cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venēcijas Republika
Pirmie dodži
Jauno republiku plosa iekšējie konflikti par varu. Līdzīgi kā dodžu Orso, arī Teodato tiek gāzts, un viņam tiek izdurtas acis. Viņa pēcnācēju pēc nepilna gada varas laika sagaida tāds pats liktenis. Ceturtais dodžs valda astoņus gadus, kad arī tiek gāzts no varas. Situācija stabilizējas, kad 764. gadā par dodžu ievēl Mauricio Galbaio, kurš ir Bizantijas atbalstītājs. 778. gadā viņš, pēc imperatora atļaujas saņemšanas, savu dēlu Džiovanni ieceļ par līdzvaldnieku. Šāda rīcība norāda uz mantojamas dinastijas veidošanos. 796. gadā Džiovanni par savu līdzvaldnieku ieceļ savu dēlu, tā vēl vairāk nostriprinot varas mantošanas modeli.
Šajā laikā sākas ēku celtniecība iepriekš neapdzīvotās salās, tagadējās Venēcijas vietā. Mūsdienu Kastello rajonā ap 775. gadu dodžs Mauricio Galbaio izveido jaunu bīskapiju, izveidojot Sv. Pētera katedrāli. Tajā pašā gadā Mauricio mirst, un vara pāriet Džiovanni rokās. Viņš ir spiests risināt problēmas, ko rada aizvien ambiciozākā Karolingu valsts.
Attiecības ar frankiem un Karolingiem
751. gadā langobardi beidzot iekaro Ravennu, sagraujot impērijas varu reģionā, taču tiem nesanāk savu varu izplest lagūnas reģionā, jo franku valdnieks Pipins pēc pāvesta Stefana III lūguma ierodas Itālijas pussalā, kur sakauj langobardus, liek pamatus pāvesta valstij, un aizsāk Karolingu ietekmi pussalā. Karolingu impērijas izveidošanās daudziem venēciešiem liek domāt par spēcīgāku sakaru nepieciešamību ar jauno franku impēriju, kuras valdnieks Kārlis Lielais daudzus gadus ir pavadījis Itālijas pussalā, un ar nepatiku izturas pret mazo valstiņu lagūnā, kuras turību veido tirdznieciba ar vergiem.
Tā kā Romas pāvesta varu nodrošina franku karaspēks, tad viņš atbalsta Kārli Lielo. Jaunās Venēcijas republikas iekšpolitikā pro-bizantisko monarhistu un vēlētas republikas frakcijām pievienojas trešā - baznīcas frakcija, kas orientējas uz sadarbību ar frankiem. Lai samazinātu nepaklausīgā Grado patriarha varu, dodžs Džiovanni plānoja jaunizveidotās Olivolo bīskapijas vadībā iecelt sešpadsmit gadus vecu grieķi Kristoferu, kuru Grado patriarhs atteicās apstiprināt amatā. Dodžs uz Grado nosūtīja savu dēlu ar karafloti, kas sagrāba patriarhu un nogalināja viņu, izmetot pa rezidences torņa logu. Šoks par notikušo slepkavību sašķel republiku, kur 804. gadā bijušā tribūna Obelerio delli Antenori vadībā sākas sacelšanās, kas padzen Galbaio dzimtu. Taču arī Obelerio liek vilties, par līdzvaldnieku ieceļot savu brāli Beato. Valstiņu plosa iekšējie konflikti un politiskā izrēķināšanās, komūnas karo savā starpā. Franku atbalstītais un nemieru laikā bēgušais Grado patriarhs Fortunatus abiem brāļiem piedāvā franku aizsardzību, ja vien viņi atbalstīs viņa atgriešanos Grado. 805. gada Ziemassvētkos abi brāļi Āhenē zvēr padevību Kārlim Lielajam. Obelerio sev par sievu apņem vienu no franku galma dāmām. Šādu rīcību Bizantijā uzskatīja par nodevību.
802. gada sacelšanās rezultātā tiek padzīts dodžs Mauricio Galbaio un viņa dēls Džiovanni. Jaunais dodžs Obelerio ir franku atbalstītājs, taču Bizantija netaisās zaudēt savu ietekmi, un 808. gadā nosūta uz lagūnu savus karakuģus, kas sāk uzbrukumus franku teritorijai. Karaflotes admirāļa sarunas ar republikas vadītājiem bija nesekmīgas un viņš izlēma uzsākt kauju pret reģionā izvietoto franku karafloti, kas izrādījās spēcīgāka un uzvarēja sadursmē. Obelerio un Beato par līdzvaldnieku ieceļ vēl vienu savu brāli, Valentino, un aicina palīgā savu feodālo virskungu, Kārļa Lielā dēlu Pepinu, kurš kā Lombardijas karalis valda Ravennā. Pēc citas versijas, Kārlis Lielais pret venēciešiem 809. gadā nosūta savu dēlu Pipinu, lai atriebtos par venēciešu un bizantiešu flotes uzbrukumiem. Republikas iedzīvotāji izvēlas pretoties frankiem, aizmirstot savstarpējos konfliktus. Dodža Obelerio atbalstītāji arī piedalās kaujās pret franku armiju. 810. gadā Pipinam izdodas ieņemt daudzas no pilsētiņām, tai skaitā Malamokko, liekot galvenajiem venēciešu spēkiem atkāpties uz Rialto. Pipina karaspēks pakļauj vairākas lagūnas salas un sasniedz mūsdienu Lido, taču sīvās pretetības dēļ nespēj virzīties tālāk. Frankiem ir grūtības pārvietoties seklajos lagūnas ūdeņos un šaurajos kuģošanas kanālos, kur venēcieši iznīcina viņu kuģus un koka uzbrukuma tiltus. Venēcieši noraida Pipina pavēli padoties, atbildot, ka viņi vēlas pakļauties tikai romiešu imperatoram (Bizantijai). Karstajā un miklajā klimatā franku karaspēku plosa slimības, tas atkāpjas, pēc dažiem mēnešiem mirst arī Pipins. Taču republika piekrīt katru gadu frankiem maksāt meslus un turpina to darīt vairāk nekā gadsimtu. Karš ar Pipinu nostiprina republikas politisko neatkarību un identitāti; savstarpēji naidīgās saliņu komūnas ir spējīgas apvienoties aizsardzībai.
Tā, pēc 810. gada kara, lagūnas republikā pieaug Rialto salu grupas (Rialto, Dorsoduro, Spinalunga, Luprio, Olivolo) nozīme. Šeit dzīvojošie salinieki nav aktīvi iesaistījušies komūnu savstarpējos konfliktos. Salu izvietojums ir pietiekami tāls no krasta, lai to nevarētu apdraudēt sauszemes uzbrucēju armijas. Pēc Agnello nāves, 827. gadā par dodžu ievēl viņa dēlu Džiustiniano Participacio.
Venēcijas province joprojām bija Austrumromas impērijas daļa, un neilgi pēc Pipina atkāpšanās, šeit ieradās Bizantijas sūtnis, kurš tālāk devās uz franku galvaspilsētu Āheni. Abas impērijas 811. gada pavasarī vienojās, ka franku impērija atsakās no pretenzijām uz Venēcijas provinci. Šis politiskais stāvoklis arī nodrošināja to, ka province nebija ierauta daudzajos konfliktos, kas nākamos gadsimtus postīja Itālijas pussalu.
Dodža Agnello laikā sākas Rialto salu nostiprināšana un kanālu iekārtošana, lai tās kļūtu piemērotākas dzīvošanai un ēku celtniecībai. Salinieku koka mājas tiec celtas ar divām durvīm – vienas uz zemes pusi, kur atrodas dārzs un kanāla pusi, kur var piebraukt ar laivu. Akmens ēku celtniecībai tiek vests no Istrijas.
