apkārtni, tipiski uzsverot cilvēka dimensiju vides problēmās, šo problēmu sociālo ietekmi un centienus tās risināt. Līdzīgi kā ar citiem socioloģijas apakšlaukiem, studijas vides socioloģijā var būt vienā vai vairākos analīzes līmeņos, sākot ar globālu (pasaules-sistēmas) un beidzot ar vietēju, sabiedrisku līdz individuālu līmeni. Uzmanība tiek arī pievērsta procesiem, ar kuru palīdzību vides problēmas kļūst cilvēkiem zināmas un definētas.
Zobi
Anatomija
Tiek izdalīti šādi zobu veidi: priekšzobi (incisīvi), acu zobi (kanīni), mazie dzerokļi (premolāri), lielie dzerokļi (molāri).
Socioloģija
Izglītība
Izglītības socioloģija ir mācība par to, kā izglītības institūcijas nosaka sociālās struktūras, pieredzes un citus rezultātus. Tā galvenokārt ir nodarbināta ar skolu sistēmām modernajās rūpnieciskajās sabiedrībās. Klasiskais 1966. gada Džeimsa Kolmena (James Samuel Coleman) pētījums šajā laukā, pazīstams kā "Kolmena ziņojums", analizēja 150 00 studentu sniegumu un noskaidroja, ka studentu izcelsme un sociālekonomiskais statuss ir daudz svarīgāki, nosakot izglītības rezultātus, nekā mērītās atšķirības skolu resursos (citiem vārdiem — izmaksas uz vienu cilvēku). Pretrunas par "skolu efektiem", kurus aizdedza šis pētījums, turpinās joprojām. Tas arī atklāja to, ka sociāli nelabvēlīgo aprindu melnādainie studenti ieguva vairāk no mācīšanās dažādu rašu klasēs, kas bija katalizators "atsegregējošai pārvadāšanai" (desegregation busing) Amerikas publiskajās skolās (melnādaino skolēnu transportēšanas plānošana, lai novērstu sabiedrības segregāciju).
Zobi
Emalja
Zobu emalja ir visvairāk mineralizētākā ķermeņa daļa. Tā pārklāj zobus no ārpuses, pasargājot tos no bojāšanās un nodilšanas, neļaujot tajos iekļūt mikrobiem. Normālas emaljas krāsa var būt no gaiši dzeltenas līdz pelēcīgi baltai.
Socioloģija
Ģimene, dzimte un seksualitāte
Ģimene, dzimte un seksualitāte veido plašas studiju tēmas daudzos socioloģijas apakšlaukos. Ģimenes socioloģija pēta ģimeni kā institūciju un socializācijas vienību, īpašu uzmanību pievēršot salīdzinoši modernas vēstures parādībai — nukleārai ģimenei un tā atšķirīgajām dzimtes lomām. Arī priekšstats par "bērnību" ir nozīmīgs (‘’jauns’’ priekšstats sabiedrībā). Kā viena no vairākām vienkāršām institūcijām, kurai var lietot socioloģisku perspektīvu, ģimenes socioloģija nereti ir sastopama ievadkursos akadēmiskajās mācību programmās. Feminisma socioloģija, no otras puses, ir normatīvs apakšlauks, kas novēro un kritizē dzimtes un seksualitātes kultūras kategorijas, jo īpaši attiecībā pret varu un nevienlīdzību. Feminisma teorijas galvenais uzsvars tiek likts un patriarhātu un sistēmisku sieviešu apspiestību, kas saskatāma daudzās sabiedrībās gan maza mēroga mijiedarbē, gan plašāka mēroga sabiedrības struktūrās. Feminisma socioloģija analizē arī to, kā dzimte saslēdzas ar rasi un šķiru, lai radītu un turpinātu sociālo nevienlīdzību. "Tas, kā novērtēt atšķirības sievišķības un vīrišķības definīcijās un dzimuma lomu dažādās sabiedrībās un vēstures posmos" arī ir būtiski. Dzimtes sociālā psiholoģija no otras puses, izmanto eksperimentālas metodes, lai atklātu dzimtes stratifikācijas mikro-procesus. Piemēram, viens nesens pētījums parādījis kā Curriculum vitae novērtētāji samazina sieviešu novērtējumu par mātes būšanu, kamēr vīriešiem novērtējums pieaug, ja tie ir tēvi. Cits eksperimentu komplekts parādīja to, ka vīrieši, kuru seksualitāte tiek apšaubīta kompensē to ar lielāku vēlmi pēc militāras iesaistes, sporta lietderības transportlīdzekļiem [SUV], kā arī izteiktāku opozīciju viendzimuma laulībām.
Zobi
Dentīns
Dentīns atrodas starp pulpu un emalju. Dentīns satur neorganiskās vielas 69-70%, organiskās vielas 22% un ūdeni 10%. Izšķir kronīša dentīnu, kas sāk attīstīties vēlīnā stadijā, un saknes dentīnu, kas attīstās vēlāk, vairojoties Hertviga maksts epitēlijam.
Socioloģija
Veselība un saslimšana
Veselības un saslimšanas socioloģija pievēršas sabiedrības ietekmei un attieksmei pret saslimšanu, slimībām, invaliditāti un novecošanu. Turpretim medicīnas socioloģija pievēršas medicīnas organizācijai un klīnisko institūciju iekšējai kārtībai un norisēm. Lielbritānijā socioloģija tika ieviesta medicīnas studijās pēc Gudeno (Goodenaugh) ziņojuma 1944. gadā.
Zobi
Zobu caurumi
Zobu caurumi veidojas kariesa baktēriju iespaidā. Šo baktēriju skābes saēd zobu emalju. Pat mazus caurumiņus zobārsts ir spiests dziļi izurbt, jo patlaban pieejamie plombēšanas materiāli nepietiekami pieķeras emaljai. Tādēļ visā pasaulē zinātnieki intensīvi strādā pie tādu materiālu izstrādes, kuri pieķeras emaljai. Tas ļautu atteikties zobārstam un pacientam no zobu urbšanas. Vistuvāk mērķim ir nokļuvuši japāņu zinātnieki, kuri ir izgatavojuši hidroksiapatītu — materiālu, kurš veiksmīgi savienojas ar emalju, tādēļ zobārstam tikai jāizskalo baktērijas no bojātā zoba un jāaizpilda caurums ar šo materiālu.
