cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvas vēsture (1219—1295)
Karalistes izveidošana
Iegūto miera laiku Mindaugs izmantoja, lai turpinātu iekarojumus krievu zemēs — krita Pinska un Polocka. Leišu kunigaiši bieži kļūst par nelielo Krievzemes kņazistu valdniekiem, saradojas ar kņazu ģimenēm, pāriet pareizticībā. Polockas pārvaldi Mindaugs uzticēja brāļadēlam Tautvilam. Melnajā Krievzemē valdīja Galīcijas-Volīnijas karaļa dēls Romāns, kurš bija precēts ar Mindauga meitu. Žemaitijā valdīja Tranaitis, ar kura atbalstu kurši uzvarēja Durbes kaujā, kurai sekoja veiksmīgā Lielvārdes kauja. Pēc attiecību saraušanas ar ordeni, Mindaugs 1262. gadā padzina Romānu no Navahrudakas.
Krustnešu sakāve 1260. gada Durbes kaujā izraisīja plašu žemaišu, zemgaļu, kuršu un prūšu sacelšanos. 1261. gadā Mindaugs lauza mieru ar Livonijas ordeni, un, iespējams, atteicās arī no kristietības. Diplomātiskās attiecības ar katoļu pasauli sabruka, un Lietuva vēl 120 gadus sekoja baltu reliģijai. Mindauga varas laikā viņa valsts aizņēma apmēram 100 000 km2 leišu un citu baltu tautu apdzīvotās teritorijas, kuras iedzīvotāju skaits varēja sasniegt 300 000. Viņa iekarotās slāvu zemes aizņēma vēl aptuveni 100 000 km2.
Kamēr daļa leišu karaspēka Tranaiša vadībā karoja Vidzemē un Mazovijā pret krustnešiem, Mindaugs turpināja koncentrēties uz krievu zemju iekarošanu. Pieauga valdošā klana konflikti un 1263. gadā Mindaugu kopā ar diviem dēliem Pleskavā nogalina Tranaiša organizētā sazvērestībā. 32 gadu laikā pēc Mindauga nogalināšanas Lietuvā valda septiņi dižkunigaiši. Lai arī valdnieki bieži manījās un pastāvēja konflikti par attiecībām ar kristiešu kaimiņiem, valsts vienotību izdevās saglabāt.
13.gs. beigas
Tranaitis nogalināja Tautvilu un pievienoja Polocku Lietuvai. Pēc Tranaiša nogalināšanas 1264. gadā tronī uz trim gadiem kāpa vienīgais izdzīvojušais Mindauga dēls, pareizticīgais mūks Vaišvilks. Viņš pameta klosteri Volīnijā, atgriezās pasaulīgajā dzīvē, un ar kņaza Daņila dēlu karaspēka atbalstu iebruka Lietuvā, asiņaini sodot sazvērniekus. Vairāki simti ievērojamu lietuviešu ģimeņu, kopā ar Daumantu bēg uz Pleskavu, kur pāriet pareizticībā. Daumants 1266. gadā kļūst par Pleskavas kņazu. Pabeidzis atriebšanos, Vaišvilks atgriežas mūka dzīvē, varu nododot Švarnam. Lai atrisinātu strīdu ar volīniešiem par Melnās Krievijas kontroli, 1267. gadā Vaišvilks devās uz tikšanos ar kņazu Ļevu un tika nogalināts. Lietuvā pie varas nāca Ļeva brālis, Mindauga meitas vīrs Švarns. Viņam neizdodas noturēt varu Lietuvā un sacelšanās rezultātā par dižkunigaiti kļūst Traidens. Švarna brālis Ļevs Lietuvas atgūšanai lūdz palīdzību mongoļu hanam Munketimuram, taču uzbrukums tiek atsists.
Lietuvas augstmaņu sacelšanās rezultātā 1269. gadā tronī kāpa Traidens. Viņš nostiprināja savu varu Polockā, Melnajā Krievijā, kā arī prūšu, žemaišu, zemgaļu un sēļu zemēs. Cīņas ar Galīciju-Volīniju par jātvingu Podļašijas kontroli bija neveiksmīgas. 1270. gadā leišu armija tālā karagājienā guva uzvaru Karuzes kaujā pret Livonijas ordeni, kas atriebās, ap 1273. gadu sākot celt Dinaburgas pili Traidenim pakļautajās zemēs. Pasliktinājās Lietuvas attiecības ar Galīciju-Volīniju, kas noveda pie 1274.—1276. gada kara. 1279. gadā Livonijas ordenis veica dziļu iebrukumu Lietuvā, taču atpakaļceļā uz Rīgu cieta smagu sakāvi Aizkraukles kaujā. 1281. gadā Traidens iekaroja Jersikas pili, kuru iemainīja pret Dinaburgas pili, kas leišu kontrolē palika līdz 1313. gadam.
1274. gadā beidzas Lielā prūšu sacelšanās. Nākamajos gados krustneši pakļāva Nadruvas un Skalvas zemes. 1283. gadā pakļāva jātvingus. Traideņa nāve 1282. gadā pārtrauca leišu atbalstu krustnešu pakļautajiem baltiem, un šeit nostiprinājās vācu vara. 1291. gadā liela daļa nepakļauto zemgaļu aizbēga uz Lietuvu. Vācu krustneši tagad atradās pie Lietuvas robežām, koncentrējoties uz Žemaitijas iekarošanu, kas tiem ļautu savienot Prūsijas un Livonijas zemes.
Laiks starp 1282. un 1295. gadu ir neskaidrs, bet ap 1280. gadu izveidojās Ģedimina dinastija, kuras pārstāvji nostiprināja mantotas varas principu, un cīnījās pret krustnešiem Prūsijā. 1295. gadā tronī kāpa Vītenis, kurš iesāka strauju Lietuvas dižkunigaitijas varas izplešanos Zelta Ordas pakļauto krievu kņazu zemēs.
Lietavas kunigaiši
Agrīno Lietavas zemes kunigaišu vārdi ir sastopami vairākās 13. gadsimta sākuma hronikās. Kā galvenie avoti izceļami Indriķa hronika un Volīnijas metrika jeb Hipatija hronika.
Gvatemalas karognesēji olimpiskajās spēlēs
Šajā uzskaitījumā apkopoti Gvatemalas pārstāvji un sportisti, kas olimpisko spēļu oficiālajās ceremonijās nesuši valsts karogu.
Gvatemala ir piedalījusies gan vasaras olimpiskajās spēlēs (pirmoreiz 1952. gadā), gan ziemas olimpiskajās spēlēs (1988. gadā).
Esperanto gramatika
Esperanto gramatika ir vārdu un teikumu struktūra esperanto valodā, kas tās mākslīgās izveides dēļ ir vienkāršāka nekā lielākajā daļai valodu. Pavisam valodā ir 16 gramatikas likumu, kuriem nav izņēmumu. Valoda izstrādāta, balstoties uz lielāko Eiropas valodu leksiku un gramatiskajām normām. Turklāt afiksu piestiprināšanas sistēma atvieglo esperanto mācīšanos: tā var balstīties uz labi zināmiem vārdiem, lai radītu jaunus vārdus, kas saprotami visiem citiem, tāpēc nav nepieciešams mācīties tik daudz dažādu sakņu.
Alfabēts un izruna
Ja nav iespējas rakstā lietot burtus ar diakritiskām zīmēm, var lietot dubultos burtus, tā, ĉ vai ŝ vietā var izmantot H-sistēmā ch, sh vai X-sistēmā cx, sx.