Pēc 823. gada musulmaņi iekaro Krētu, apdraudot Vidusjūras kuģu tirdzniecības ceļus.
Ap 828. gadu divi Venēcijas tirgotāji atgriežas no Aleksandrijas Ēģiptē ar it kā Sv. Marka mirstīgajām atliekām. Evanģēlista atlieku atrašanās pilsētai piešķīra augstāku reliģisko prestižu un nozīmi. Iepriekšējais republikas aizstāvis – Sv. Teodors tiek aizmirsts un Sv.Marks kļūst par republikas patronu. Svarīga bija arī 827. gadā Mantujā notikusī Romas pāvesta un franku imperatora pārstāvju vadītā sinode, kurā nolemj atjaunot Akvilejas patriarhātu, kam būtu pakļauta arī Grado un Venēcija. Līdz ar Sv. Marka atlieku iegūšanu, Grado un Venēcija ignorē šīs sinodes lēmumu, saglabājot savu neatkarību un saiti ar Bizantiju. Sv. Marks kļūst par visas pilsētas simbolu.
Sv. Marka relikvijas netiek nodotas bīskapam vai patriarham, tās pārņem dodžs, kurš to izvietošanai piesavas rezidences uzceļ īpašu kapellu. Vietējā bīskapa sēdeklis atradās Kastello rajonā, bet reģiona patriarhs ir Grado. Tādējādi, atšķirībā no pārējās Rietumeiropas, kur komūnas vadībā atradās garīdznieki, Venēcija saglabāja Austrumromas impērijā ierasto laicīgās varas dominanci pār garīgo.
Dodžam Džiustiniano mirstot par nākamo dodžu ievēl viņa jaunāko brāli Džiovanni. 836. gada 29. jūnijā dumpinieki viņu sagrābj, piespiež atteikties no amata un nosūta uz Grado klosteri. Nākamā dodža lielākā problēma ir slāvu pirāti, kas no Dalmācijas piekrastes uzbrūk Venēcijas kuģiem. 840. gadā Venēcija noslēdz līgumu ar franku imperatoru Lotāru, ar kuru dodžs apņemas veikt Adrijas reģiona aizstāvību pret slāvu pirātiem.
Konfliktā ar imperatoru iesaistītais Bizantijas gubernators Sicīlijā 827. gadā pasludināja savu neatkarību un uzaicināja Ziemeļāfriku kontrolējošos musulmaņus nosūtīt uz salu karaspēku. Musulmaņu karaspēks ātri pārņēma varu salā un no šejienes sāka uzbrukumus Bizantijas īpašumiem Itālijas dienvidos. 840. gadā Rialto pie dodža Tradoniko ieradās Konstantinopoles patriarhs, lūdzot viņu palīdzēt impērijai cīņā ar reģionu postošajiem musulmaņiem. 841. gada sākumā Venēcijas 60 lielākie kuģi, uz katra no kuriem atradās 200 vīru, kopā ar bizantiešu floti devās uz Kalabriju, kur pie Krotones ostas notika kauja, kurā kristiešu flote tika iznīcināta. Musulmaņu karakuģi atriebjoties kuģoja uz Venēciju, kuru tomēr neizdevās sasniegt. Slāvu un musulmaņu kuģotāju reidi Adrijā turpinājās vairākas desmitgades.
856. gadā imperators un Itālijas karalis Ludvigs II ar sievu apmeklēja Venēciju, kur kļuva par krusttēvu dodža mazmeitai.
Dzimtu dinastijas
Iekšējie konflikti Venēcijā atkal saasinājās tiktāl, ka 864. gada 13. septembrī, dodoties ārā no baznīcas, dodžs tiek nogalināts. Pilsētā vairākas dienas turpinās sadursmes, līdz par dodžu tiek ievēlēts Orso. Viņš reformē Venēcijas varas modeli. Lai arī Venēcija skaitījās vēlēta republika, dodži savu varu parasti nodeva dēliem un kontrolēja visus lēmumus. Orso izveido vēlētu giudici, jeb tiesnešu sistēmu, kuriem jāveido kolektīvas varas orgāns, kas varētu ierobežot dodžu individuālo varu, taču realitātē dodži joprojām valda kā neierobežoti monarhi. Kad 881. gadā Orso mirst, par nākamo dodžu ievēl viņa dēlu Džiovanni, kurš pēc pāris gadiem pats atzīst, ka nespēj pildīt šos pienākumus. Lai populārajam dodžam nenāktos pamest amatu, par viņa līdzvaldnieku 887. gadā ievēl Pjetro Kandiano. Tā kā Kandiano jau pēc pāris mēnešiem krīt, karojot pret Dalmācijas slāvu pirātiem, tad par nākamo dodža līdzvaldnieku ievēl Pjetro Tribuno, 25 gadus agrāk nogalinātā dodža Tradoniko radinieku. Dodžu amatā Kandiano dzimtas pārstāvji turpmāk tiek ievēlēti regulāri.
898. gadā reģionā iebrūk mežonīgi maģāru karotāji. 899. gadā viņi iekaro Lombardiju un sāk iekarot Venēcijai tuvākās apmetnes, līdz venēciešu flotei izdodas tos sakaut. 899. gadā maģāru uzbrukums sasniedz Malamoko, un tiek apturēts. Rialto nostiprināšana ir devusi rezultātu. Lai nodrošinātos pret tālākiem uzbrukumiem, dodžs pavēl sākt būvēt aizsargmūrus, kā arī izgatavot metāla ķēdi, ar kuru varētu noslēgt satiksmi Lielajā kanālā. Šie nocietināšanas darbi apdzīvoto vietu Rialto pārvērš par pilsētu.
Dodžs Pjetro IV Kandiano apprec Toskānas marķīza māsu, un iesaistās karos Itālijas iekšzemē, lai iegūtu tās mantojuma zemes. Atbalstu viņš meklēja pie imperatora Oto I. Šī politika nepatika Bizantijas atbalstītājiem, kas 976. gadā noorganizē pilsētnieku nemierus. Pilsētnieki aizdedzina dodža rezidenci, ugunsgrēks noposta salas lielāko daļu. Glābjoties no uguns, dodžs pamet pili un tiek nogalināts. Par nākamo dodžu ievēl Orseolo dzimtas pārstāvi.
Dodža Pjetro III Kandiano (942.-959.) dēls Pjetro IV Kandiano (959.-976.) tēva valdīšanas laikā tika ievēlēts par līdzvaldnieku un acīmredzamo mantinieku. 950. gadā Pjetro IV neveiksmīgi cenšas sagrābt visu varu bet izgāžas. Tēvs lūdz saglabāt viņam dzīvību, un Pjetro IV bēg uz Itālijas sauszemi, kur iestājas karaļa Berengara II dienestā. Pjetro IV uzbrūk un aplaupa Venēcijas kuģus. Par spīti visam, pēc tēva nāves Pjetro IV tiek ievēlēts par dodžu. Viņš apprec Toskānas marķīza māsu Valdradu, kas ir imperatora Oto I radiniece. Dodža pilī ierodas vācu kareivji, kas apsargā dodža ģimeni. 976. gadā sākas dumpis. Tiek nodedzināta daļa pilsētas, tai skaitā Sv.Marka atliekas. Valdrada izdzīvo. Par nākamo dodžu kļūst jau vecais Pjetro Orseolo. Lai samierinātos ar imperatoru Oto II, viņš apņemas izmaksāt kompensāciju Valdradai, kuras izmaksāšanai tiek ieviests jauns nodoklis. Vēl papildus līdzekļus prasa nodegušās pilsētas atjaunošana.