Socioloģija
Internets
Sociologus internets interesē dažādu iemeslu dēļ; vispraktiskāk kā izpētes un diskusiju platforma. Interneta socioloģija plašā izpratnē analizē tiešsaistes kopienas (piemēram, ziņu grupas, sociālo tīklu vietnes) un virtuālās pasaules. Tiešsaistes kopienas var tikt studētas statistiski ar tīklu analīzi vai tikt kvalitatīvi interpretēta ar virtuālo etnogrāfiju. Organizatoriskās izmaiņas katalīzē jaunie mediji, tādējādi plašā mērogā ietekmējot sociālas pārmaiņas, iespējams veidojot ietvaru pārejai no rūpniecības uz informācijas sabiedrību. Nozīmīgs darbs šajā ziņā ir Manuela Kastelsa (Manuel Castells)' Interneta galaktika— kura nosaukums veido inter-tekstuālu atsauci uz Māršala Makluena (Marshall McLuhan) Gūtenberga galaktiku.
Zobi
Zobu aprūpe
Mutes higiēna ir ļoti svarīga, lai uzturētu zobus skaistus un veselus. Regulāri un pareizi jāveic zobu tīrīšana, visbiežāk to dara ar zobu suku, tiek izmantots arī zobu diegs. Zobu mazgāšana novērš nepatīkamu elpu, puvi, stomatītu un citas mutes dobuma slimības.
Socioloģija
Zināšanas un zinātne
Zināšanu socioloģija ir mācība par attiecībām starp cilvēka domu un sociālo kontekstu, kurā tā rodas, un valdošo ideju ietekmi uz sabiedrībām. Jēdzienu sākotnēji plaši izmantoja 1920. gados, kad vairāki vācvalodīgie teorētiķi, jo īpaši Makss Šēlers (Max Scheler) un Kārls Manheims (Karl Mannheim) par to rakstīja. Ar funkcionālisma dominanci līdz 20. gadsimta vidum, zināšanu socioloģija palika vadošo socioloģisko atziņu perifērijā. To lielā mērā izdomāja no jauna un lietoja daudz tuvāk ikdienas gaitu izpētei Pīters Bergers (Peter L. Berger) un Tomass Lukmans (Thomas Luckmann) darbā Realitātes sociālā konstrukcija (1966. g.) un tā joprojām ir centrāla pieeja metodēm, kas nodarbojas ar kvalitatīvu cilvēku sabiedrības izpratni. Mišela Fuko (Michael Foucault) "arheoloģiskie" un "ģenealoģiskie" pētījumi ievērojami ietekmējuši mūsdienas.
Zobi
Zobu aprūpe
Zobu bojājumu gadījumos ir jāvēršas pie zobārsta vai mutes higiēnista.
Socioloģija
Zināšanas un zinātne
Zinātnes socioloģija saistīta ar zinātnes kā sabiedriskās darbības izpēti, jo sevišķi "ar zinātnes sociālajiem apstākļiem un efektiem, un zinātniskās darbības sabiedrības struktūrām un norisēm". Nozīmīgi teorētiķi zinātnes socioloģijā ir Roberts Mērtons (Robert K. Merton) un Bruno Latūrs (Bruno Latour). Šie socioloģijas atzari ir devuši savu sniegumu zinātnes un tehnoloģiju studiju izveidē.
Literatūra
Literatūras socioloģija ir kultūras socioloģijas apakšlauks. Tā pēta literatūras sociālo veidošanu un tās sociālo ietekmi. Ievērojams piemērs ir Pjēra Burdjē (Pierre Bourdieu) 1992. gada "Les Règles de L'Art: Genèse et Structure du Champ Littéraire", kuru uz angļu valodu pārtulkojusi Sūzana Emanuela (Susan Emanuel) kā "Mākslas noteikumi: Literatūras lauka izcelsme un struktūra" (1996. g.). Neviens no socioloģijas dibinātājiem neradīja detalizētu literatūras izpēti, taču tie radīja idejas, kuras vēlāk literatūrā lietoja citi. Marksa ideoloģijas teorija tika mērķēta Pjēra Mašerē (Pierre Macherey), Terija Īgltona (Terry Eagleton) un Frederika Džeimsona (Frederic Jameson) literatūrā. Vēbera modernitātes kā kultūras racionalizācijas teorija, kuru viņš lietoja mūzikai, vēlāk tika attiecināta uz visām mākslām, literatūru ieskaitot, pateicoties Frankfurtes skolas rakstniekiem, piemēram, Adorno un Hābermāsam. Dirkema uzskatu par socioloģiju kā ārēji-definētu sociālo faktu izpēti uz literatūru novirzīja Roberts Eskarpī (Robert Escarpit). Arī Burdjē paša darbs acīmredzami ir aizņēmies no Marksa, Vēbera un Dirkema.
Mediji
Līdzīgi kā ar kultūras studijām, mediju izpēte ir atšķirīga disciplīna, kam jāpateicas socioloģijas un citu sociālo, humanitāro zinātņu, konkrēti — literārā kriticisma un kritiskās teorijas konverģencei. Kaut arī veidošanas process un estētisko formu kritika neietilpst tikai sociologu pārziņā, socializējošo faktoru analīze, tādu kā ideoloģisko efektu auditorijas uztvere, aizsākusies no socioloģiskās teorijas un metodoloģijas. Tādējādi "mediju socioloģija" nav apakš-disciplīna pati par sevi, mediji ir bieži kopīgi un nereti nešķirami temati (starp socioloģiju un mediju pētījumiem).
Politikas socioloģija
Vēsturiski politikas socioloģiju nodarbināja attiecības starp politiskām organizācijām un sabiedrību. Tipisks izpētes jautājumus varētu būt: "Kāpēc tik maz Amerikas pilsoņu izvēlas balsot?" Šajā ziņā jautājumi par politiskā viedokļa veidošanos aizguva dažus no Paula Lācersfelda (Paul Lazarsfeld) aizsāktajiem statistiskajiem izpētes veidiem. Tas ir liels politikas socioloģijas apakšlauks, kas smeļas no salīdzinošās vēstures, lai analizētu sociālpolitiskās tendences. Lauks attīstījās no Makša Vēbera un Moiseja Ostrogorskija (Moisey Ostrogorsky).