Aizkaukāza Komisariāts
Pēc tam kad 5. janvārī boļševiki Satversmes sapulci padzina jau pēc pirmās sēdes, 1918. gada 12. janvārī Komisariāts pieņēma lēmumu izveidot vietējo likumdošanas orgānu Aizkaukāza Sejmu, kas 26. martā pieņēma Komisariāta demisiju un izveidoja Aizkaukāza Pagaidu valdību. 1918. gada 22. aprīlī Sejms pasludināja Aizkaukāza Demokrātiskās Federatīvās Republikas izveidošanu.
Dzeguļi
Dzeguļi (franc. "merlon") viduslaiku militārajā arhitektūrā ir sienu vai torņu mūru robojums, kura zemākās daļas noder šaušanai, bet augstākās veido slēpni cietokšņa aizstāvjiem. Vienveidīgi dzeguļi izvietoti virknē ar vienādiem intervāliem starp tiem. Dzeguļos var būt izveidotas papildus dažāda pielietojuma šaujamlūkas. Dzeguļi var kalpot arī kā jumta balsti. Dzeguļu dekoratīvo formu ar šķeltu virspusi, kas veido trīsstūrveida iegriezumu, sauc par bezdelīgas asti. Šādas formas dzeguļus var sastapt Ziemeļitālijā vai arī Krievijas fortifikācijas būvēs.
FTSE 100
FTSE 100 Index (en, neformāli Footsie) ir Londonas Fondu biržas vadošais indekss. To aprēķina neatkarīgs uzņēmums FTSE Group, kas kopīgi pieder laikrakstam Financial Times un Londonas Fondu biržai. Indeksu sāka aprēķināt 1984. gada 3. janvārī, par bāzes vērtību pieņemot 1000 punktu. Tas sasniedza savu augstāko vērtību (6950,6 punkti) 1999. gada 30. decembrī.
Indeksa komponenti
2021. gada septembrī vislielākais īpatsvars indeksā (11,5%) bija rūpniecības preču un pakalpojumu sektoram, tam sekoja finanšu sektors ar 11,3% un veselības aprūpes sektors ar 9,9%. 10 lielāko uzņēmumu kopējais īpatsvars visu indeksa dalībnieku tirgus kopējā kapitalizācijā bija 41%.
Atlases kritēriji
Uzņēmumiem, kuru akcijas tiek ņemtas vērā indeksa FTSE 100 aprēķināšanā, ir jāatbilst FTSE Group izvirzītajiem kritērijiem: Indeksu pārskata vienu reizi kvartālā marta, jūnija, septembra un decembra pirmajā piektdienā.
TV4 (Latvija)
Vēsture
2020. gada nogalē Nacionālā elektronisko plašsaziņas līdzekļu padome izsludināja konkursu par tiesībām izplatīt televīzijas programmu brīvajā vietā bezmaksas zemes apraidē Latvijas teritorijā 2021. gadā, lai "nodrošinātu sabiedrības demokrātiskās, sociālās un kultūras vajadzības un sekmētu kvalitatīva un daudzveidīga satura veidošanu, saglabāšanu un pieejamību". Konkursā uzvarēja uzņēmums SIA "4. vara". Jaunais televīzijas kanāls TV4 sāka raidīt 2021. gada 1. aprīlī.
2022. gada 1. janvārī televīzijas kanāls Sportacentrs.com TV, kas bija vietējo sporta sacensību pārraidītājs un piederēja SIA "4. vara", tika apvienots ar TV4.
Ojārs Bušs
Ojārs Bušs (1944—2017) bija latviešu valodnieks, ''dr. habil. philol.'', latviešu personvārdu un slenga pētnieks. LU Latviešu valodas institūta vadošais pētnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1944. gada 28. aprīlī Krimuldas pagasta Orēs. Mācījās Rīgas 36. vidusskolā. Studēja somu filoloģiju Ļeņingradas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātē (1972).
1973. gadā sāka strādāt LZA Valodas un literatūras institūta Leksikogrāfijas nodaļā, bija viens no Latviešu literārās vārdnīcas sastādītājiem, vēlāk Dialektoloģijas nodaļā, bija Latvijas vietvārdu vārdnīcas galvenais redaktors. 1980. gadā aizstāvēja filoloģijas zinātņu kandidāta disertāciju “Nedialektālie neliterārie leksiskie ģermānismi mūsdienu latviešu valodā (funkcionālais aspekts)” (ru). 1994. gadā ieguva habilitētā filoloģijas doktora grādu par zinātnisko darbu kopumu “Latviešu valodas leksikas cilme, vēsture un mūsdienu lietojums”, bija institūta vadošais pētnieks, direktora vietnieks zinātniskajā darbā. Līdztekus lasīja lekcijas Latvijas Universitātes topošajiem somugristiem.
Bijis Kristīgi demokrātiskās savienības priekšsēdētāja vietnieks ārlietās.
Miris 2017. gada 3. janvārī, apglabāts 1. Meža kapos.
Darbi
Ojārs Bušs bija viens no Latvijas vietvārdu vārdnīcas vairāku sējumu autoriem un šīs vārdnīcas atbildīgais redaktors; daudzu zinātnisku rakstu autors, recenzents apjomīgajai Lībiešu-igauņu-latviešu vārdnīcai (2012).
Monogrāfijas:
Sasunas Dāvids (tēls)
Sasunas Dāvids (hy Sassunzi Dawit) ir viens no armēņu eposa "Sasunas Dāvids" jeb "Sasunas pārgalvji" (hy Sasna cřer) varoņiem, kurš cīnījies ar arābu iebrucējiem.
Eposs sadalīts četrās daļās — zaros, no kurām Dāvidam veltīta tikai trešā. Citas hronoloģiski veltītas viņa vectēvam Sanasaram un tā brālim Bagdasaram, tēvam Meram Vecākajam un dēlam Meram Jaunākajam. Kā mutvārdu vēsture eposs aizsākās 8. gadsimtā, un 1873. gadā to pirmo reizi pierakstīja Garegins Srvadztjancs. 1874. gadā viņš publicēja pirmos fragmentus Konstantinopolē.
1902. gadā pazīstamais armēņu dzejnieks un rakstnieks Ovaness Tumanjans uzrakstīja tāda paša nosaukuma poēmu, kas mūsdienīgākā valodā atainoja Sasunas Dāvida stāstu.
Pirmā daļa
Mazajam Dāvidam nav izredžu izdzīvot mājās Sasunā, un tēvocis Skaļais Ovans nosūta viņu uz arābisko Misru. Šeit Dāvidu baro un pasargā Ismila. Tomēr paaudzies Dāvids sagādā daudz trauksmju savam brālim — Misras Melikam, pašreizējam Misras valdniekam. Tas vairākkārt mēģina nogalināt Dāvidu, taču katru reizi izdodas iejaukties Ismilai. Galu galā, gribot izglābt zēnu, viņa nosūta to atpakaļ uz Sasunu. Misras Meliks piekrīt ļaut Dāvidam iet, bet dod viņam divus ceļabiedrus, kuriem slepeni pavēl nogalināt puisi. Tomēr, cīnoties ar saviem pavadoņiem, Dāvids ņem virsroku. Ieradies Sasunā, Dāvids vispirms apmetas ar tēvoci Ovanu un kļūst par ganu Sasunā. Tomēr sasunieši ir ļoti neapmierināti ar viņu, un Dāvidam ir jāatstāj pilsēta. Viņu uz savu māju atved Tēvocis Toross, kurš māca zēnu un iekārto par ganu Daštupadrialas ciematā. Šeit Dāvids veic varoņdarbu. Sekojot četrdesmit devu pēdām, kuri bija nolaupījuši ganāmpulku, viņš nogalina visus pārdabiskos laupītājus un pēc tam uzaicina visus apkaimes iedzīvotājus sadalīt savā starpā devu salaupīto. Pēc Vecās Dārznieces ieteikuma Dāvids piespiež savu tēvoci Ovanu parādīt viņam Covasaru, kādreizējo sava tēva Mera Vecākā medību vietu. Šeit viņš atjauno tēva Marutam veltīto templi, kuru kādreiz sagrāva Misras Meliks. Jaunais Meliks nosūta Holbaši kopā ar 500 jātniekiem, lai izlaupītu atjaunoto templi. Holbaši izpilda šo uzdevumu, bet atpakaļceļā Dāvids viņu pārķer un iznīcina karaļa armiju. Misras Meliks sūta jaunu pulku ar 1000 kareivjiem, ko vada Kozbadins, ar uzdevumu pakļaut Sasunu un savākt no tās meslus par septiņiem gadiem. Dāvids tiek galā arī ar šiem pretiniekiem. Pēc tam Misras Meliks sasauc visus savus vasaļus atbalstam, sapulcē milzīgu armiju paša vadībā vēršas pret Sasunu. Viņam pretī stājas Tēvocis Toross ar saviem dēliem un drīz arī pats Sasunas Dāvids. Deivids aicina Meliku uz personisku cīņu. Pateicoties Melika viltībai, Dāvids gandrīz dabū galu, nonākot slazdā. Tomēr viņš tiek ārā no slazda un uzspiež Melikam dueli, kurā viņš kļūst par uzvarētāju. Pēc karaļa nāves Misras armija atgriežas mājās.