Dodža Pjetro II Orseolo laikā (991.-1008.) iekšpolitiskie konflikti norimst. Dodžam ir labas attiecības ar imperatoru Oto III, kurš 1001. gadā apmeklē Venēciju. Tikmēr imperators Bazils II 992. gadā noregulē Venēcijas tirgoņu tiesības un privilēģijas, kā arī samazina viņu maksātās nodevas impērijas ostās. Venēcieši vairs netiek uzskatīti par Bizantijas pakļautībā esošiem, bet drīzāk sabiedrotajiem.
Pjetro II 1000. gadā vada veiksmīgu karagājienu uz Dalmāciju. Viņa dēlu, nākamo Orseolo dodžu, 1032. gadā gāž sacelšanās rezultātā. Pilsētā regulāri notiek sadursmes starp dažādu ietekmīgo ģimeņu pārstāvjiem. Kad Kaloprini ģimenei piederīgi nogalina kādu no Morosini ģimenes, Morosini atriebjas, nogalinot Kaloprini ģimenes locekļus. Taču šīs cīņas nekad neizvēršas tādos apmēros, kādas redzamas Itālijas cietzemē vēlāk notiekošajos Gvelfu un Gibelīnu karos.
Pēc Orseolo gāšanas, nākamajam dodžam kā palīgus un kontrolierus ievēl divus padomniekus. Jaunais dodžs Domeniko Flabianiko nāk no ģimenes, kas iepriekš nav atradusies augstos amatos, taču ir kļuvusi ļoti bagāta tirgojoties ar zīdu. Po ielejas lauksaimniecības attīstība un Venēcijas pieaugošās tirdzniecības privilēģijas Austrumromas impērijā, ļāva veidoties daudzām “jaunajām” ģimenēm, kas bagātību ieguva tirgojoties un investējot nekustamajos īpašumos. Tradicionālās “vecās” ģimenes, kas savus pirmsākumus saistīja ar republikas dibinātājiem, bija spiestas dalīties varā. Pakāpeniski visa vara nonāca apmēram 100 ietekmīgāko ģimeņu rokās, kuru pārstāvji pieņēma visus lēmumus.
Sākotnēji dinastisko hercogu, dodžu (dux) vadītā valstiņa pārtop par Venēcijas komūnu. Lūzuma punkts pienāk 1172. gadā, kad dodžs Vitale II Mičiels atgriežas no neveiksmīgas karaflotes ekspedīcijas. Iepriekšējo 76 gadu laikā Mičielu ģimenes dodži pie varas bija 62 gadus. Vitale II bija dažādi konflikti ar saviem padomniekiem, un neveiksmīgā flotes ekspedīcija noved pie tā, ka atgriežoties pilsētā Vitale II tiek nogalināts. Dodža padomē nostiprinās viedoklis, ka turpmāk dodžs nevar rīkoties pretēji savu padomnieku ieteikumiem. 1172. gadā tiek izveidota oficiāla komiteja, kas turpmāk izskata un apstiprina vienu oficiālo kandidātu, kas tad tiek ievēlēts par dodžu.
Krustiņi un nulītes
Krustiņi un nulītes ir vienkārša spēle kuru spēlē 2 cilvēki. Spēlētāju mērķis ir būt pirmajam kurš uzzīmē trīs krustiņus vai nulītes vienā rindā vai kolonā vai diagonālā līnijā no viena stūra līdz otram stūrim.
Noteikumi
Spēle tiek spēlēta uz režģa, kas ir 9 laukumi sakārtoti 3 kolonās katrā kolonā 3 laukumi.
Jūs esat X, jūsu draugs (vai dators šajā gadījumā) ir O.
Uzvar pirmais spēlētājs, kurš iegūst 3 savas atzīmes pēc kārtas (augšup, lejup, šķērsām vai pa diagonāli).
Kad visi 9 laukumi ir aizpildīti, spēle ir beigusies, var būt gadījumi kad neviens no spēlētājiem neuzvar.
Tvøroyrar Bóltfelag
Tvøroyrar Bóltfelag, pazīstams arī kā TB, ir Fēru Salu futbola klubs no Tveroiri. Klubs ir dibināts 1892. gadā, tas ir vecākais futbola klubs Fēru salās. Pašlaik spēlē Fēru Salu čempionāta augstākajā līgā (Betrideildin). Savas mājas spēles komanda aizvada Við Stórá stadionā, kura ietilpība ir 1600 vietu. Kluba futbolisti ir septiņas reizes kļuvuši par Fēru Salu čempioniem, pēdējo reizi 1987. gadā, kā arī piecas reizes ieguvuši Fēru Salu kausu.
Drošais jaukšanas algoritms 2
Drošais jaukšanas algoritms 2 jeb SHA-2 ir kriptogrāfiska jaucējfunkcija, kuru izstrādāja ASV Nacionālās drošības aģentūra (NSA).
SHA-2 ģimene sastāv no 6 veidu jaucējfunkcijām, kuras ir 224, 256, 384 vai 512 bitu garumā: SHA-224, SHA-256, SHA-384, SHA-512, SHA-512/224, SHA-512/256. Populārākās šīs ģimenes jaucējfunkcijas ir SHA-256 un SHA-512, kuras jaucējvērtības ir respektīvi 32 baitu un 64 baitu garas un ir gandrīz identiskas, atšķiroties tikai ar kārtu skaitu, bitu novirzes lielumu, bloka izmēru.
SHA-2 tika publicēts 2001. gadā kā ASV federālais informācijas apstrādes standarts (FIPS) un algoritms ir patentēts zem US 6829355 patenta.
Penkule (stacija)
Penkules stacija ir bijušais pieturas punkts dzelzceļa līnijā Glūda—Reņģe—Mažeiķi, kas atrodas Penkules pagastā. Kopš 2010. gada dzelzceļa līnija vairs netiek izmantota pasažieru vilcienu satiksmei, agrākā stacijas ēka tagad ir dzīvojamā māja.
Vēsture
Pieturas punkts atklāts 1919. gadā uz dzelzceļa līnijas Rīga—Jelgava—Mažeiķi. Kad Latvijas Valsts Prezidents bija Alberts Kviesis (1930—1936), piektdienās līdz Penkules stacijai esot kursējis prezidenta salonvagons, kas svētdienās no jauna piekabināts cauri braucošajam vilcienam atceļā uz Rīgu.
Pēc tam, kad 2008. gadā Lietuvas valdība slēdza vilcienu satiksmi starp Reņģi un Mažeiķiem, pasažieru vilcieni Rīga-Reņģe pieturēja Penkulē vēl līdz 2010. gada 22. februārim.
Tukša kopa
Tukša kopa ir kopa, kurā nav neviena elementa; kopas apjoms ir nulle. Kopu teorijā tukšu kopu apzīmē ar \emptyset, dažreiz ar \Lambda vai \{\}. Tukšas kopas simbola ∅ unikods ir U+2205.
Lombardiešu valoda
Lombardiešu valoda (lumbaart vai lengua lumbarda) ir romāņu valoda, kas pieder pie gallu—itāliešu valodu atzara. Šajā valodā runā aptuveni 3,6 miljoni cilvēku, kas galvenokārt dzīvo Itālijas ziemeļos (Lombardijā, Pjemontā, Trento provincē) un Šveices dienvidos (Tičīno kantonā, Graubindenes kantonā). Lombardiešu valoda Itālijā ir minoritātes valoda. UNESCO šo valodu ir iekļāvusi apdraudēto valodu sarkanajā grāmatā. Lombardiešu valodu nereti uzskata par itāļu valodas dialektu, lai gan katra no šīm valodām pieder pie cita romāņu valodu atzara.
Buļi
Buļi ir ciems Naujenes pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 239 km attālumā no Rīgas.
Dārgie pīšļi (romāns)
"Dārgie pīšļi" (en) ir amerikāņu rakstnieces Elisas Seboldas romāns, kas izdots 2002. gadā. 2009. gadā iznāca grāmatas ekranizācija, tās režisors — Pīters Džeksons.