Mūsdienu politikas socioloģija iekļauj šos izpētes laukus, taču tā ir pakļauta plašākiem jautājumiem par politiku un varu. Šodien politikas sociologi ir tikpat ieinteresēti jautājumos par to, kā veidojas identitāte, veicinot vienas grupas strukturālo dominanci pār citām; politiku, kas zina kā un ar kādu autoritāti; kā sociālajās mijiedarbēs tiek panākta vara, cik tie ieinteresēti ir plašās kulturālās un sociālās pārmaiņās. Šie jautājumi visdrīzāk tiks pētīti ar kvalitatīvo metožu palīdzību. Sociālo kustību un to efektu pētījumi ir bijuši īpaši svarīgi attiecībā uz šīm plašākajam politikas un varas definīcijām.
Rasu un etniskās attiecības
Rasu un etnisko attiecību socioloģija ir disciplīnas novirziens, kas pēta sociālās, politiskās un ekonomiskās attiecības starp rasēm un tautībām visos sabiedrības līmeņos. Šis novirziens iekļauj rasisma, apmešanās vietu segregāciju un citus kompleksus sociālos procesus starp dažādām rasu un etniskajām grupām. Šī pētniecība regulāri mijiedarbojas ar citiem socioloģijas virzieniem, piemēram, stratifikāciju un sociālo psiholoģiju, kā arī pēckoloniālo teoriju. Politiskās politikas līmenī, etniskās attiecības tiek izsvērtas vai nu ar pārtautošanās vai daudzkulturālisma jēdzieniem. Antirasisms veido vēl vienu politikas stilu, kas īpaši populārs bija 1960.—1970 gados.
Reliģija
Reliģijas socioloģija pēta prakses, vēsturiskās izcelsmes, notikumu attīstības, universālās tēmas un reliģijas lomas sabiedrībā. Īpašs uzsvars tiek likts uz atkārtojošo reliģijas lomu visās sabiedrībās un pierakstītajās vēsturēs. Reliģijas socioloģija ir nošķirta no reliģijas filozofija tādā ziņā, ka sociologi nemēģina aptvert reliģisko apgalvojumu validitāti, tā vietā pieņemot to, ko Pīters Bergers (Peter L. Berger) aprakstīja kā "metodoloģiska ateisma" pozīciju". Varētu teikt, ka modernā, formālā socioloģijas disciplīna aizsākās ar Dirkema reliģijas analīzi 1897. gada pētījumā par pašnāvību līmeņiem starp Romas katoļu un protestantu populācijām. Makss Vēbers publicēja četrus nozīmīgus tekstus par reliģiju ekonomikas socioloģijas un sabiedriskās noslāņošanās kontekstā: Protestantisma ētika un kapitālisma gars (1905. g.); Ķīnas reliģija: Konfūcisms un daoisms (1915. g.); Indijas reliģija: Hinduisma un budisma socioloģija (1915. g.); and Senais jūdaisms (1920. g.). Mūsdienu debatēs bieži pievērsšas tādiem tematiem, kā sekularizācija, civilā reliģija, un reliģijas loma globalizācijas un daudzkulturālisma kontekstā.
Sociālie tīkli
Sociālais tīkls ir sociāla struktūra, kuru veido indivīdi (vai organizācijas), kuras dēvē par "mezgliem" (nodes), kas sasieti ar vienu vai vairākām konkrētām savstarpējām atkarībām, piemēram, draudzību; radniecību; finanšu apmaiņu; nepatiku; seksuālām attiecībām; vai ticību attiecībām; zināšanām un vai prestižu. Sociālie tīkli darbojas dažādos līmeņos, sākot ar ģimenēm līdz pat tautām, un tiem ir būtiska lomu, nosakot veidus, kā problēmas tiek risinātas, organizācijas vadītas, un to, cik ļoti indivīdi spēj sasniegt savus mērķus. Sociālo tīklu analīze neveido pieņēmumu par to, ka grupas ir sabiedrības pamatvienības: pieeja ir atvērta mazāk-ierobežotu sociālo sistēmu izpētei, sākot ar ne-lokālu kopienu un beidzot ar apmaiņas tīkliem (tirgiem). Tā vietā, lai attiektos pret indivīdiem (personām, organizācijām, valstīm) kā atsevišķām analīzes vienībām, tīklu analīze fokusējas uz to, kā saišu struktūra ietekmē indivīdus un to attiecības. Pretēji tām analīzes pieejām, kas pieņem, ka socializācija iekš normām nosaka uzvedību, tīklu analīze meklē to, kādā mērā struktūra un saišu kompozīcija ietekmē normas. Atšķirībā no lielākās daļas citu socioloģijas lauku, sociālā tīklu analīze parasti tiek definēta ar formālas matemātikas palīdzību.
Sociālā psiholoģija
Socioloģiskā sociālā psiholoģija fokusējas uz mikro līmeņa sociālajām rīcībām. Šo pieeju varētu raksturot kā "socioloģisku miniatūrismu", pētot veselu sabiedrību caur indivīdu domu un emociju spektru, kā arī mazu grupu uzvedību. Īpaši nozīmīgi psiholoģijas sociologiem ir izskaidrot demogrāfijas, sociālo un kultūras faktu dažādību cilvēku sociālajā mijiedarbē. Daži no vadošajiem tematiem šajā laukā ir sociālā nelīdzvērtība, grupu dinamika, aizspriedumi, agresija, sociālā uztvere, grupu uzvedība, sociālās pārmaiņas, neverbālā uzvedība, socializācija, pakļaušanās, līderība un sociālā identitāte. Sociālo psiholoģiju var mācīt ar psiholoģisku uzsvaru. Socioloģijā pētnieki šajā laukā ir prominentākie eksperimentālo metožu izmantotāji (tomēr atšķirībā no psihologiem, tie bieži izmanto arī citas metodoloģijas). Sociālā psiholoģija apskata sociālās ietekmes, kā arī sociālo uztveri un mijiedarbi.