Otrā daļa
Skaļais Ovans grib izprecināt Hlatas valdnieci Čimškiku Sultāni savam brāļadēlam. Tikmēr Handuta, karaļa Vačo-Mardžo meita, uzzina par Dāvidu un nolemj pārņemt tā sirdi. Viņa nosūta trīs dziesminiekus uz Sasunu, lai tie apdziedāru viņas skaistumu Dāvida priekšā. Dziesminieki, lai gan ne uzreiz veiksmīgi, izpilda šo uzdevumu. Deivids dodas apmeklēt Handutu. Pa ceļam viņu pie sevis iemāna Čimškika. Dāvids piekrīt dalīt gultu ar savu bijušo līgavu, bet no rīta to nožēlo. Viņš turpina ceļu un ierodas pie Handutas. Tikmēr septiņu karaļu armija sāk karu pret Vačo-Mardžo. Dāvids iznīcina okupantu armiju, nejauši nogalinot savu brālēnu Paronu Asthiku, Smērētāja Vergo dēlu. Dāvids aizved Handutu uz Sasunas cietoksni un apprec viņu, neraugoties uz Čimškikas pretestību un izaicinājumu uz cīņu, kuru Dāvids apsola pieņemt. Drīz viņš dodas ceļojumā un aizkavējas ilgus gadus. Viņa prombūtnes laikā piedzimst un aug Dāvida dēls, Mers Jaunākais. Paaudzies Mers dodas meklēt savu pazudušo tēvu. Tiklīdz viņš izbrauc no mājām, tā satiek Dāvidu, kurš atgriežas dzimtenē. Nepazinuši viens otru, Mers cīnās ar Dāvidu. Rezultātā abi paliek dzīvi, bet Dāvids nolād savu dēlu, kurš pacēlis roku pret tēvu. Dusmīgais Mers dodas uz Kaputkohu pie sava vectēva Vačo-Mardžo. Dāvids, atceroties veco izaicinājumu, dodas pie Čimškikas, lai cīnītos ar viņu. Kamēr Čimškika gatavojas cīņai, Dāvids peldas ezerā. Šeit viņa meita nogalina viņu ar saindētu bultu, atriebjoties par apvainojumu, kas nodarīts viņas mātei. Dāvida ķermenis tiek nogādāts Sasunā. Uzzinot par sava vīra nāvi, Handuta metas zemē no augsta jumta un nositas.
Pieminekļi
Padomju laikā 1959. gadā Erevānas stacijas ēkas priekšā tika uzcelta Sasunas Dāvida bazalta statuja. Pasaku zirgs Džalali traucas ar zobenu vicinošo nacionālo varoni mugurā. Monuments, ieskaitot pjedestālu, ir apmēram 12,5 metrus augsts un 3,5 t smags. Tas atrodas ovāla ūdens baseina centrā, kura diametrs ir 25 metri. Darbu veica tēlnieks Jervands Kočars (1899-1978). Pirmā pieminekļa versija no ģipša, arī Kočara veidota, tika steigā uzstādīta jau 1939. gadā, taču 1941. gadā autoru arestēja un pieminekli iznīcināja.
Sasunas Dāvida statuja uzstādīta arī Fresno, ASV Kalifornijā.
Politika
Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā par ārvalstu armēņu ziedojumiem PSRS tika izveidota tanku kolonna "Sasunas Dāvids", kas piedalījās karā PSRS pusē.
Benkovaca
Benkovaca ir pilsēta Horvātijā, kas atrodas Zadaras župānijā.
Vispārējās ziņas
Benkovaca ir lielākā apdzīvotā vieta Ravni Kotari vēsturiskajā reģionā. 20 km uz dienvidrietumiem atrodas Biograda na Moru, 30 km uz ziemeļrietumiem — župānijas galvaspilsēta Zadara, bet 60 km uz austrumiem Knina. Ar šīm pilsētām Benkovacu savieno automaģistrāles. 5 km no pilsētas garām iet automaģistrāle Zagreba — Splita. Benkovacā ir arī dzelzceļa stacija līnijā Zadara — Knina.
Pirms Horvātijas neatkarības kara Ravni Kotari reģionā dzīvoja jaukts horvātu-serbu iedzīvotāju etniskais sastāvs. 1991. gadā serbu bija 53%, bet horvātu — 47%. Karadarbības rezultātā lielākā serbu iedzīvotāju daļa emigrēja no reģiona, un tajā pat laikā šeit apmetās horvātu bēgļi no Bosnijas, kā rezultātā krasi mainījās etniskais sastāvs. Saskaņā ar 2001. gada tautas skaitīšanu horvāti sastādīja 90%, bet serbi — 7,5% no kopējā iedzīvotāju skaita.
Pilsētas ekonomika balstās uz lauksaimniecību, un, pirmkārt, uz vīnkopību. Pilsētas apkaimē atrodas akmeņlauztuves, kur tiek iegūts celtniecības materiāls.
Vēsture
Pirmās cilvēku darbības pēdas Benkovacas apkārtnē, kas piederēja Danilo kultūrai, tika konstatētas pie Smilčičas ciema. Pirmsromiešu periodā šo reģionu apdzīvoja liburnieši, viena no ilīriešu ciltīm. Romas pilsoņu kara laikā liburnieši nostājās Cēzara pusē. Romieši piemin šādas liburniešu apmetnes: "Nedina" (Nadina), Karīnija (Karina), Varvarija (Bribira) un Aserija (Podgrađe). 7. gadsimtā uz Dalmāciju atnāca horvāti. 1409. gadā Ravni Kotari kopā ar Dalmācijas piekrasti pārgāja Venēcijas valdījumā. 15. gadsimta pirmajā pusē venēcieši šeit uzcēla vairākus spēcīgus cietokšņus, to skaitā Benkovacu. Cietokšņa nosaukums un pēc tam arī pilsētas nosaukums nāk no vienas aristokrātiskas dzimtas reģionā. 1527. gadā Benkovacu ieņēma turki, bet 1683. gadā venēcieši to atkaroja. Vēlāk pilsēta piederēja Austrijas impērijai un Dienvidslāvijai. Horvātijas kara laikā pilsēta pārtapa sīvas militārās darbības arēnā starp horvātiem un pašpasludināto Serbu krajinu. Reintegrēta Horvātijas sastāvā 1995. gadā, operācijas "Vētra" gaitā.