Sižets
Sižets, sākoties ar Sjūzijas slepkavību, seko līdzi Salmonu ģimenes izjukšanai un beidzas ar bērna piedzimšanu Lindsijai, Sjūzijas jaunākajai māsai.
Tēli
Bez Sjūzijas Selmonu ģimenē ir tēvs Džeks, māte Ebigeila, māsa Lindsija, brālis Baklijs un vecāmāte Lina. Džeks paliek apsēsts ar meitas slepkavas meklēšanu, līdz ar ko atsvešinās no pārējiem ģimenes locekļiem un Ebigeila nolemj pamest visus un pārcelties uz citu štatu. Pirms aizbraukšanas viņai uz īsu brīdi sākās romāns ar detektīvu Leonu Fenermanu, kurš izmeklē Sjūzijas slepkavību. Pēc klejošanas pa valsti, Ebigeila apmetās Kalifornijā. Pēc strīda ar Bakliju, kurš izauga ar sajūtu, ka zaudējis visu ģimeni, Džeks piedzīvo nopietnu sirdstrieku. Lindsija pabeidza koledžu un kļuva par psihoterapeiti, viņai un viņas skolas biedram piedzima bērns. Pēc vairākiem gadiem nomira vecāmāte Lina.
Sjūzijas slepkava ir Džordžs Hārvijs, 30—40 gadus vecs vīrietis, kurš kļuva par Selmonu ģimenes kaimiņu, atbraucot Noristaunas pilsētā Filadelfijas tuvumā. Hārvijs nodarbojas ar to, ka būvē leļļu mājas, kā arī nogalina un izvaro nepilngadīgās meitenes pa visu valsti. Policija tā arī nenotvēra Hārviju un viņš palika nesodīts. Arī Lindsija, noprotot, ka viņš ir slepkava, bija paspējusi ieklīst Hārvija mājā, lai atrastu pierādījumus. Hārvijs viņu pieķēra savā mājā, taču Lindsijai izdevās aizbēgt. Vēlāk Hārvijs pameta pilsētu un aizbrauca uz Ņūhempšīru, kur ar viņu notika nelaimes gadījums — Hārvijs nokrita aizā, meklējot kārtējo upuri.
Vēl viens svarīgs tēls ir meitene Rūta Konorsa, kurai Sjūzija pieskārās, pametot dzīvo pasauli.
Grāmatā ir daudz tēlu, katram no viņiem ir sava loma Sjūzijas Salmonas dzīvē un nāvē. Lai gan slepkavība paliek neatklāta (pēc vairākiem gadiem policija uzraka kukurūzas lauku, kur tika nogalināta meitene, un atrada pudeli ar limonādi, uz kuras bija Hārvija un Sjūzijas pirkstu nospiedumi, kas padarīja Hārviju par galveno aizdomās turamo meitenes nāvē), Sjūzija vienmēr ir visu romānu tēlu prātos.
Cirši
Cirši ir ciems Naujenes pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 239 km attālumā no Rīgas.
Vārupka
Vārupka (arī Varubka, Varobka, Vorobka, Vorubka, Vorupka, Vārubka, Vārupīte) ir Liepnas labā krasta pieteka Alūksnes un Balvu novados.
Izteka - mežā, uz rietumiem no Liepnas pagasta Sila. Tek caur meža masīviem austrumu virzienā. Ietek Liepnā nomaļus no apdzīvotām vietām un valsts autoeceļiem.
Augštecē upi šķērso valsts autoceļš V455 (Viļaka–Žīguri–Liepna). Upes krastos nav ievērojamu apdzīvoto vietu.
Ondrejs Duda
Ondrejs Duda (sk, dzimis Sninā, Slovākijā) ir slovāku futbolists, Vācijas Bundeslīgas kluba 1. FC Köln un Slovākijas futbola izlases spēlētājs. Spēlē uzbrūkošā pussarga pozīcijā.
Futbolista karjeru sācis dzimtās pilsētas Sninas jauniešu komandā MFK Snina, vēlāk pārcēlies uz MFK Košice, kur spēlējis visu vecuma grupu komandās un 17 gadu vecumā debitējis pieaugušo komandā. 2014. gada februārī Duda pievienojies Polijas klubam Legia Warszawa uz četrarpus gadu kontraktu. 2015. gada 30. jūlija UEFA Eiropas līgas kvalifikācijas mačā viesos pret Albānijas klubu FK Kukesi Duda tika savainots ar skatītāju mestu akmeni, par ko Legia tika piešķirta tehniska uzvara 3—0, bet mājinieku klubam piešķirts naudas sods.
Alsungas novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Alsungas novada pašvaldības vadītāji. Alsungas novads tika izveidots 2009. gada 1. jūlijā, pārveidojot Alsungas pagastu par novadu.
Ondrejs Duda
Sasniegumi
Legia Warsaw
Alsungas novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Uzskaitījums
{{legend| #800080| Suitu zeme |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #258B4C| Latvijas Zemnieku savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| gold| Par Alsungas novada izaugsmi |border=1px solid #AAAAAA}}
Jānis Breikšs (politiķis)
Jānis Breikšs (1887—1965) bija latviešu jurists, politiķis, nacionālās pretestības kustības dalībnieks. 2., 3. un 4. Saeimas deputāts, Saeimas sekretārs. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1887. gada 25. decembrī Vecpiebalgas pagasta Meirēnos zemnieka Jāņa Breikša ģimenē. Mācījās Greiveru pagastskolā un Vecpiebalgas draudzes skolā. Pašmācības ceļā 1907. gadā izturēja ģimnāzijas gala pārbaudījumus un ieguva skolotāja tiesības, bija skolotājs Rīgā, Mīlgrāvī, Liepājā. No 1914. gada studēja Pēterpils Universitātes Juridiskajā fakultātē. Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada jūnijā iestājās Cēsu bataljonā. Bija Cēsu apriņķa priekšnieka palīgs, vēlāk priekšnieks. 1921. gadā pārcēlās uz Rīgu, bija Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas aizsargu nodaļas vadītājs. 1924. gadā pabeidza studijas Latvijas Universitātes Tieslietu fakultātē, darbojās advokatūrā. 1921. gadā iestājās akadēmiskajā vienībā "Austrums".
1925. gadā no Demokrātiskā Centra saraksta ievēlēts 2. Saeimā (1925—1928), kur darbojās budžeta un sociālās likumdošanas komisijās, bija Demokrātiskā centra frakcijas vadītājs un Saeimas sekretārs. Ievēlēts arī 3. (1928—1931) un 4. Saeimā (1931—1934). Pēc Ulmaņa apvērsuma bija spiests aiziet no politikas un darbojās kā zvērināts advokāts. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūlijā sarīkotajās "Tautas saeimas" vēlēšanās kopā ar domubiedriem mēģināja Centrālajai vēlēšanu komisijai iesniegt Demokrātiskā bloka jeb Demokrātisko latviešu vēlētāju sarakstu, ko okupācijas varas iestādes nepieļāva.
Otrā pasaules kara laikā piedalījās Latvijas Centrālajā padomē, 1944. gada beigās devās bēgļu gaitās uz Zviedriju, kur bija Latviešu palīdzības komitejas priekšnieks (1946–1965). 1960. gada 19. decembrī Jānis Breikšs kopā ar Fēliksu Cielēnu, Bruno Kalniņu un Voldemāru Bastjāni nosūtīja vēstuli ASV prezidentam Džonam Kenedijam par Baltijas valstu neatkarības atjaunošanas nepieciešamību. Miris 1965. gada 10. septembrī Upsālā.
Augusts Matisons
Augusts Matisons (1898—1944) bija latviešu politiķis. Bijis 4. Saeimas, kā arī nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas deputāts. Latvijas Komunistiskās partijas biedrs.