Noslāņošanās
Sabiedrības noslāņojums ir hierarhiska kārtība, kurā indivīdi tiek iedalīti sociālās šķirās, kastās un dalījumos sabiedrībā. Modernās rietumu sabiedrībās noslāņošanās tradicionāli saistīta ar kultūras un ekonomisko kārtību trijās vadošās šķirās: augstākā šķira, vidusšķira un zemākā šķira, katru no tām var iedalīt tālāk smalkākos dalījumos (piemēram, nodarbinātības). Sabiedrības noslāņošanās tiek interpretēta radikāli atšķirīgos veidos socioloģijā. Strukturālā funkcionālisma piekritēji piedāvā ideju par to, ka, ņemot vērā šķiru un kastu noslāņojuma esamību visās sabiedrībās, hierarhijai ir veicinoša nozīme to eksistencē. Pretēji tam, konfliktu teorētiķi, kritizē resursu nepieejamību un sociālās mobilitātes trūkumu stratificētās sabiedrībās.
Kārlis Markss nošķīra sociālās šķiras pēc to saistības ar ražošanas līdzekļiem kapitālisma sistēmā: buržujiem pieder līdzekļi, kas iekļauj arī pašu proletiariātu, ņemot vērā, ka strādnieki var pārdot vien viņu pašu darbaspēku (veidojot materiālu pamatu kultūras superstruktūrai). Makss Vēbers kritizēja ekonomisko determinismu, argumentējot to, ka sabiedrības noslāņošanās nav pamatota tikai ar ekonomisku nevienlīdzību, bet ar citiem varas un statusa mainīgajiem rādītājiem (piemēram, patriarhātu). Saskaņā ar Vēberu, noslāņojums var rasties starp vismaz trīs kompleksiem mainīgajiem: (1) Īpašumu (šķira): personas ekonomisko stāvokli sabiedrībā, balstīta uz piedzimšanu un individuāliem sasniegumiem. Vēbers šajā ziņā atšķiras no Marksa, jo viņš nesaskata šo kā noteicošo faktoru stratifikācijā. Vēbers norādīja uz to, kā korporāciju vai nozaru vadītāji kontrolē uzņēmumus, kas tiem nepieder; Markss šādu personu būtu pieskaitījis proletfmodeariātam. (2) Prestižs (statuss): Personas prestižs vai popularitāte sabiedrībā. Šo varētu noteikt pēc tā, kādu darbu persona veic vai tam piederošās bagātības. (3) Vara (politiskā partija): personas spēja darīt lietas pēc saviem ieskatiem par spīti apkārtējo pretestībai. Piemēram, indivīdi valsts amatos tādos, kā Federālā izmeklēšanas biroja darbinieks vai Savienoto valstu Kongresa dalībnieks, varētu uzturēt nelielu īpašumu vai statusu, taču saglabāt ievērojamu varu. Pjērs Burdjē piedāvā modernu piemērus kultūras un simboliskā kapitālisma jēdzieniem. Tādi teorētiķi kā Ralfs Dārendorfs (Ralf Dahrendorf) ir norādījuši uz vidusšķiras paplašināšanās tendenci mūsdienu rietumu sabiedrībās, īpaši saistībā ar nepieciešamību pēc izglītota darbaspēka tehnoloģiju vai uz pakalpojumiem vērstajās sabiedrībās. Perspektīvas, kas saistītas ar globalizācijas problēmām, piemēram, atkarību teorija, nosaka šī efekta atkarību no darbinieku pārvirzes uz trešās pasaules valstīm.
Pilsētu un lauku socioloģija
Pilsētu socioloģija iekļauj pilsētas sabiedriskās dzīves un cilvēku mijiedarbes analīzi. Tā ir disciplīna, kas tiecas sniegt padomu politikas un plānošanā. Pēc rūpnieciskās revolūcijas, tādi darbi kā Georga Zimmela "Lielpilsēta un garīgā dzīve" (1903) pievēršas urbanizācijai un tās ietekmei uz atsvešinātību un anonimitāti. 1920. un 1930. gados Čikāgas skola radīja ievērojamu teoriju apjomu par pilsētu dabu, kas ir svarīgs pilsētu socioloģijā un kriminoloģijā, izmantojot simbolisko interakcionismu kā metodi lauka izpētē. Mūsdienu izpēte ir bieži izmantota globalizācijas kontekstā, piemēram, Saskijas Sasenas (Saskia Sassen) pētījumi par "globālo pilsētu". Lauku socioloģija, pretēji, ir ne-pilsētu apgabalu analīze.
Darbs un industrija
Darba socioloģija jeb industriālā socioloģija pēta "tendenču virzienus un ietekmes tehnoloģiskajās pārmaiņās, globalizācijā, darba tirgū, darba organizācijā, vadības praksēs un nodarbinātības attiecībās tādā mērogā, kādā šīs tendences ir cieši saistītas ar nevienlīdzības veidolu pārmaiņām mūsdienu sabiedrībās un mainīgajām indivīdu un ģimeņu pieredzēm tādos veidos, kādos darbinieki izaicina, pretojas un veido pašu pienesumus darba veidoliem un darba institūciju formēšanām".
Socioloģija un citas akadēmiskās disciplīnas
Socioloģija pārklājas ar dažādām disciplīnām, kas pēta sabiedrību, jo sevišķi antropoloģiju, politikas zinātni, ekonomiku un sociālo filozofiju. Daudzi salīdzinoši jauni lauki kā komunikācijas studijas, kultūras studijas, demogrāfija un literārā teorija, izmanto metodes, kuru pirmsākumi meklējami socioloģijā. Jēdzieni "sociālā zinātnē" un "sociālā izpēte" abi ieguvuši zināmu autonomiju kopš to rašanās brīža klasiskajā socioloģijā. Atšķirīgais sociālās psiholoģijas lauks parādījās no dažādām socioloģiskiem un psiholoģiskiem krustojumiem, un to tālāk nošķir socioloģiskais vai psiholoģiskais uzsvars.