Hugo Rīsters
Kārlis Vilhelms Hugo Rīsters (de; dzimis, miršanas datums nav zināms) bija vācu airētājs, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs Rīsters startēja stūrmaņa četrinieku airēšanas disciplīnā. Viņš bija viens no Vācijas airēšanas komandas Favorite Hammonia dalībniekiem. Komanda šajā disciplīnā izcīnīja bronzas medaļu, startējot pirmajā fināla braucienā.
Latvijas Esperanto asociācija
Latvijas Esperanto asociācija (eo) ir dibināta esperanto pratēju biedrība, kopš 1989. gada tā ir Starptautiskās Esperanto asociācijas biedre. Asociācija apvieno aptuveni 100 valodas pratēju no visas Latvijas.
Kopš 2007. gada asociācijas prezidente ir Margarita Želve.
Gada koks Latvijā
Gada koks jeb Gada kokaugs ir viens no ikgadējiem Latvijas dabas simboliem, kuru kopš 2001. gada izraugās Latvijas Dendrologu biedrība, tā pievēršot sabiedrības uzmanību Latvijā sastopamajiem kokaugiem. Par gada simboliem ir nosauktas gan vietējās, gan dekoratīvas svešzemju kokaugu sugas, veicinot savvaļas augu un dendroloģisko stādījumu izpēti. Gada koka nomināciju ir ieguvusi arī invazīva suga — ošlapu kļava, jo Dendrologu biedrība vēlējās pievērst sabiedrības uzmanību šādu augu izraisītām problēmām un ierobežot sugas tālāku izplatību.
Dendrologi pēta ne tikai kokus, bet visus kokaugus — augus ar pilnīgi vai daļēji pārkoksnējušos stumbru. Tāpēc par gada simboliem ir kļuvuši arī neliela izmēra augi, piemēram, purva vaivariņš un parastā zalktene.
Anrī Barbiss
Anrī Barbiss (fr, dzimis, miris ) bija franču romānu rakstnieks un Francijas Komunistiskās partijas biedrs.
Dzīves sākumā strādājis Parīzē kā žurnālists. 1895. gadā publicēja pirmo dzejoļu krājumu. Pirmo romānu L'Enfer izdeva 1908. gadā. Sākoties Pirmajam pasaules karam kā brīvprātīgais devās uz fronti. 1916. gadā tika izdots pret karu vērsts romāns Le Feu (“Uguns”), kas vēlāk tika atzīts par vienu no labākajiem romāniem par karu. 1919. gadā sekoja romāns Clarte. Barbiss bija viens no pirmajiem, kas rakstīja par kara skaidro patiesību un nežēlīgumu, par vīru un dēlu bojāeju karā. Barbiss bija starptautiskās pretkaru kustības Clarte dibinātājs, kas iestājas ne tikai pret karu, bet arī pret fašismu. Pats viņš iestājās franču komunistu kustībā. 1930. gadā tika izdota grāmata “Krievija”, kurā tika slavināts sociālisms. Ir rakstījis Josifa Staļina biogrāfiju, kas tika izdota 1935. gadā ar nosaukumu “Staļins”.
Anrī Barbisa tēvs bija francūzis, bet māte — angliete. Anrī Barbiss nomira, kad bija devies braucienā uz Maskavu. Viņš ir apbedīts Francijā.
Alata
Alata jeb alate (Thymallus thymallus) ir zivs, lašu dzimtas (Salmonidae) alatu ģints tipiskā suga, vienīgā savas ģints pārstāve, kas dabiski sastopama Eiropā. Daudzās valstīs, arī Latvijā, iekļauta Sarkanajā grāmatā. Eiropā aizsargājama saskaņā ar Bernes dabas aizsardzības konvencijas trešo pielikumu, Saldūdens zivs, retos gadījumos sastopama iesāļā ūdenī piekrastē.
Latvijā
Latvijā droši zināma tikai Gaujas un Ventas baseinu galvenajās upēs un dažās to pietekās. 20. gadsimta sākumā un vidū literatūrā norādīta daudzās nelielajās šo upju pietekās, kā arī Pededzē. Parasti sastopama ar skābekli bagātu, nepiesārņotu upju straujajos un krāčainajos posmos, ar stingru smilšu vai akmeņotu gultni. Ezeros Latvijā nav atrasta. Apdraudējumus sugai rada vides piesārņotība, upju regulēšana un aizsprostošana, malu elektrozveja. Tiek uzskatīts, ka alatas, visticamāk, bijušas starp pirmajām zivju sugām, kas ieradušās Latvijas teritorijā pēc ledus laikmeta beigām.
Izskats un īpašības
Ķermenis slaids un ieapaļš. Mute vērsta uz priekšu, ar sīkiem zobiem tajā. Mugura zaļgani pelēka, pārējais ķermenis sudrabots, ar neizteiktām gareniskām brūnganām svītrām uz sāniem un melniem plankumiņiem uz muguras un sānu augšdaļas. Krūšu un vēdera spuras no dzeltenīgām līdz sarkanām, muguras, anālā un astes spura violetas. Uz neparasti augstās muguras spuras vairākās rindās četrstaraini tumši plankumiņi. Pirmsnārsta periodā tēviņu krāsojums pastiprinās un tiem izveidojas nārsta kārpiņas. Mazuļiem uz sāniem tumšas šķērssvītras.
Skaitliskie dati
No līdzīgajām sugām atšķiras ar taukspuras esamību un lielāku staru skaitu muguras spurā nekā citām lašu dzimtas zivīm, tāpat lielāku nekā sīgu dzimtas zivīm vai salakām.
Dzīves cikls
Saldūdens zivs, kas sastopama upēs un lielos tīros ezeros ar akmeņainu gultni. Vēlamais skābums pH 7,0 — 7,5. Uzturas pa vienai vai nelielos baros, nārsta laikā koncentrējas lielākos baros. Nelielos baros medību laikā raksturīga savas ieņemamās vietas saglabāšana. Novērota līdz 37 km tāla migrācija. Pamatbarība: bentoss un ūdenī iekrituši kukaiņi, tomēr ir visēdāja, var ēst arī mazās zivtiņas, kā mailītes. Sasniedz 15 gadu, Latvijā 6 gadu vecumu. Dzimumgatavība iestājas 2—7 gadu vecumā, sasniedzot 15-45 cm garumu., nērš 0,3-36,0 tūkstošus ikru. Nārsto martā-jūnijā pie ūdens temperatūras 3-12 °C, no 5 cm līdz 4 m dziļumā, parasti 20-40 cm. Raksturīgs vienlaicīgs nārsts, kas ilgst 7-25 dienas. Mātīte veido ligzdu, ierokot ikrus oļos vai grantī. Ikri nav lipīgi, to attīstība ilgst 13-26 dienas.
Izmantošana
Sugas latīniskais nosaukums veidots no grieķu vārda θύμαλλος (timiāns), jo svaigi noķertas alatas smaržojot tam līdzīgi.
Sentlorensa (sala)
Sentlorensa (en) vai Sivukaka (ess) ir ASV piederoša sala Klusā okeāna ziemeļos, Beringa jūras lielākā sala. Administratīvi pieder Aļaskas pavalstij. Salas iedzīvotāji mīt Savungas un Gembelas ciemos salas ziemeļos un tie pieder eskimosu tautai juitiem.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Beringa jūras ziemeļos ap 260 km no Beringa šauruma. 80 km plats jūrasšaurums to atdala no Krievijai piederošās Čukču pussalas, bet līdz tuvākajai ASV piekrastei ir 190 km. Sala vulkāniskas izcelsmes, tās virsmu veido vairāki pacēlumi, kurus savieno tundras līdzenums ar daudzuem ezeriem. Augstākais punkts ir Atuka kalns Kukuligita kalnos salas ziemeļos. Dominējošā ainava ir tundra.