Biogrāfija
Augusts Matisons piedzima Turaidas pagastā. Septiņu gadu vecumā sācis apmeklēt Turaidas skolu. Desmit gadu vecumā nomira viņa tēvs. Kad A. Matisonam bija trīspadsmit gadi, ģimene pārcēlās dzīvot uz Rīgu. Pabeidzis Rīgas pilsētas pamatskolu.
Pirmā pasaules kara laikā ģimene pārcēlusies atpakaļ uz Turaidu. Matisons ticis iesaukts armijā, taču slimības dēļ no dienesta atbrīvots. Strādājot Cēsu apriņķī, ticis ievēlēts strādnieku komitejā, iestājies Sarkanajā gvardē. Vācu karaspēks viņu sagūstīja un nosūtīja uz Vāciju. Pēc atbrīvošanas 1918. gadā atgriezies Rīgā un iestājies Sarkanajā armijā. 1926. gadā sācis darboties Latvijas Komunistiskās partijas jaunatnes organizācijā. 1928. gadā kļuvis par jaunatnes organizācijas biedru, bet 1929. gadā — par partijas biedru. 1931. gadā bijis viens no delegātiem Maskavā notiekošajā Padomju Savienības Komunistiskās partijas kongresā. Pēc atgriešanās uz 8 mēnešiem ticis apcietināts.
1932. gada decembrī, pēc tam, kad partijas biedrs Austris Bērziņš atteicās no Saeimas deputāta mandāta, Matisons kā nākamais kandidātu sarakstā kļuva par 4. Saeimas deputātu. 1933. gada novembrī līdz ar pārējiem komunistu deputātiem apcietināts un notiesāts uz 6 gadiem spaidu darbos. Mandātu saglabājis līdz Ulmaņa apvērsumam 1934. gada maijā, pēc kura Saeima tika atlaista. 1938. gadā amnestēts.
1940. gada jūnijā pēc Latvijas okupācijas kļuvis par nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas deputātu. 1941. gada janvārī ievēlēts PSRS Tautību padomē no Cēsu apgabala.
Kritis Otrā pasaules kara laikā, Sarkanās armijas Rīgas operācijas sākumā 1944. gada 16. septembrī Liepkalnes pagastā.
Zlotnišķi
Zlotnišķi, arī Zlotniškas, ir ciems Preiļu novada Aglonas pagastā. Izvietojies pagasta dienvidrietumu daļā 37 km no novada centra Preiļiem, 10 km no pagasta centra Aglonas un 242 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies nomaļus no autoceļa V762.
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Preiļu rajonā.
Aleksis Lafrenjē
Aleksis Lafrenjē (dzimis ) ir kanādiešu hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Pašlaik (2023) Lafrenjē spēlē Nacionālā hokeja līgas kluba Ņujorkas "Rangers" rindās.
Spēlētāja karjera
No 2017. līdz pat 2020. gadam Lafrenjē spēlēja Kvebekas junioru hokeja līgas komandā Rimoski "Oceanic". 2018. gadā uzbrucējs tika atzīts par līgas labāko debitantu un tika iekļauts tās simboliskajā izlasē. Nākamajās divās sezonās Lafrenjē ieguva līgas vērtīgākā spēlētāja balvu, 2020. gadā noslēdzot turnīru arī kā tā rezultatīvākais spēlētājs.
2020. gada NHL draftā Lafrenjē ar kopējo pirmo numuru izraudzījās Ņujorkas "Rangers".
43. šaha olimpiāde
43. šaha olimpiāde notika no 2018. gada 24. septembra līdz 5. oktobrim Gruzijas pilsētā Batumi.
Vispārīgs apskats
Spēles reglaments: Šveices sistēma 11 kārtās. Apdomas laiks: katram spēlētājam 90 minūtes 40 gājieniem un turpinājumā 30 minūtes līdz partijas beigām ar 30 sekunžu pieskaitījumu katram partijā izdarītam gājienam sākot ar pirmo.
Vērtējums: Par komandas uzvaru tā ieguva divus punktus, par neizšķirtu (2:2) vienu punktu. Turnīra noslēgumā augstāku vietu ieguva komanda, kura bija guvusi 11 kārtās vairāk punktu (KP). Pie vienādiem rādītājiem, vietas noteikšanai lietoja Zonneborna-Bergera punktu summu (ZBP). Ja arī tā izrādījās vienāda, tad bija jāizšķir partijās iegūtai punktu summai (PP).
Vīriešu (atklātā) turnīra rezultāti
Tālākajās vietās ierindojās: 4. 🇵🇱 17 (390,0), 5. 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 17 (340,0), 6. 🇮🇳 16 (388,0), 7. 16 (379,5), 8. 🇦🇲 16 (371,0), 9. 🇫🇷 16 (366,0), 10. 🇺🇦 16 (337,0)
Labākie rezultāti pie galdiņiem
Visi labākie rezultāti pie atsevišķiem galdiņiem tika aprēķināti pēc labākajiem reitinga sasniegumiem.
Latvijas komandas sniegums
Latvijas vīriešu komanda ierindojās 45. vietā. Komandas dalībnieku rezultāti apkopoti tabulā:
Sieviešu turnīra rezultāti
Medaļu ieguvēji komandām: Uzvarētāja Ķīnas komanda tika apbalvota ar ceļojošo "Starptautisko Veras Menčikas kausu", bet komandas spēlētājas un kapteinis saņēma zelta medaļas. Ukrainas un Gruzijas 1. komanda tika apbalvotas attiecīgi ar sudraba un bronzas medaļām.
Tālākajās vietās ierindojās: 4. 🇷🇺 16 (379,5), 5. 🇭🇺 16 (372,0), 6. 🇦🇲 16 (366,0), 7. 🇺🇸 16 (359,5), 8. 🇮🇳 16 (352,5), 9. -2 16 (351,5), 10. 🇦🇿 16 (347,5)
Latvijas komandas sniegums
Latvijas sieviešu komanda ierindojās 36. vietā. Komandas dalībnieču rezultāti apkopoti tabulā:
Nonas Gaprindašvili balva
Nonas Gaprindašvili vārdā nosaukto balvu saņem tās valsts šahisti, kas ieguvuši visvairāk punktu abu tās komandu (vīriešu un sieviešu) maču punktu kopsummā. Ar 36 (18+18) punktiem labākie bija un balvu saņēma Ķīnas šahisti.
Brokovski
Brokovski (arī Brakovski, Brokauski) ir ciems Vārkavas novada Upmalas pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumos 5,2 km no pagasta un novada centra Vārkavas un 215,8 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Dubnas upes labajā krastā. Brokovskos atrodas vietējas nozīmes arheoloģijas piemineklis — Brokovsku viduslaiku kapi (Vecie Brokovsku kapi).
Ņina Ņeznamova
Ņina Ņeznamova (dzimusi Volgogradas apgabalā) ir krievu izcelsmes Latvijas aktrise.
1962. gadā absolvējusi Volgogradas Drāmas teātra studiju. Tajā pašā gadā kļuvusi par Volgogradas Drāmas teātra aktrisi. Strādājusi arī Kaļiņingradas apgabala Drāmas teātrī. 1962. gadā saņēmusi uzaicinājumu kļūt par Rīgas Krievu teātra aktrisi. Uzaicinājumu pieņēmusi un teātrī strādā vēl šodien.
Bijusi vairāku Rīgas festivālu žūrijā. 17 gadus bijusi deputāte Rīgas pilsētas padomē.
1973. gadā piešķirts Latvijas PSR Nopelniem bagātās mākslinieces nosaukums. 1982. gadā piešķirts Latvijas PSR Tautas mākslinieces nosaukums. Tajā pašā gadā ieguvusi Latvijas PSR Ļeņina Komjaunatnes prēmiju. 2003. gadā saņēmusi Triju Zvaigžņu ordeni.