Socioloģija un lietišķā socioloģija ir saistītas ar profesionālo un akadēmisko sociālā darba disciplīnu Abas disciplīnas pēda sociālās mijiedarbes, kopienas un dažādu sistēmu ietekmi (piemēram, ģimenes, skolas, kopienas, likumu, politiskās sfēras) uz indivīdu. Tomēr sociālais darbs ir galvenokārt vērsts uz praktiskām stratēģijām, lai atvieglotu sociālas disfunkcijas; socioloģija vispārīgi piedāvā padziļinātu izpēti šo problēmu saknēs. Piemēram, sociologs varētu pētīt, kāpēc kopiena ir pakļauta nabadzībai. Lietišķais sociologs būtu vairāk fokusēts un praktiskām stratēģijām, kas būtu jādara, lai atvieglotu šo problēmu. Sociālais darbinieks vairāk koncentrējot uz rīcību: realizējot šīs stratēģijas "tieši" vai "netieši" ar garīgās veselības terapiju, padomu sniegšanu, aizstāvību, kopienas organizēšanu vai kopienas mobilizēšanu.
Sociālā antropoloģija ir antropoloģijas virziens, kas pēta kā mūsdienās dzīvojošie cilvēki uzvedas sociālās grupās. Sociālās antropoloģijas praktizētāji, līdzīgi sociologiem, izmeklē dažādus sociālās organizācijas aspektus. Tradicionāli sociālie antropologi analizējuši nerūpnieciskās un ne-rietumu sabiedrības, kamēr sociologi fokusējušies un rietumu pasaules industrializētajām sabiedrībām. Tomēr pēdējo gados sociālā antropoloģija ir paplašinājusi tās fokusu uz mūsdienu rietumu sabiedrībām, nozīmējot abu disciplīnu palielinātu saplūšanu.
Sociālbioloģija ir izpēte par to, kā sociālo uzvedību un organizāciju ietekmējusi evolūcija un citi bioloģiskie procesi. Lauki sapludina socioloģiju ar vairāk citām zinātnēm, tādām kā antropoloģiju, bioloģiju un zooloģiju. Sociālbioloģija ir raisījusi pretrunīgu novērtējumu akadēmiskajā socioloģijā par pārāk plašas uzmanības veltīšanu gēnu izpausmēm pār socializācijas un apkārtējās vides faktoriem kopumā (tā sauktā "Iedzimtība vai audzināšana"). Entomoloģistam Edvardam Osbornam Vilsonam (E. O. Wilson) tiek piedēvēta oriģinālā sociālbioloģijas izveide un aprakstīšana. Bez sociālbioloģijas biokomunikāciju teorija izmeklē mijiedarbes starp ne-cilvēku organismiem, tādiem kā dzīvnieku komunikācija, augu komunikācija, sēņu komunikācija un mikroorganismu komunikācija uz noteikumu-pārvaldes zīmju-izmantošanas (rule-governed sign-use) pamata. Šajā ziņā jebkura uzvedības koordinācija starp vismaz diviem organismiem notiek ar zīmju-starpniecību, kas ir pamatā kombinatoriskiem (sintaktiskiem), no kontekstaatkarīgiem (pragmatiskiem) un satura-nozīmīgiem (semantiskiem) likumiem.
2007. gadā The Times Higher Education Guide publicēja sarakstu ar "visvairāk citētajiem autoriem humanitārajās zinātnēs" (ieskaitot filozofiju un psiholoģiju). Septiņi no desmit sarakstā esošajiem ir sociologi: Mišels Fuko (1), Pjērs Burdjē (2), Entonijs Gidenss (5), Ērvings Gofmanis (6), Jurgens (7), Makss Vēbers (8) un Bruno Latūrs (10).
Žurnāli
Visaugstāk vērtētie vispārīgie žurnāli, kas publicē oriģinālpētījumus socioloģijas laukā ir Amerikas Socioloģijas žurnāls (American Journal of Sociology) un Amerikas Socioloģiskie apskati (American Sociological Review). Gadskārtējais Socioloģijas apskats (Annual Review of Sociology), kurš publicē literatūras apskatus, arī ir augsti vērtēts. Pastāv arī daudzi citi vispārīgi un specializēti žurnāli.
Socioloģija Latvijā
Par socioloģijas aizsākumu Latvijā var runāt no diviem skatpunktiem. Par plašāku, no sociālās filozofijas nenorobežotu, sabiedrības izglītošanas aizsākumu var runāt sākot ar 1822. gadā izdoto vācu mācītāju laikrakstu Latviešu Avīzes, kā arī ar 1824. gadā nodibināto Latviešu literāro jeb Latviešu draugu biedrību. Vācu intelektuālais mantojums ietekmēja nacionālisma un antifeodālo ideju rašanos. Sistemātiska sabiedriskā darbība saistāmaa ar Sēta, Daba, Pasaule iznākšanu 1859. gadā.
Tomēr par empīriskās socioloģijas iesākumu Latvijā var runāt sākot ar 20. gadsimta 60. gadiem, neilgi pēc Staļina nāves. Līdz tam PSRS iekārtā socioloģija netika atzīta kā patstāvīga un atbalstāma zinātne. Pārmaiņu ietekmēja 3. Pasaules sociologu kongress 1956. gadā, kurā piedalījās desmit pārstāji no Padomju Savienības un kas raisīja teorētiskas diskusijas par nozares nozīmi un virzieniem. 1958. gadā diskusiju kulminācija iezīmēja Padomju sociologu asociācijas dibināšanu, liekot pamatus tālākai socioloģijas attīstībai PSRS, kas savukārt nostiprināja nozares veidošanos arī Latvijā. Jau 5. Pasaules sociologu kongresā 1962. gadā Vašingtonā piedalījās arī Latvijas pārstāvis Valentīns Šteinbergs.
Līdzīgi kā citviet pasaulē mūsdienās socioloģija Latvijā ir sadrumstalota. Ekonomiskās lejupslīdes ietekmē un nepietiekamu finanšu līdzekļu apstākļos pieaugusi savstarpējā konkurence pētnieku vidū, aizstājot kādreizējo sadarbību. Sociologa izglītību ieguvušie ir spiesti meklēt darbu komercuzņēmumos: "mūsdienās tā (socioloģija) ir tirgus kapitālisma kalpone ". Līdzīga situācija vērojama arī ar socioloģiju saistītajos tirgdarbības pētījumu uzņēmumos. Taču neskatoties uz finanšu apstākļiem, socioloģisku pētījumu kvalitāte Latvijā turpina augt.