Vēsture
Sala bijusi periodiski apdzīvota jau 2000-2500 gadu tālā senatnē. Pirmie eiropieši, kuri apmeklēja salu, bija Vitusa Beringa ekspedīcija 1728. gadā, kas nodēvēja to par godu Svētā Labrenča dienai.
19. gadsimta vidū salā mita ap 4000 jupiku un juitu, kas nodarbojās galvenokārt ar zveju un vaļu un valzirgu medībām. 1878.—1880. gadu bads iedzīvotāju skaitu samazināja desmitkārt. Daļa iedzīvotāju pārcēlās uz Aļasku, bet liela daļa mira. Par bada iemesliem tiek uzskatīta pārzveja un pārmedīšana, kā arī alkoholisms un eiropiešu ievazātās slimības, kā dēļ netika savākti pietiekami pārtikas krājumi ziemai.
Lai novērstu situācijas atkārtošanos, 1900. gadā salā tika introducēti ziemeļbrieži, kas dažu gadu laikā savairojās līdz aptuveni 10 000 dzīvniekiem un līdz pat mūsdienām ir nozīmīgs vietējo iedzīvotāju pārtikas avots.
Aukstā kara laikā, 1955. gada 22. jūnijā līdzās salai PSRS iznīcinātājs notrieca ASV Jūras spēku pretzemūdeņu lidmašīnu Neptune, kas nogāzās salā. Vēlāk salā tika ierīkota gaisa spēku bāze, kā arī vairākas brīdināšanas un sakaru bāzes. Lielākā daļa demontētas 1970. gados.
Ādolfs Mellers
Ādolfs Mellers (de; dzimis, miris ) bija vācu airētājs, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs Mellers startēja stūrmaņa četrinieku airēšanas disciplīnā. Viņš bija viens no Vācijas airēšanas komandas Favorite Hammonia dalībniekiem. Komanda šajā disciplīnā izcīnīja bronzas medaļu, startējot pirmajā fināla braucienā.
Trabzonas miera konference
Trabzonas miera konference notika starp Osmaņu impēriju un Aizkaukāza Sejmu no 1918. gada 12. marta līdz 13. aprīlim. Sarunu mērķis bija izbeigt Pirmo pasaules karu Kaukāzā. Krievijas Impērija Kaukāza operācijas gaitā bija iebrukusi dziļi osmaņu teritorijā, taču, izmantojot revolucionāro haosu, osmaņi 1918. gada 12. februāri sāka pretuzbrukumu, atgūstot zaudētās teritorijas. Sejma delegācija uzstāja uz 1914. gada robežām un armēņu autonomiju Rietumarmēnijā. Osmaņi pieprasīja robežas, ko tiem Brestļitovskas miera līgumā bija atdevuši boļševiki — Karsas, Ardahanas un Batumi apgabalus, kas bija zaudēti 19. gadsimtā. Gruzīnu un armēņu delegātiem tas bija nepieņemami, kamēr musulmaņu (azerbaidžāņu) delegāti, kas bija radniecīgi turkiem, bija gatavi apmierināt osmaņu prasības. Aizkaukāza Sejma vairākums 13. aprīlī nobalsoja par kara pieteikšanu osmaņiem un atsauca miera sarunu delegāciju. Osmaņi ieņēma Batumi, bet tika apstādināti pie Karsas. 22. aprīlī tika noslēgts pamiers un atsāktas sarunas. Lai sarunas notiktu starp divām valstīm, osmaņi Sejmam pieprasīja Aizkaukāzu pasludināt par neatkarīgu valsti un 22. aprīlī pasludināja Aizkaukāza Demokrātiskās Federatīvās Republikas izveidošanu.
Krista Ince
Krista Ince (hu; dzimusi ) ir ungāru izcelsmes Rumānijas brīvā stila cīkstone, Eiropas čempionāta medaļniece.
Biogrāfija
Krista Ince dzimusi 1996. gadā. 2013. gadā viņa kļuva par pasaules kadetu čempionāta bronzas medaļas ieguvēju. 2014. un 2015. gada Eiropas junioru čempionātā ieguva bronzas medaļas. 2016. gadā viņa kļuva par Eiropas junioru čempioni.
2016. gadā viņa ieguva sudraba medaļu Pasaules studentu čempionātā. 2019. gadā kļuva par Eiropas čempionāta sudraba medaļas ieguvēju.
Tūjas muiža
Tūjas muiža bija Vidzemes muiža, kas atradās mūsdienu Alūksnes novada Alsviķu pagasta Tūjā, Tūjas ezera ziemeļu krastā, pie valsts autoceļa V387 (Tūja – Kantorkrogs). Muižas apbūves komplekss ir 19. gadsimta vidus vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis. Kompleksā ietilpst dzīvojamā ēka (19. gs vidus), kalpu māja (19. gs vidus) un rija - šķūnis (19. gs vidus).
Gustavs Motss
Gustavs Ādolfs Motss (de; dzimis, miršanas datums nav zināms) bija vācu airētājs, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs Motss startēja stūrmaņa četrinieku airēšanas disciplīnā. Viņš bija viens no Vācijas airēšanas komandas Favorite Hammonia stūrmaņiem. Šajā disciplīnā viņš startēja tikai kvalifikācijās kārtā, jo stūrmanis fināla kārtā bija Makss Ammermanns. Komanda šajā disciplīnā izcīnīja bronzas medaļu, startējot pirmajā fināla braucienā.
Latvijas Universitātes Bioloģijas institūts
Vēsture
Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Bioloģijas institūts dibināts 1951. gadā ar LPSR Ministru padomes 27. janvāra lēmumu nr. 84 "Par daļēju Lalvijs PSR Zinātņu Akadēmijas organizācijas struktūras maiņu". Lēmums pieņemts atsaucoties uz PSRS Zinātņu akadēmijas Prezidija un Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Prezidija lēmumā izteiktu lūgumu (23.12.1950 )un, lai uzlabotu Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas darbu. Tika apvienotas Bioloģijas un eksperimentālās medicīnas institūta, Augsnes zinību un zemkopības institūta un Mežsaimniecības problēmu institūta struktūrvienības. Tiek izveidoti trīs sektori (Vispārīgās bioloģijas, Botānikas un dārzkopības, Zooloģijas un hidrobioloģijas) un Augu fizioloģijas un Ornitoloģijas laboratorijas. Institūtā darbu uzsāka 28 darbinieki, to skaitā 17 zinātnieki. Dažas struktūrvienības, štata vietu trūkuma dēļ, darbu uzsāka vēlāk (piemēram, Ornitoloģijas laboratorija).Institūts darbojās kā juridiska persona saskaņā ar ZA Prezidija apstiprinātiem Statūtiem. No 1952. līdz 1965. gadam institūta direktors bija LPSR ZA akadēmiķis, Dr. biol. Alfrēds Ozols. 20. gadsimta sešdesmitajos gados, sekojot PSKP CK 1958. gada Plēnuma lēmumam, PSRS sākās lauksaimniecības intensifikācija, ķimizācija un jaunu zemju apgūšana. 1964. gadā ZA Prezidijs apstiprināja jaunu institūta struktūru: Augsnes bioķīmijas un mikroelementu, Dzīvnieku bioķīmijas un fizioloģijas, Radiobioloģijas, Augu fizioloģijas, Dzīvnieku citoloģijas, Hidrobioloģijas un Parazitoloģijas laboratorijas un Dabas resursu atjaunošanas un kompleksās pētīšanas sektors. 1967. gadā institūtā strādāja 227 darbinieki, to skaitā 93 zinātnieki. No 1965. līdz 1970. gadam institūta direktors bija LPSR ZA akadēmiķis, Dr. biol. Andrejs Valdmanis. Galvenā vietā izvirzījās mikroelementu lomas pētīšana augu produktivitātes palielināšanā un vitamīnu ietekme uz dzīvnieku produktivitāti. Institūtā šo periodu vēlāk dēvēs par “vitamīnu ēru”.