Cietušo lidotāju fonds
Cietušo lidotāju fonds ir fonds, kuru dibināja Aviācijas pulka lidojošais sastāvs, virsnieki un virsdienesta instruktori ar mērķi vajadzības gadījumos sniegt palīdzību aviācijas darba laukā cietušiem lidotājiem un viņu ģimenes locekļiem. Tas darbību sāka 1920. gada 26. augustā.
Šī fonda darba veikšanai nepieciešamos līdzekļus ieguva galvenokārt no Aviācijas svētku ienākumiem, no sarīkotām loterijām, labprātīgiem ziedojumiem, valsts un sabiedrisko iestāžu pabalstiem. Papildus tam, ar Ministru kabineta atļauju līdzekļu iegūšanas nolūkos fonds 1932./33. gadā izdeva speciālus piemaksas pastmarku izdevumus, un 1933. gadā izdeva grāmatu „Gaisa iekarošana", kurā ilustrācijās tika attēloti vēsturiskie gaisa iekarošanas notikumi.
Fonda galvenie uzdevumi bija:
Pēdējā uzdevuma veikšanai fonds 1932./33. gados visiem ārpus Brāļu kapiem apbedītiem kritušiem lidotājiem uzstādījis pieminekļus.
Diāna Krīgere
Diāna Krīgere (de; dzimusi ) ir vācu aktrise un bijusī modele.
1993. gadā Diāna Krīgere piedalījās modeļu konkursā Elite Model Look, pēc tam uzsāka modeles karjeru. Vēlāk ieinteresējās par aktiermākslu un mācījās teātra skolā Cours Florent Parīzē. 2002. gadā viņa attēloja savu pirmo nozīmīgo loma TV filmā The Piano Player. Pēc tam attēlojusi lomas vairākās plaši pazīstamās filmās: "Troja" (2004), Wicker Park (2004), "Nacionālie dārgumi" (2007), "Bēdīgi slavenie mērgļi" (2009), "Misters Neviens" (2009), "Nezināmais" (2011), "Klejotāja" (2013), In the Fade (Aus dem Nichts, 2017). Krīgere divas reizes nominēta Saturna balvai. Ieguvusi divas balvas Kannu kinofestivālā, tai skaitā, labākās aktrises balvu, par lomu filmā In the Fade.
Kankuna
Kankuna ir pilsēta Meksikā, Kintanas Roo štatā. 2010. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 628 tūkstoši iedzīvotāju. Pēc šī rādītāja tā ir lielākā pilsēta štatā, bet tomēr nav tā administratīvais centrs. Kankuna atrodas Jukatanas pussalas ziemeļaustrumos, Karību jūras krastā. Tā ir kūrortpilsēta, kas ir izvietojusies uz L veida salas. Salas garums ir aptuveni 21 km, bet platums tikai 400 m.
Aptuveni 140 km uz rietumiem no Kankunas atrodas Čičenica — pirmskolumba laika pilsēta, ko uzbūvēja maiji.
Visas Bo bailes
"Visas Bo bailes" (en) ir 2023. gada ASV sirreāla šausmu melnā kinokomēdija, kuras režisors, scenārija autors un viens no producentiem ir Ari Asters. Filmā galvenās lomas atveido Hoakins Fīnikss, Petija Lupona, Neitans Leins, Eimija Raiena, Stīvens Makinlijs Hendersons un Pārkere Posija.
Filma stāsta par Bo Vasermanu, vieglprātīgu, bet paranojas pārņemtu vīrieti, kurš uzsāk sirreālu ceļojumu, lai nokļūtu mājās pie savas mātes, pa ceļam stājoties pretī savām lielākajām bailēm.
Filmas "Visas Bo bailes" pirmizrāde notika Ņujorkā un to izplatīja A24. Latvijā filmas pirmizrāde notika. Filma galvenokārt saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes. Tīmekļa vietnē Rotten Tomatoes filmai ir 70% vērtējums.
Sižets
Bo Vasermans ir slavenas un bagātas uzņēmējas Monas dēls. Viņš uzauga bez tēva, kurš, kā saka viņas māte, nomira orgasma laikā, kad Bo tika ieņemts. Pēc viņas domām, tā ir iedzimta problēma, kas nodota arī Bo. Būdams pusaudzis, Bo satiek un iemīlas Eleinā. Abi skūpstās un sola palikt nevainīgi, līdz atkal satiksies kā pieaugušie.
Būdams pieaugušais, Bo dzīvo viens noziedzības pārņemtā pilsēta, kur viņš apmeklē arī terapeitu, kurš viņam izraksta jaunas eksperimentālas zāles viņa trauksmei. Viņš gatavojas lidojumam, lai satiktu māti sava tēva nāves gadadienā, bet miegā noguļ modinātāju. Pēc steidzīgas sakravāšanās viņš atklāj, ka viņam ir nozagta bagāža un mājas atslēgas. Bo piezvana mātei, lai izskaidrotu situāciju, bet viņa viņam netic.
Bo lieto medikamentus, taču krīt panikā, kad atklāj, ka mājā ir pazudis ūdens. Dodoties uz pārtikas veikalu pāri ielai viņš izvairās no saniknotas bezpajumtnieku grupas, kas galu galā ielaužas viņa dzīvoklī, liedzot Bo iekļūt atkal mājā. Pēc gulēšanas ārā, Bo no rīta atgriežas savā dzīvoklī, kur mēģina sazvanīt māti. Viņam atbild UPS kurjers, kurš paskaidro, ka atrodas sievietes līķa priekšā, kam lustra ir nocirtusi galvu. Šoka stāvoklī viņš mēģina ieiet vannā, kur atklāj, ka griestos slēpjas iebrucējs. Iebrucējs nokrīt, un Bo kails izskrien no sava dzīvokļa uz ielas. Pēc konfrontācijas ar policistu, Bo notriec automašīna.
Divas dienas vēlāk Bo pamostas precēta pāra Greisas un Rodžera mājā. Viņi rūpējas par nestabilu veterānu vārdā Džīvss, kurš bija viņu dēla armijas biedrs, pirms viņš tika nogalināts. Pārim ir dumpīga pusaugu meita vārdā Tonija. Bo sazvana Monas advokātu doktoru Koenu, kurš viņu apvaino un informē Bo, ka, neskatoties uz ebreju paradumu apglabāt ķermeni pēc iespējas ātrāk, viņas pēdējā vēlēšanās bija netikt apglabātai, kamēr uz bērēm nav ieradies Bo. Rodžers apsola pēc iespējas ātrāk aizvest Bo pie mātes, taču uzstāj, lai viņš atpūšas, līdz būs izārstēts. Visā Bo uzturēšanās laikā viņu mājās Greisa viņam dod mājienus, ka viņš tiek novērots. Dienā, kad Bo tiek vests prom, Tonija aizved viņu uz sava brāļa veco istabu un mēģina piespiest viņu nokrāsot sienas dažādās krāsās. Kad viņš atsakās, Tonija nežēlīgi viņam pārmet un izdzer krāsas bundžu, izdarot pašnāvību. Greisa ienāk istabā, redz Bo pie meitas līķa un apsūdz viņu viņas nāvē. Bo bēg, bet Greisa sūta Džīvsu viņam pakaļ.
Apmaldījies mežā, Bo sastopas ar ceļojošu teātra aktieru grupu. Viņš tiek uzaicināts uz viņu mēģinājumu, un izrāde viņu aizrauj, iedomājoties sevi kā galveno varoni, kurš visu savu dzīvi pavada, meklējot savu ģimeni pēc tam, kad viņus šķir plūdi. Kāds vīrietis pieiet pie Bo un paziņo viņam, ka pazina viņa tēvu un ka viņš ir dzīvs. Ierodas Džīvss, nogalinot vairākus aktierus, un Bo bēg tālāk.