Latvijā darbojas viena profesionālā organizācija — 1989. gadā dibinātā Latvijas Sociologu asociācija, kurā apvienojušies sociologi, kas pārstāv valsts (universitātes, valsts un pašvaldību pārvaldes iestādes), privāto (socioloģiskās izpētes un tirgdarbības uzņēmumus) un nevalstisko (biedrības, nodibinājumi) sektorus. Asociācijas priekšsēdētāja kopš 2014. gada ir Latvijas Universitātes asociētā profesore Baiba Bela. Iepriekšējie vadītāji: Oksana Žabko, Mareks Niklass, prof. Aivars Tabuns, Aldis Pauliņš.
AJ Auxerre
Association de la Jeunesse Auxerroise, biežāk zināms kā AJ Auxerre vai vienkārši Auxerre, ir Francijas futbola klubs no Osēras komūnas Burgundijā. Klubs dibināts 1905. gadā un savas spēles aizvada Stade l'Abbé-Deschamps stadionā Jonnas upes krastā. Pašlaik spēlē Francijas 1. līgā (Ligue 1). AJ Auxere ir zināms arī kā viens no labākajiem mazpilsētas futbola klubiem pasaulē. Lielākais sasniegums kluba vēsturē ir 1995.—1996. gada sezonā izcīnītais Francijas čempionu tituls. AJ Auxere ir izcīnījuši arī četrus Francijas kausus. 1996.—1997. gada sezonā aizkļuva līdz UEFA Čempionu līgas ceturtdaļfinālam.
Džordžtaunas Universitāte
Džordžtaunas Universitāte ir jezuītu privātā universitāte, kura atrodas Džordžtaunas pilsētiņā Vašingtonā. To 1789. gadā dibināja mācītājs Džons Kerols (John Carroll), lai gan pamati tai tika ielikti jau 1634. gadā. Džordžtauna ir vecākā Romas katoļu universitāte ASV.
2009. gada Pasaules sērija
2009. gada Pasaules sērija (en) bija 2009. gada MLB sezonas čempionu noskaidrošanas sērija. 2009. gadā Pasaules sērija tika aizvadīta 105. reizi. Amerikāņu līgas čempioni Ņujorkas "Yankees" tikās ar Nacionālā līgas čempioniem Filadelfijas "Phillies". Pēc sešu spēļu sērijas beigām "Yankees" beisbolisti kļuva par 2009. gada sezonas čempioniem, sērijā viņi triumfēja ar 4—2. Šis bija "Yankees" 27. izcīnītais Pasaules sērijas čempionu tituls. Sērija tika aizvadīta Yankee Stadium un Citizens Bank Park laukumos laika posmā no 2009. gada 28. oktobri līdz 4. novembrim. Par sērijas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts čempionus pārstāvošais Hideki Matsui.
Roberts Lengdons
Roberts Lengdons (en) ir Dena Brauna konspiratīvo romānu tēls, Hārvarda Universitātes reliģiskā simbolisma profesors. Kā galvenais tēls bijis romānos "Eņģeļi un dēmoni" (2000), "Da Vinči kods" (2003), "Zudušais simbols" (2009) un "Inferno" (2013).
Autors Dens Brauns savu romānu galveno varoni Lengdonu aprakstījis kā savu iedomāto otro "es". Tādējādi arī Lengdons ir dzimis 1964. gada 22. jūnijā Ekseterā, Ņūhempšīras štatā, ASV, tāpat kā Dens Brauns. Kaut arī romānu ekranizācijās viņu atveido Toms Henkss, romānā viņš tiek pielīdzināts Harisonam Fordam tvīda kostīmā. Par viņa bērnību ziņas ir ļoti maz. Zināms, ka studiju gados viņš spēlēja ūdenspolo. Robertam ir fenomenāla atmiņa. Bet dažkārt viņam nākas pārvarēt klaustrofobiju, kas attīstījusies bērnībā gūtas psiholoģiskas traumas dēļ, kad viņš reiz bija iekritis akā un tur pavadījis ilgāku laiku.
Brauns atzinis, ka savu romānu galvenajam tēlam Robertam Lengdonam piešķīris tādu pašu uzvārdu, kāds ir Džonam Lengdonam — profesoram no Drekselas Universitātes Filadelfijā, kurš ir ambigrammu sastādīšanas speciālists. Viņa zīmējumi izmantoti Brauna romāna "Eņģeļi un dēmoni" ilustrēšanai. .
Billijs Kristels
Billijs Kristels (en; dzimis ) ir amerikāņu aktieris, rakstnieks, producents un kinorežisors.
Kļuvis pazīstams 1970. gados ar lomu TV seriālā Soap un kļuva par Holivudas filmu zvaigzni 1980. un 1990. gados, filmējoties tādās komerciāli veiksmīgās un kritiķu atzinīgi novērtētās filmās kā "Kad Harijs satika Salliju" (1989) un City Slickers (1991). B. Kristels deviņas reizes ir vadījis Amerikas Kinoakadēmijas balvu pasniegšanas ceremoniju, pēdējoreiz to veicis 2012. gadā, no kuras vadītāja pienākumiem atteicās komiķis Edijs Mērfijs. Viņš ir saņēmis vairākas Emmy un American Comedy balvas.
Laubere
Laubere (agrāk Ozoli) ir ciems Ogres novada Lauberes pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies pagasta ziemeļdaļā netālu no Abzas upes 32 km no novada centra Ogres un 68 km no Rīgas.
Laubere vēstures avotos pirmo reizi minēta 1567. gadā Polijas karaļa Sigismunda Augusta dokumentā kā Loburen. Apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados pie bijušās Ozolmuižas (Absenau) centra kā padomju saimniecības «Laubere» centrs; bijusī Lauberes muiža (Laubern) atradās tagadējos Krodziniekos. Lauberē atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, kultūras nams, bērnu nams, bibliotēka (dibināta 1880. gadā), pasts. Ciema dienviddaļā atrodas Lauberes dobumakmens.