1970. gadā institūta vadību pārņēma jauns un enerģisks direktors Dr. biol. Gunārs Andrušaitis (direktors 1970-1998). Institūtam tika izveidota jauna struktūra. To veidoja Botānikas, augu fizioloģijas un bioķīmijas nodaļa, Zooloģijas, dzīvnieku fizioloģijas un bioķīmijas nodaļa, Hidrobioloģijas nodaļa un Ornitoloģijas un Botānikas grupas. 1972. gadā Hidrobioloģijas nodaļā izveidota Jūras bioloģijas grupa, Ornitoloģijas laboratorija un Botānikas laboratorija. Pamazām attīstījās institūta tehniskais nodrošinājums. 1972. gadā vairums laboratoriju pārcēlās uz jauno institūta ēku Salaspilī. 1974. gadā pabeidza tā laboratoriju korpusu. 1973. gadā tika nopirkts jūras kuģis, 1974. gadā skaitļotājs WANG 2200 un izveidota darba grupa tā apkalpošanai. Šajā laikā strauji attīstījās Baltijas jūras pētījumi, jo parādījās iepriekšējo gadu saimnieciskās darbības piesārņojuma sekas. 1974. gadā Baltijas jūras valstis (to skaitā PSRS) parakstīja konvenciju "Par Baltijas reģiona jūras vides aizsardzību " (Helsinku konvencija). Bioloģijas institūts iesaisījās starptautiskās jūras pētījumu programmās, kur pārstāvēja PSRS. Šajā laikā sāk novērot lauksaimniecības un industrijas piesārņojuma sekas gan ūdens, gan sauszemes ekosistēmās. Iekšzemes ūdeņus pētīja Hidrobioloģijas laboratorija. 1975. gadā, reorganizējot dažas laboratorijas un piesaistot atsevišķus pētniekus, tika izveidota Ekoloģijas grupa, kuras uzdevums bija kompleksi pētīt vides piesārņojuma ietekmi uz sauszemes ekosistēmām. Institūtā strādāja 120 zinātniskie un 146 zinātniski-tehniskie darbinieki.
20. gadsimta astoņdesmitajos gados institūta atskaitēs parādījās daudz paškritikas: tika kritizēta zema efektivitāte, laboratoriju nespēja sadarboties, apgūt modernas pētniecības metodes, iepriekšējo gadu darba replicēšana. ZA tika aicināta uzlabot algu lielumu un dzīvokļu celtniecības tempu, jo strauji novecoja zinātniskie darbinieki un jaunus cilvēkus bija grūti piesaistīt. Vairākās atskaitēs minēts visiem zināmais ekspedīciju transporta jautājums, kad vecās un nolietotās automašīnas bija visu laiku jāremontē. 1985. gadā institūtā strādāja 108 zinātnieki un 187 zinātniski-tehniskie darbinieki. 1993. gadā Bioloģijas institūts tika nodots Izglītības ministrijas pārziņā (Ministru Padomes lēmums nr. 398, 20.07.1993.). 1997. gada 1. decembrī pēc Ministru Kabineta rīkojuma Nr. 513 “Par Latvijas ZA Bioloģijas institūta reorganizāciju” tas kļuva par Latvijas Universitātes Bioloģijas institūtu, 2004. gadā pārdēvēts par Valsts SIA LU Bioloģijas institūts (MK rīkojums Nr.824), no 2015. gada 31. decembra reorganizēts par LU pamatstruktūrvienību (LU Senāta lēmums Nr. 231). No 1998. gada līdz 2016. gadam institūta direktors bija Dr. biol. Viesturs Melecis, no 2016. gada līdz mūsdienām — Dr. biol. Līga Jankevica.
2020. gada decembrī pēdējās institūta struktūrvienības atstāja Zinātņu Akadēmijas Bioloģijas institūta vēsturisko ēku Miera ielā 5, Salaspilī. Institūts ir pārcēlies dažādās adresēs Rīgā. Administrācija atrodas Pārdaugavā, Ojāra Vācieša ielā 4.
Citas struktūrvienības
Institūtā līdz 2020. beigām atradās arī Latvijas Gredzenošanas centrs, Latvijas floras herbārijs (tagad Rīgā, Kronvalda bulvārī 4), Augu kaitēkļu populāciju bioloģisko aģentu kolekcija un liela Entomoloģiskā kolekcija. Institūtam ir vairākas pētniecības bāzes: Engures Ornitoloģisko pētījumu centrs, Papes ornitoloģiskā stacija, Kalnāju Ornitoloģiskā stacija un Nacionālā ilgtermiņa ekoloģisko pētījumu tīkla Mazsalacas stacija, kas organizētas un intensīvi izmantojamas institūta zinātniekiem un studentiem.
Makss Amermanis
1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs Amermanis startēja stūrmaņa četrinieku airēšanas disciplīnā. Viņš bija viens no Vācijas airēšanas komandas Favorite Hammonia stūrmaņiem. Šajā disciplīnā viņš startēja tikai fināla brauciena kārtā, jo stūrmanis kvalifikācijas kārtā bija Gustavs Motss. Komanda šajā disciplīnā izcīnīja bronzas medaļu, startējot pirmajā fināla braucienā.
Lotsijs
Lotsijs var būr:
Konrāds Hībendāls
Konrāds Kristiāns Hībendāls (nl; dzimis, miris ) bija nīderlandiešu airētājs, olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs Hībendāls startēja stūrmaņa četrinieku airēšanas disciplīnā. Viņš bija viens no Nīderlandes komandas  	Minerva Amsterdam dalībniekiem. Komanda šajā disciplīnā izcīnīja sudraba medaļu startējot otrajā fināla braucienā.
Balvu Sporta centrs
"Balvu Sporta centrs" ir Latvijas futbola komanda no Balviem, kas pašlaik spēlē Latvijas 1. līgā.
Gērts Lotsijs
Gerhards Osvalds "Gērts" Lotsijs (nl; dzimis, miris ) bija nīderlandiešu airētājs, olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs Lotsijs startēja stūrmaņa četrinieku airēšanas disciplīnā. Viņš bija viens no Nīderlandes komandas  	Minerva Amsterdam dalībniekiem. Komanda šajā disciplīnā izcīnīja sudraba medaļu startējot otrajā fināla braucienā. Šajā disciplīnā viņš startēja kopā ar brāli, Paulu.
Gajānas olimpisko medaļnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Gajānas sportisti, kuri Olimpiskajās spēlēs ir ieguvuši medaļas.
Līdz šim Gajāna olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi tikai vienu olimpisko medaļu. 1980. gada Maskavas spēlēs bokseris Maikls Entonijs, svaru kategorijā līdz 54 kilogramiem izcīnīja bronzas medaļu.
Sportistu uzskaitījums
Iekļauti tie sportisti, kas olimpiskajās spēlēs Olimpiskajās spēlēs piedalījušies un izcīnījuši medaļas pārstāvot Gajānu.
Valdemārs (personvārds)
Valdemārs ir vīriešu personvārds. Seno ģermāņu valodā tā nozīme bija "spēcīgs un slavens" vai "spožs un slavens" (*Wald — 'spēks', 'spozme' un *mar — 'slava'). Latviešu kalendārā Valdemāra vārdadiena ir 11. decembrī.
Gajānas karognesēji olimpiskajās spēlēs
Šajā uzskaitījumā apkopoti Gajānas pārstāvji un sportisti, kas olimpisko spēļu oficiālajās ceremonijās nesuši valsts karogu.