Dodoties tālāk, Bo ar stopiem nokļūst līdz mātes mājām, kur konstatē, ka viņš bēres ir tikko nokavējis. Viņš aizmieg uz dīvāna, bet viņu pamodina sieviete, kas arī ir nokavējusi bēres. Viņš saprot, ka tā ir Eleina. Viņi dodas uz Monas guļamistabu, kur nodarbojas ar seksu. Bo baidās, ka mirs uzreiz pēc ejakulācijas, taču jūt atvieglojumu, kad izdzīvo. Tomēr kulminācijas vidū mirst Eleina, kuras ķermenis sastingst. Parādās Mona, un Bo saprot, ka viņa ne tikai visu laiku bija dzīva, bet arī visu laiku viņu vēroja. Viņa apvaino Bo un atklāj, ka terapeits visu laiku ir strādājis viņas labā. Viņš pieprasa uzzināt patiesību par savu tēvu, un viņa aizved viņu uz bēniņiem, kur Bo uzzina, ka viņam ir ne tikai dvīņubrālis, bet viņa tēvs patiesībā ir milzīgs dzimumlocekļa formas briesmonis. Tajā brīdī Džīvss ielaužas mājā un briesmonis viņu nogalina. Māte turpina viņu pazemot un saniknotais Bo viņu sāk žņaugt.
Bo pamet māju un pludmalē atrod motorlaivu ar ko viņš bēg jūrā. Iepeldot noslēpumainā alā, Bo attopas milzīgā un piepildītā arēnā, kur viņu tiesā vēl dzīvā Mona un doktors Koens. Uz milzīgā projekcijas ekrāna tiek rādīti video, kurā Bo uzvedas savtīgi un kā slikts dēls. Bo cenšas aizstāvēties, bet atklāj, ka viņa kājas ir pielipušas pie laivas. Viņš mēģina vērsties pie savas mātes, bet, kad viņa nereaģē, Bo beidzot pieņem savu likteni. Laivas motors eksplodē, apgāžot laivu un noslīcinot Bo. Ejot beigu titriem, pūlis lēnām pamet arēnu kopā ar Koenu un Monu, kas nevaldāmi šņukst.
Kohila (stacija)
Kohila (et) ir dzelzceļa stacija Igaunijā, Raplas apriņķa Kohilas pagastā, dzelzceļa iecirknī Tallina—Lelle. Kohila atrodas 33 km attālumā no Tallinas Baltijas stacijas, 38 km attālumā no Lelles dzelzceļa mezgla stacijas un tajā pietur visi Tallinas, Raplas, Lelles, Pērnavas, Tiri un Viljandi virzienā kursējošie starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieni.
Kohilas stacijā ir četri sliežu ceļi, no kuriem viens ir Kohilas papīrfabrikas pievedceļš.
Stacijas ēka
2012. gadā Kohilas stacijā tika uzbūvēts un 2. novembrī nodots ekspluatācijā jauns ceļojumu terminālis, kurā apvienota dzelzceļa stacija un autoosta. Jaunajā ēkā ierīkota plaša pasažieru uzgaidāmā zāle, elektroniskie tablo, biļešu kases.
Oriģinālā, šaursliežu dzelzceļa tīklam projektētā Kohilas dzelzceļa stacijas ēka celta 1901. gadā pēc tipveida dzelzceļa projekta. Tā ir divstāvu koka celtne ar vienstāva piebūvi un divslīpes jumtu. Analogas staciju ēkas šajā peridā tika uzceltas arī Vehmā, Keru un Lellē.
Skatīt arī
Igaunijas pasažieru dzelzceļa pārvadājumi (dienvidu virziens)
Reversais adrešu atrises protokols
Reversais adrešu atrises protokols (en (RARP)) ir viens no protokoliem TCP/IP, kas, izmantojot kāda ar internetu savienota lokālā tīkla darbstaciju adreses, ļauj noteikt šo darbstaciju IP adreses.
RARP protokols ir aprakstīts IETF rakstā RFC903. Šo protokolu uzskata par novecojušu, jo ir jaunāki protokoli, kuri atbalsta daudz vairāk funkciju nekā RARP protokols, piemēram, sākumpalaišanas protokols (BOOTP) un dinamiskas resursdatora konfigurēšanas protokols (DHCP).
RARP protokola pielietošanai ir nepieciešams viens vai vairāki tīkla resursdatori, kuru funkcija ir uzturēt kartēšanas datubāzi no aparatūras adresēm uz protokola adresēm, kā arī atbildēt uz pieprasījumiem no klientu resursdatoriem.
Mūsdienu lietojumi
Neskatoties uz to, ka mūsdienās RARP protokolu ir aizstājuši citi protokoli, tomēr dažās sistēmās RARP tiek pielietots, piemēram:
CISCO Pārklājuma Transporta Virtualizācija (OTV). RARP tiek izmantots, lai atjauninātu 2. slāņa pārsūtīšanas tabulas, kad MAC adrese pārvietojas starp datu centriem.
Mārcis Sārums
Sārumu Mārcis (de) jeb Mārcis Podiņš, miršanas ierakstā draudzes baznīcas grāmatā ierakstīts kā Sārme (Sahrme) (1799–1859) bija līvu izcelsmes namdaru meistars, viens no lielākajiem Vidzemes guberņas būvuzņēmējiem. Viņa tiešā vadībā 1835.–1859. gadā uzcēla vai pārbūvēja daudz Vidzemes baznīcu un muižu kungu māju. Sāruma izcilākais darbs ir Cēsu Jāņa baznīcas tornis, par kura modeli viņš 1853. gadā Melngalvju namā sarīkotajā izstādē ieguva mazo sudraba medaļu.
Dzīves gājums
Dzimis 1799. gada 2. oktobrī (pēc vecā stila 20. septembrī) tagadējā Priekuļu muižas pagasta (Freudenberg) Podiņu mājās galdnieka ģimenē. Mācījās Cēsu draudzes skolā, bet tēva vadībā apguva galdnieka un namdara amatu.
Kopš 1834. gada strādāja patstāvīgi, apmācīja sev palīgus – galdniekus, namdarus, kokgriezējus, tēlniekus, mūrniekus, krāsotājus, stikliniekus, zeltītājus, skārdniekus. Būdams izcils amatnieks ar izkoptu skaistuma izjūtu, viņš sekmīgi konkurēja ar vācu būvmeistariem. Pēc evaņģēliski luteriskās baznīcas Vidzemes konsistorijas pasūtījuma Sārums atjaunoja vai pārbūvēja piecas mūra baznīcas vai to daļas: Drustu baznīcu (vadīja namdaru darbu, 1835–1837), Dzērbenes baznīcu (uzcēla patstāvīgi, 1840–1844), Vecpiebalgas baznīcu (veica koka darbus, 1845), Cēsu Sv. Jāņa baznīcu (iekšdarbi, torņa pārbūve, 1853), Rūjienas baznīcu (pārbūve 1854), Smiltenes baznīcu (pārbūve 1857–1859) un Trikātas baznīcu (torņa jaunbūve, 1859). Viņa vadībā celtas vai pārbūvētas arī 13 kungu mājas: Jumurdas muižas pils, Siguldas muižas Dzelteno māju jeb Vasaras pili, Karulas muižas (Igaunijā) u.c. muižu ēkas.
Līdztekus viņš kopš 1844. gada bija Priekuļu pagasta tiesas priekšsēdētājs.
Uzvārds
Dzimtas uzvārdu došanas laikā pēc 1822. gada ieguva uzvārdu Mārcis Podiņš. Sāruma uzvārdā viņš sācis saukties, kad apprecēja „Sārumu” māju saimnieci Annu, kuras saimniecība atradās netālu no senā Sārumu pilskalna.