Iedzīvotāju skaita dinamika
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Ludza (stacija)
Ludza ir viena no līnijas Rēzekne II—Zilupe dzelzceļa stacijām, atrodas Ludzā. Atklāta 1901. gadā kā dzelzceļa līnijas Ventspils—Maskava stacija un sākumā saukusies Ļucina, 1919. gadā Ludze, bet vēl pēc 2 gadiem pārdēvēta mūsdienu nosaukumā. Pēc Otrā pasaules kara vecās koka ēkas vietā šeit uzbūvēta liela mūra ēka, kas tiek izmantota arī mūsdienās.
Kinemātika
Kinemātika ir mehānikas nozare, kas pēta fizikālu ķermeņu kustību no ģeometriskā viedokļa, tas ir, nosaka ķermeņa stāvokli jebkurā laika momentā. Šajā nozarē netiek pētīti spēki, kas darbojas uz ķermeņiem un izraisa to kustību. To pēta dinamikā.
Kinemātikas sadaļas
Kinemātiku iedala sadaļās atkarībā no pētāmo objektu īpāšībām.
Kinemātikas jēdzieni
1) Vidējais vektoriālais ātrums \vec{v_v} — materiāla punkta rādiusvektora izmaiņa jeb pārvietojums \vec{s} galīgā laika intervālā \Delta t :
.
2) Momentānais ātrums \vec{v} — materiāla punkta ātrums laika momentā t. Ja momentā t materiālais punkts atrodas punktā Mun vēlākā laika momentā tas atrodas punktā M_1, tad momentānais ātrums laika momentā t ir vidējā vektoriālā ātruma robeža, kad  un  :
. Tātad momentānais ātrums ir materiālā punkta rādiusvektora \vec{ r} atvasinājums pēc laika t.
3) Vidējais skalārais ātrums \bar{v} — ceļš \Delta l, kuru materiāls punkts veic galīgā laika intervālā \Delta t :
4) Leņķiskais ātrums \omega — rādiusvektora galapunkta laikā \Delta t veiktais pagrieziena leņķis :
. 1) Vidējais paātrinājums \vec{a_v} — momentānā ātruma izmaiņa galīgā laika intervālā \Delta t :
2) Momentānais paātrinājums \vec{a} — paātrinājums laika momentā t :
. Tātad momentānais paātrinājums ir materiāla punkta ātruma \vec{v} atvasinājums pēc laika t. Ja paātrinājums ir nemainīgs, kustība ir vienmērīgi paātrināta.
3) Vidējais leņķiskais paātrinājums — leņķiskā ātruma izmaiņa  galīgā laika intervālā \Delta t :
4) Momentānais leņķiskais paātrinājums \varepsilon — paātrinājums laika momentā t :
. \varepsilon ir \omega atvasinājums pēc laika.
Vienmērīga taisnvirziena kustība
Vienmērīgā taisnvirziena kustībā ātrums ir nemainīgs, nav paātrinājuma, kustības trajektorija ir taisne, materiāla punkta pārvietojums ir proporcionāls kustības laikam.
Pārvietojuma vektors laika momentā:.
Rādiusvektors laika momentā:.
\vec{ r} vai \vec{v} projekcija uz koordinātu asīm: ; ;.
Būtībā šāda veida kustības attēlojums telpā x, y, z nav nepieciešams, pietiek ar plakni x,y vai taisni x, vienu no koordinātu asīm orientējot \vec{ r} vai \vec{v} virzienā.
Vienmērīgi paātrināta kustība
Vienmērīgi paātrinātas kustībai ir nemainīgs paātrinājums.
Ātrums laika momentā:, kur v_0 ir sākuma ātrums.
Pārvietojuma vektors laika momentā:.
Rādiusvektors laika momentā:.
\vec{ r} vai \vec{v} projekcija uz koordinātu asīm: ;.
Paātrinājuma vektora \vec{a} virzienam sakrītot ar sākuma ātruma vektora \vec{v_0} virzienu, materiāla punkta kustība ir taisnvirziena. Ja \vec{a} un \vec{v_0} virzieni ir atšķirīgi, kustības trajektorija ir līkne. Ja \vec{a} un \vec{v_0} ir vienāds virziens, kustības paātrinājums ir pozitīvs (paātrināta kustība), ja \vec{a} virzīts pretēji \vec{v_0}, kustības paātrinājums ir negatīvs (palēnināta kustība).
Vienmērīga rotācijas kustība
Ja materiāls punkts vienmērīgi rotē, \vec{a_t}=0, v=const,, un.
, kur r ir riņķa līnijas rādiuss. Šī formula ir pareiza arī jebkurai līklīnījas kustībai, tad r ir trajektorijas liekuma rādiuss konkrētajā punktā.
Ātrums kustībā pa riņķa līniju — lineārais ātrums v, bet rādiusvektora galapunkta laikā \Delta t veiktais pagrieziena leņķis — leņķiskais ātrums \omega, kas ir skaitliski vienāds ar leņķisko frekvenci \omega, tāpēc šos abus jēdzienus ne vienmēr izšķir. Leņķisko ātrumu attēlo kā vektoru, kas pielikts riņķa līnijas centram perpendikulāri rotācijas plaknei, un tas vērsts tā, kā kustas labās vītnes skrūve, to griežot materiāla punkta kustības virzienā.
Vienmērīgā rotācijas kustībā momentānā ātruma vektora modulis ir vienāds ar vidējo skalāro ātrumu:
, kur T ir rotācijas periods.
, kur v ir lineārais ātrums, \nu ir rotācijas frekvence, \omega ir leņķiskā frekvence.
Nevienmērīga rotācijas kustība
Ja materiāls punkts nevienmērīgi rotē, tam piemīt \vec{a_t}, v\neq const,.
Leņķiskā ātruma izmaiņu nosaka vidējais  un momentānais \varepsilon leņķiskais paātrinājums. Leņķisko paātrinājumu attēlo ar vektoru, kas vērsts leņķiskā ātruma vektora virzienā, ja \omega palielinās, vai pretēji  virzienam, ja \omega samazinās.
, kur \omega_0 ir leņķiskais ātrums sākuma momentā;
, kur \varphi_0 ir leņķa sākuma lielums;
.
Absolūti cieta ķermeņa kinemātika
Absolūti cieta ķermeņa kustības pamatveidi ir translācija jeb virzes kustība un rotācija jeb griezes kustība. Virzes kustība ir kustība, kurā katrs nogrieznis, kas savieno divus brīvi izvēlētus ķermeņa punktus, visā kustības laikā pārvietojas sev paralēli. Griezes kustība ap nekustīgu asi ir kustība, kurā visi ķermeņa punkti kustas pa riņķa līnijām, kas atrodas paralēlās plaknēs un kuru centri novietoti uz vienas rotācijas ass. Griešanās kustība ap nekustīgu punktu ir kustība, kurā visi ķermeņa punkti pārvietojas pa sfērām ar kopīgu rotācijas centru (to var uzskatīt arī par griešanos ap asi, kas iet caur rotācijas centru un laikā maina savu novietojumu). Sarežģītākas cieta ķermeņa kustības sastāv no pamatkustībām.
Absolūti cieta ķermeņa kinemātiku reducē uz materiāla punkta kinemātiku, par materiālu punktu parasti pieņemot ķermeņa masas centru.
Kinemātikas vēsture
Antīkajā fizikā, tostarp Aristoteļa darbos, tika izteikta atziņa, ka krišanas ātrums ir proporcionāls ķermeņa svaram un ka katrai kustībai nepieciešams cēlonis, izraisošais spēks. 16. gadsimta beigās Galileo Galilejs, izpētījis brīvo kritienu un ķermeņu inerci, secināja, ka Aristoteļa atzinumi ir aplami.
1700. gadā Pjērs Variņons Francijas Zinātņu akadēmijā ieviesa ātruma un paātrinājuma jēdzienus diferenciālrēķinu veidā, ko uzskata par mūsdienu kinemātikas sākumu. Andrē Ampērs pirmais izmantoja variāciju rēķinus kinemātikā.
Pēc speciālās relativitātes teorijas izstrādāšanas kinemātika attīstās relatīvistiskās fizikas ietvaros.
Ludza (nozīmju atdalīšana)
Ludza  var būt:
Leopolds II Hābsburgs
Leopolds II (de; dzimis, miris ) bija Svētās Romas imperators, Ungārijas karalis, Bohēmijas karalis, Horvātijas karalis un Austrijas erchercogs no 1790. līdz nāvei 1792. gadā. Pirms tam no 1765. līdz 1790. gadam — Toskānas lielhercogs.
Pēc tēva nāves sāka valdīt Toskānas lielhercogistē. Veica lēnas, bet konsekventas reformas valstī. 1786. gada 30. novembrī Toskāna kļuva par pirmo valsti pasaulē, kurā oficiāli tika atcelts nāvessods. 1790. gadā, pēc bezbērnu brāļa nāves, kļuva par Hābsburgu monarhijas valdnieku un Svētās Romas imperatoru. Faktiski bez rezultātiem tika pārtraukts Austriešu-turku karš. Kaut arī Leopolda II māsa Marija Antuanete bija Francijas karaliene, Leopolds bija piesardzīgs pret iejaukšanos Franču revolūcijas norisē. Miris pēkšņā nāvē 1792. gadā.
Dženers
Dženers (sieviešu dzimtē Dženere) var būt:
Mitrājs
Mitrājs jeb mitrzeme ir pārmitra vai ar seklu ūdens slāni klāta teritorija, bioma. Par mitrājiem uzskata upju palienes, zāļu un kūdras purvus vai ūdeņu platības — dabiskas vai mākslīgas, pastāvīgas vai pārplūstošas, kurās ir stāvošs vai tekošs ūdens, saldūdens, iesāļš vai sāļš ūdens, t.sk. jūras akvatorijas, kuru dziļums bēguma laikā nepārsniedz 6 metrus. Mitrājiem ir liela nozīme noteces regulēšanā, ūdeņu attīrīšanā un dabas bioloģiskās daudzveidības saglabāšanā.
Baltic Journal of Coleopterology
Baltic Journal of Coleopterology ir starptautisks zinātnisks žurnāls par koleopteroloģiju, zinātni par vabolēm.
Žurnāls dibināts 2001. gadā Latvijā Daugavpils Universitātē. Kopš 2007. gada to izdod Daugavpils Universitātes Sistemātiskās bioloģijas institūts, no 2001. līdz 2004. gadam to izdeva Baltijas Koleopteroloģijas institūts, bet no 2005. līdz 2006. gadam Baltijas Koleopteroloģijas biedrība. Žurnāls tiek veidots sadarbībā ar Varšavas Dzīvības zinātņu universitāti. Žurnāls iznāk angļu valodā 2 reizes gadā 500—1000 eksemplāru metienā. Žurnāla dibinātājs un galvenais redaktors profesors Arvīds Barševskis. Tajā tiek publicēti oriģināli raksti un apskati par vaboļu faunistiku, taksonomiju, bioģeogrāfiju un ekoloģiju. Žurnāls ir iekļauts un tiek indeksēts: Thomson Reuters: Zoological Records, Master Journal List, Elsevier: SCOPUS, Geobase, Biobase, CSA: Entomology Abstracts, CABI: CAB Abstracts, Forest Science Database.
Žurnāla starptautiskā redkolēģija: Prof., Dr. Arvīds Barševskis — Daugavpils, Latvija, Prof. Dr. Tomass Bauers Ķīle, Vācija; Dr. Bengts Ehnstroms — Upsāla, Zviedrija, Prof., Dr. Stanislavs Huruks — Kielce, Polija, Dr. Manfreds Jehs — Vīne, Austrija, Dr. MĀrtins Luffs — Ņūkastle pie Tīnas, Lielbritānija, Prof., Dr. Jari Niemela — Helsinki, Somija, Prof., Dr. Slavomirs Mazurs — Varšava, Polija, Prof., Dr. Dītrihs Mossakovskis — Brēmene, Vācija, Dr. Artūrs Rutkevičs — Varšava, Polija, Dr. Aksels Šverhs — Varšava, Polija, Dr. Hanss Silfverbergs — Helsinki, Somija, Prof., Dr. Jaroslavs Sklodovskis — Varšava, Polija, Prof., Dr. Hose Serrano, Mursija, Spānija, Dr. Vitauts Tamutis — Kauņa, Lietuva, Dr. Stīvens Venns — Helsinki, Somija, Dr. Kaljo Voolma — Tartu, Igaunija.