Ukrainizācija
Ukrainizācija, pārukraiņošana jeb ukraiņošana ir politiski un/vai praktiski centieni palielināt ukraiņu valodas izmantošanu, veicināt tās attīstību un atbalstīt ukraiņu kultūras elementus dažādās sabiedrības dzīves jomās, piemēram, izglītībā, izdevējdarbībā, pārvaldē un reliģijā. Termins tiek izmantots arī, lai aprakstītu procesu, kurā atrodas ukraiņi vai pārkrievotie ukraiņi, pieņemdami ukraiņu kultūru un valodu.
Pirmā ievērojamā ukrainizācija notika 1917.—1918. gados neatkarīgās Ukrainas laikā, nākamais gadījums saistīts ar padomju nacionālo kadru atbalstīšanas politiku XX gadsimta 20. gados (ru — 'iesakņošanās'), kuras mērķis bija stiprināt padomju varu Padomju Ukrainas teritorijā un Krievijas PFSR dienvidu reģionos. Dažādās formās ukrainizācijas politika tika īstenota arī vairākos citos XX gadsimta Ukrainas vēstures periodos, kaut arī ar atšķirīgiem mērķiem un dažādos vēsturiskos kontekstos.
Ukrainizācija reizēm bijusi par līdzekli, lai labotu iepriekšējās asimilācijas politikas sekas, kuras mērķis bija apspiest vai pat izskaust ukraiņu valodu un kultūru no vairuma sabiedrības dzīves jomām, jo īpaši rusifikācijas laikos Krievijas Impērijā un PSRS, bet tāpat arī no pārpoļošanas un rumanizācijas dažos Rietumukrainas reģionos.
Pēc tam, kad Ukraina pasludināja savu neatkarību 1991. gadā, Ukrainas valdība uzsāka ukrainizācijas politiku, lai palielinātu ukraiņu valodas izmantošanu, vienlaikus vājinot tolaik noteicošās krievu valodas pozīcijas. Krievu valodas izplatība tika pakāpeniski samazināta valsts izglītības sistēmā, valdībā, valsts TV, radio programmās un filmās. Līdz 2017. gadam Izglītības likums Ukrainas ģimenēm piešķīra tiesības izvēlēties dzimto valodu skolām un mācībām. Taču šis likums tika mainīts 2017. gadā, lai padarītu ukraiņu valodu par galveno izglītības valodu visās skolās.
Rietumu historiogrāfijā termins "ukrainizācija" attiecas arī uz politiku un no tās izrietošo procesu, kas spiež Ukrainas teritorijās dzīvojošās etniskos mazākumus atteikties no savas identitātes, pārņemot ukraiņu kultūru un identitāti. Pēc Otrā pasaules kara Ukrainas PSR šāds process notika pirms dažu etnisko minoritāšu izraidīšanas un viņu kultūras mantojuma pārņemšanas.
Pēc Krievijas revolūcijas (1917—1923)
Pēc 1917. gada Krievijas revolūcijas Krievijas Impērija bija sabrukusi, un ukraiņi pastiprināja cīņu par neatkarīgu Ukrainas valsti. Pirmā pasaules kara un revolucionāro pārmaiņu haosā parādījās topošā Ukrainas valsts, taču tai neizdevās nodrošināt savu izdzīvošanu. Tā kā Ukrainas Centrālā Rada visus spēkus veltīja mēģinājumiem noturēt kontroli pār Ukrainu ārvalstu intervences un iekšējo karu apstākļos, tā varēja atļauties tikai ierobežotu kultūras attīstību. Tomēr pirmo reizi mūsdienu vēsturē Ukrainai bija pašai sava valdība, tika atvērtas simtiem ukraiņu skolu, un ukraiņu valoda beidzot tika lietota valsts lietās.
Kad Rada galu galā tika gāzta Vācijas atbalstītā apvērsumā (1918. gada 29. aprīlī), tika izveidots Pavlo Skoropadska vadītais Hetmanāts. Lai gan valdības stabilitāte bija visai relatīva un pats Skoropadskis, kā jau bijušais cara armijas virsnieks, runāja nevis ukraiņu, bet krievu valodā, viņš paspēja uzsākt iespaidīgu Ukrainas kultūras un izglītības programmu, nodrukāt miljoniem ukraiņu valodas mācību grāmatu jaunajām ukraiņu skolām, atvēra divas universitātes un vairākas pārveidoja par ukraiņu valodā strādājošām, nodibināja Ukrainas Zinātņu akadēmiju. Pēc tam izveidoja arī Pareizrakstības un terminoloģijas komiteju, kas uzsāka zinātnisko un metodoloģisko pētījumu programmu ukrainiskajā terminoloģijā.
Hetmanāta valdīšana beidzās līdz ar vācu evakuāciju un tika aizstāta ar Simona Petļuras direktorāta valdību. Tomēr Ukraina iegrima jaunā haosa vilnī, kurā pār to vienlaikus nāca divi iebrukumi no lielinieku spēkiem austrumos un no Polijas karaspēka Rietumos, kā arī postīja bruņotas bandas, kuras bieži vien nepieturējās pie vispār kaut kādas politiskas ideoloģijas. 1919. gada sākumā Kijivu ieņēma Sarkanā armija, kuras atnestā vara atcēla ukraiņu valodas īpašo statusu, lai gan pavēlēja skolās mācīt kādu no vietējām valodām.
Padomju Ukrainas sākumgados (1921—1931)
Kad lielinieki ieguva varu pār Ukrainu, jaunajai padomju valdībai bija savi iemesli pabalstīt bijušās Krievijas Impērijas nacionālās kustības. Mēģinot legalizēt un nostiprināt savu varu, lielinieku valdība bija daudz vairāk nobažījusies par politisko opozīciju, kas bija saistīta ar pirmsrevolucionāro kārtību, nevis par nacionālajām kustībām bijušajā impērijā. Krievijas Impērijas asimilācijas politikas atcelšana lielā mērā tika veikta, lai palīdzētu uzlabot padomju valdības tēlu un celtu tās popularitāti vienkāršajos iedzīvotājos.
1921. gadā Josifs Staļins lielinieku partijas X kongresā nosauca ukrainizāciju par neizbēgamu, jo apkārtējie ukraiņu apdzīvotie lauki neizbēgami pārvarēšot krievu valodas pašreizējo pārsvaru pilsētās, kā piemēru minot Rīgas pārlatviskošanos pusgadsimta laikā.
Līdz 1930. gadu sākumam Ukrainas kultūra piedzīvoja plašu atdzimšanu, pateicoties lielinieku politikai, kas pazīstama kā "iesakņošanās" politika ("koreņizacija"). Šajos gados visā republikā tika īstenota ukrainizācijas programma. Šādos labvēlīgos apstākļos Ukrainas nacionālās idejas sākotnēji turpināja attīstīties un pat izplatījās uz teritoriju ar tradicionāli jauktiem iedzīvotājiem austrumos un dienvidos, kas kļuva par daļu no Ukrainas padomju republikas. Ukrainas tautas komisāru padomes (UTKP) dekrēts "Par izglītības un kultūras iestāžu ukraiņošanas īstenošanu" (1923. gada 27. jūlijā) tiek uzskatīts par ukrainizācijas programmas sākumu. Drīzumā sekojušais 1. augusta dekrēts „Par vienlīdzīgu valodu tiesību īstenošanu un ukraiņu valodas lietošanas atvieglošanu” noteica ukraiņu valodas ieviešanu visos valsts iestāžu līmeņos, pieprasot no visiem tajās strādājošiem to iemācīties gada laikā. Daļa Ukrainas komunistu nostājās pretī šai programmai, lielākoties tāpēc, ka tajā laikā starp partijas biedriem dominēja cittautieši. Pretestība tika beidzot pārvarēta 1925. gadā ar izmaiņām partijas vadībā zem ukraiņu spiediena. 1925. gada aprīlī partijas Centrālā komiteja pieņēma rezolūciju par ukrainizāciju, pasludinot par tās mērķi "nostiprināt zemnieku savienību ar strādnieku šķiru" un celt kopējo padomju sistēmas atbalstu starp ukraiņiem. 1925. gada 30. aprīlī tika pieņemta kopīga UTKP un Zinātņu akadēmijas rezolūcija, kura par mērķi nosauca "padomju aparāta pilnīgu ukrainizāciju". Jau 1925. gada beigās tika atlaisti pirmie ierēdņi par nepakļaušanos ukrainizācijai, tomēr vēlāk šīs atlaišanas tika mainītas uz nosacītām. Ukrainas izglītības komisariāta uzdevums bija pārraudzīt šīs politikas īstenošanu. Tāpēc divi ar šo politiku visvairāk identificētie cilvēki ir Oleksandrs Šumskijs, 1923.—1927. gada izglītības komisārs, un Mikola Skripņiks, kurš stājās šai amatā 1927. gadā.
Ukraiņvalodīgā izglītības sistēma ievērojami paaugstināja lauku iedzīvotāju lasītprasmi ukraiņu valodā. 1929. gadā vairāk nekā 97% vidusskolas audzēkņu ieguva izglītību ukrainiski. un analfabētisms kritās no 47% (1926) līdz 8% 1934. gadā.
Tajā pašā laikā jaunie lasītprotošie ukraiņi pārvietojās uz pilsētām, kas strauji kļuva ukrainiskākas — gan pēc etniskā sastāva, gan izglītībā. No 1923. līdz 1933. gadam ukraiņu iedzīvotāju daļa Harkivā, tolaik Ukrainas PSR galvaspilsētā, pieauga no 38% līdz 50%. Līdzīgi procesi šai laikā notika arī citās pilsētās — no 27,1% līdz 42,1% Kijivā, no 16% līdz 48% Dņepropetrovskā, no 16% līdz 48% Odesā un no 7% līdz 31% Luhanskā.
Ukraiņošana tika rūpīgi īstenota arī valdības aparātā, Ukrainas komunistiskajā partijā un pakāpeniski tās vadībā, jo vietējo kadru pieņemšana tika īstenota kā daļa no iesakņošanās politikas. Tajā pašā laikā ukraiņu valodas lietošana tika veicināta darbavietās un valdības dokumentācijā. Sākotnēji partijas un valdības aparāti lielākoties sastāvēja no krieviski runājošiem, bet XX gadsimta 20. gadu beigās ukraiņi jau veidoja vairāk nekā pusi no Ukrainas komunistiskās partijas biedru skaita, un to skaits pieauga, kad tiem pievienojās bijušās "Borotbas" biedri, kuri līdz tam bija neatkarīgas kreisas Ukrainas aizstāvji. Ukrainas valdībā, kā arī apgabalu līmeņa vadībā, 1934. gadā ukraiņu īpatsvars sasniedza 50,3%, bet rajonu vadības līmenī to skaits sasniedza 68,8%. Pilsētu un ciemu līmenī ukraiņu pārstāvība pašvaldību iestādēs sasniedza attiecīgi 56,1% un 86,1%. Līdzīgi procesi notika arī citās valsts iestādēs; ukrainizācijas politika palielināja ukraiņu daudzumu līdz šādiem apmēriem: visu republikāņu Tautas komisariāta darbinieki (ministrijas) — 70—90%, apgabalu izpildvarā — 50%, rajonos — 64%, tiesu iestādēs — 62%, milicijā (policijā) — 58%.
Mēģinājums ukrainizēt bruņoto spēkus Ukrainā bija mazāk veiksmīgs, lai gan tika panākts neliels progress. Sarkano komandieru skola Harkivā veicināja ukraiņu karjeru karaspēkā. Līdz 1930. gadu vidum tika izdots laikraksts "Červona Armija". Tika mēģināts ieviest un paplašināt ukrainisku terminoloģiju un komunikāciju Ukrainā izvietotajās Sarkanās armijas vienībās. Šī politika sasniedza pat armijas vienības citos padomju reģionos, kurās dienēja ukraiņi. Piemēram, Padomju Klusā okeāna flotes sastāvā bija ukraiņu nodaļa, kuru pārraudzīja Semjons Rudņevs.
Tajā pašā laikā, neskatoties uz visas PSRS mērogā notiekošo antireliģisko kampaņu, tika izveidota Ukrainas nacionālā pareizticīgo baznīca un Ukrainas Autokefālā pareizticīgo baznīca. Sākotnēji lielinieku valdība vietējās baznīcas uzskatīja par instrumentu, lai apspiestu Krievijas Pareizticīgo baznīcu, kuru režīms vienmēr uzlūkoja ar lielām aizdomām, jo tā bija Krievijas Impērijas stūrakmens un sākotnēji stingrā opozīcijā pret režīma maiņu. Tāpēc valdība kādu laiku atbalstīja jauno Ukrainas nacionālo baznīcu, un UAPB ieguva daudz sekotāju starp Ukrainas zemniekiem.
Ukrainizācija sasniedza pat Krievijas PFSR dienvidos esošos reģionus, jo īpaši Donas un Kubaņas upju baseinus, kur pie jaukta iedzīvotāju sastāva vietējā dialektā bija spēcīga ukraiņu valodas ietekme. Ukraiņu valodas skolotāji, tikko beiguši padomju Ukrainas nesen atvērtās augstskolas, tika nosūtīti uz šiem reģioniem uz jaunatvērtajām ukraiņu skolām vai mācīt ukraiņu kā otro valodu krievu skolās. Tika uzsākta virkne vietējo laikrakstu publikāciju ukraiņu valodā, un skolās tika sākta ukraiņu valodas mācīšana. Kopumā šāda politika tika īstenotas trīsdesmit piecos Dienvidkrievijas administratīvajos rajonos.
Ukrainizācijas politikas noslāpēšana (1930. gadu sākums)
Sākot ar 1930. gadu sākumu, ukraiņošanas politika tika pēkšņi un reizēm asiņaini apturēta. "Ukraiņu buržuāziskais nacionālisms" tika pasludināts par galveno problēmu Ukrainā. Daudzi ukraiņu laikraksti, publikācijas un skolas tika pārveidoti uz krievu valodu.
Pamatā represijas sākās jau 1929.—1930. gados, kad tika arestēta liela ukraiņu inteliģences grupa un lielākā daļa no tās nošauta. Ukrainas vēsturē šī grupa bieži tiek saukta par "Nošauto atmodu" (uk). Taču publiski vēl tika ieturēta iepriekšējā līnija. Tikai 1932. gadā Staļins paziņoja, ka Ukrainas partijas organizācijās paslēpušies nacionālisti un ārvalstu aģenti, kas pastiprināja spiedienu pret ukraiņiem. Terors sasniedza augstāko līmeni 1933. gadā, četrus līdz piecus gadus pirms padomju mēroga "Lielās tīrīšanas", kura Ukrainai bija otrs trieciens. Lielāko daļu Ukrainas vadošo zinātnieku un kultūras līderu likvidēja, tāpat kā atlikušās Komunistiskās partijas "ukrainizētās" daļas.
Ukrainas Komunistiskās partijas 12. kongresā Maskavas ieceltais līderis Pāvels Postiševs paziņoja, ka "1933. gads bija ukraiņu nacionālistiskās kontrrevolūcijas sakāves gads." Šī „sakāve” iekļāva ne tikai ievērojamas Ukrainas zemnieku daļas fizisku iznīcināšanu, bet arī Ukrainas Autokefālās pareizticīgo baznīcas garīdznieku likvidāciju un Ukrainas intelektuāļu, rakstnieku un mākslinieku masveida ieslodzīšanu vai iznīcināšanu. Bijušais Padomju Ukrainas vadītājs un ukrainizācijas atbalstītājs Mikola Skripņiks 1933. gadā padarīja sev galu.