Etniskā piederība
Pēc A Hāgenmeistera atmiņām viņš Sārumu reiz uzslavējis par krietnāko latvieti, uz ko viņš esot atbildējis: Kungs, es neesmu latvietis, bet Cēsu apkaimes pēdējais lībietis. Pauls Kundziņš apcerējumā „Latviešu celtniecība" (krājums „Latvieši", 2. daļa, Rīga, 1932) norādīja, ka Sārums bijis pārlatviskots lībietis no Priekuļiem un Cēsīm. Savukārt Enciklopēdiskajā vārdnīcā (2. daļa, Rīga, 1991) Sārumu Mārcis minēts kā latviešu celtnieks un amatnieks, bet enciklopēdiskajā izdevumā „Māksla un arhitektūra biogrāfijās" (3. daļa, Rīga, 2000) nosaukts par pirmo zināmo latviešu tautības būvmeistaru.
De Hemmers-Gudme
Hemmers-Gudme var būt:
Trajans Dells
Trajans Dells (gr, dzimis ) ir Grieķijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlējis aizsarga pozīcijā, bijis Grieķijas futbola izlases dalībnieks.
Savas karjeras laikā pārstāvējis vairākus Grieķijas klubus, vislielākos panākumus gūstot ar AEK Athens komandu, ar kuru viņš izcīnīja divus Grieķijas kausus. Spēlējis arī Anglijas komandā Sheffield United, Itālijas komandās Perugia un Roma, kā arī Kipras komandā Anorthosis Famagusta.
Ar Grieķijas futbola izlasi 2004. gadā izcīnījis Eiropas čempionāta titulu. Dells guva izšķirošos vārtus 2004. gada Eiropas čempionāta pusfināla spēlē pret Čehiju, to izdarot papildlaika pirmajā puslaikā. Tie ir arī vienīgie sudraba vārti kādā no starptautiskajām spēlēm.
Spēlētāja karjera
AEK Athens
Grieķija
Trenera karjera
AEK Athens
Kategrade
Kategrade ir ciems Riebiņu novada Rušonas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 4 km no pagasta centra Kastīres, 14 km no novada centra Riebiņiem un 190 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V744, Kategrades ezera krastā. Ciemā atrodas Kategrades pilskalns.
GS1 DataBar
GS1 DataBar ir simbolu saime, kas visbiežāk redzama GS1 DataBar kuponā. Šī svītrkodu saime agrāk bija pazīstama kā Reduced Space Symbology (RSS-14), kas ietver:
Visos GS1 DataBar svītrkodos 14 ciparu datu struktūrā tiek iekodēti GTVN-12 vai GTVN-13. Lai GTVN-12 vai GTVN-13 pārveidotu par 14 ciparu datu struktūru, pa kreisi no GTVN pievieno aizpildošo nulli vai nulles. GS1 DataBar Vairākvirzienu, GS1 DataBar Saliktais Vairākvirzienu, GS1 DataBar Paplašinātais un GS1 DataBar Paplašinātais Saliktais svītrkodiem piemīt daudzvirzienu skenēšanas iespējas. GS1 DataBar Saīsinātais, GS1 DataBar Saliktais un GS1 DataBar Ierobežotais svītrkodus var skenēt tikai ar lineāro rokas vai attēlu skenēšanas ierīci: tos nevar skenēt ar daudzvirzienu skeneriem un tos ir paredzēts nolasīt ar rokas skeneriem.
GS1 DataBar Saliktais Vairākvirzienu svītrkods ir paredzēts GTVN informācijas sablīvēšanai kompaktākā kvadrātveida svītrkodā, kas piemērots lietošanai uz mazākiem iepakojumiem (piemēram, etiķešu uzlīmēm uz svaigiem produktiem).
GS1 DataBar Ierobežotais, GS1 DataBar Saliktais un GS1 DataBar Saīsinātais ir paredzēti ļoti mazu priekšmetu identificēšanai un galvenokārt tiek izmantoti veselības aprūpes nozarē. Katrā no tiem 14 ciparu datu strukūrā var iekodēt GTVN-12 vai GTVN-13. Indikatora cipars 1 tiek izmantots tikai GS1 DataBar Ierobežotais svītrkodā.
Papildus pielietojuma identifikatora iekodēšanai (01) GTVN, GS1 DataBar Paplašinātais un GS1 DataBar Paplašinātais Saliktais var iekodēt vēl arī citus papildu GS1 pielietojuma identifikatorus, piemēram, pārdošanas datumu, svaru un partijas numuru. Katra simbola ietilpība ir līdz 74 rakstzīmēm. Šie atribūti var palīdzēt kontrolēt krājumu samazināšanos, optimizēt produktu papildināšanu un uzlabot produkta izsekojamību tirdzniecības vietās. Ir pamanāms šo svītrkodu arvien plašāks pielietojums ražotāju kuponos. Sākot ar 2011. gada jūniju kuponu kodēšanai obligāti jāizmanto GS1 DataBar, un UPC-A lietošana ir jāpārtrauc.
Simboloģija ir oficiāli definēta kā ISO/IEC 24724: 2006.
Nosaukums tika mainīts no RSS uz GS1 DataBar, jo pastāv iespēja sajaukt ar Really Simple Syndication.
Kokneses novada ciemu uzskaitījums
Šajā uzskatījumā apkopoti Kokneses novada ciemi pēc Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūras datubāzes. Kokneses novads sastāv no Bebru, Iršu un Kokneses pagastiem. Pēc LĢIA datiem Kokneses novada teritorijā atrodas 29 ciemi.
Uzskatījumā attēloti tikai tie ciemi, kas pašlaik pastāv vai ir daļēji izzuduši.
Bebru pagasts
Bebru pagasta centrs atrodas Vecbebros. Bebru pagastā atrodas 1 lielciems, 5 mazciemi un 3 skrajciemi.
Iršu pagasts
Iršu pagasta centrs atrodas Iršos. Iršu pagastā atrodas 1 ciems — vidējciems.
Kokneses pagasts
Kokneses pagasta centrs atrodas Koknesē. Kokneses pagastā atrodas 18 ciemi, no tiem 1 lielciems, 2 vidējciemi, 11 mazciemi un 5 skrajciemi.
Hidenzē
Salas nosaukums cēlies no leģendārā norvēģu karaļa Hedina un minēts kā Hidensey jau Jaunākajā Edā un Dāņu darbos. Vēl 20. gadsimta pirmajā pusē vācu avotos dēvēta par Hiddensjö vai Hiddensöe.
Ietilpst Rietumpomerānijas Lagūnu nacionālajā parkā. Populārs tūrisma galamērķis. Salā ir aizliegts privātais autotransports; atļauts tikai lauksaimniecības un komunālais transports. Pasažieru un kravu pārvadājumiem plaši tiek izmantots zirgu transports.
Domoriški
Domoriški ir ciems Andzeļu pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 284 km attālumā no Rīgas.
Zelts kā investīcija
Vēsturiski zelts kā investīcija ir kalpojis par salīdzinoši stabilu ilgtermiņa ieguldījumu, kur katru gadu visā pasaulē tiek pārdotas aptuveni 1000 tonnas zelta stieņu.
Zelts ir tradicionāli ticis izmantots kā maiņas līdzeklis, līdz ar to tam ir salīdzinoši augsta likviditāte. Tāpat investīcija zeltā var būt ļoti labs mehānisms cīņā pret inflāciju, kas tādējādi ilgtermiņā ļauj saglabāt savu uzkrājumu pirktspēju. Šo iemeslu dēļ bieži vien investoriem tiek rekomendēts konvertēt aptuveni 10-20% no sava ieguldījuma portfeļa zeltā.
Priekšrocības
Investīcijas zeltā sniedz vairākas priekšrocības, kas dažkārt nav sastopamas citos ieguldījumu veidos:
Trūkumi
Līdzīgi kā ar citiem aktīviem, veicot investīcijas zeltā, ir jārēķinās ar vairākiem trūkumiem: