cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mārtiņš Jurevics
Filmogrāfija
Kā operators piedalījies vairāku īsfilmu, filmu un seriālu veidošanā:
Emīlijas iela (Jūrmala)
Emīlijas iela ir iela Jūrmalā, Dzintaru apkaimē. Emīlijas iela sākas krustojumā ar Turaidas ielu un beidzas krustojumā ar Ķemeru ielu. Kopējais ielas garums ir 370 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Emīlijas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Sabiedriskais transports
Pa Emīlijas ielu kursē 3. autobuss. Iepriekš pa ielu kursēja 8. autobuss.
Alfrēds Hajošs
Alfrēds Hajošs (hu; dzimis, miris ) bija ungāru peldētājs, futbola spēlētājs un menedžeris un arhitekts. Viņš ir pirmais mūsdieno olimpiskais čempions peldēšanā no Ungārijas. Hajošs ir startējis 2 vasaras olimpiskajās spēlēs, peldēšanā 1896. gada Atēnu un mākslas sacensībās 1924. gada Parīzes spēlēs. Olimpiskajās spēlēs kopā izcīnījis divas zelta medaļas un vienu sudraba medaļu.
Biogrāfija
Alfrēds Hajošs ir dzimis Ungārijas galvaspilsētā Budapeštā kā Arnolds Gūtmans. 13 gadu vecumā pēc tēva noslīkšanas Donavas upē viņš apņēmās kļūt par labu peldētāju. Par sava sportista karjeras vārdu viņš pieņēma Hajós (no ungāru valodas: jūrnieks).
Pirms olimpiskajām spēlēm Atēnās Hajošs bija kļuvis par Eiropas čempionu 100 metru brīvajā stilā 1895. un 1896. gadā.
Brīdī, kad notika 1896. gada vasaras olimpiskās spēles Atēnās ,Hajošs bija arhitektūras students. Tajās viņam ļāva sacensties, taču bija grūti iegūt universitātes atļauju izlaist kursu. Atgriežoties pēc olimpiskajām spēlēm, Politehniskās universitātes dekāns Hajošu neapsveica ar viņa olimpiskajiem panākumiem, bet tā vietā teica: "Jūsu medaļas mani neinteresē, bet es ar nepacietību vēlos dzirdēt jūsu atbildes nākamajā pārbaudījumā.
1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš startēja divās peldēšanas disciplīnās. Sacensības notika Zijas līcī, cīnoties ar jūras un līča spēkiem. 18 gadus vecais Hajošs ieguva savas divas zelta medaļas ārkārtīgi aukstā laikā (ūdens temperatūra bija aptuveni 55° F (13° C) ar 12 pēdu (4 m) lieliem viļņiem). 100 metru brīvā stila peldēšanā viņa rezultāts bija 1 minūte un 22.2 sekundes, bet 1200 metru brīvā stila peldēšanā — 18 minūtes un 22.2 sekundes. Hajošs vēlējās uzvarēt arī 500 metru peldēšanā brīvajā stilā, bet tā kā tās notika uzreiz pēc 100 metru peldējuma finiša un tieši pirms 1200 metru peldēšanas starta, tās nācās izlaist. Pirms 1200 metru peldējuma viņš savu ķermeni nosmērēja ar puscollu (vienu centimetru) biezu tauku slāni, taču izrādījās, ka tas maz aizsargā pret aukstumu. Pēc uzvaras sacensībās viņš atzinās, ka: "Mana griba dzīvot pilnībā pārvarēja manu vēlmi uzvarēt." Kamēr notika vakariņas par godu olimpiskajiem uzvarētājiem Grieķijas kroņprincis Konstantīns jautāja Hajošam, kur viņš ir iemācījies tik labi peldēt. Hajošs atbildēja: "Ūdenī". Nākamajā rītā Atēnu žurnāls Acropolis Hajošam bija devis iesauku Ungārijas delfīns. Viņš Atēnu olimpiskajās spēlēs bija jaunākais olimpisko medaļu ieguvējs.
Hajošu var uzskatīt par daudzpusīgu sportistu, jo 1898. gadā viņš uzvarēja Ungārijas 100 metru sprinta čempionātā, 400 metru barjerskrējienā un diska mešanā. No 1901. līdz 1903. gadam viņš spēlēja Ungārijas futbola izlasē un 1902. gada 12. oktobrī Vīnē piedalījās Ungārijas futbola izlases pirmajā starptautiskajā mačā. No 1897. līdz 1904. gadam viņš bija arī futbola tiesnesis, bet 1906. gadā — Ungārijas nacionālās futbola izlases treneris.
1924. gadā Parīzes olimpiskajās spēlēs mākslas sacensībās viņš piedalījās arhitektūrā, kura specializējās uz sporta objektiem. Viņa plānotajam sporta stadionam, kuru viņš izstrādāja kopā ar Dežē Lauberu, tika piešķirta sudraba medaļa. Sacensībās zelta medaļa netika pasniegta. Tādējādi viņš kļuva par vienu no tikai diviem olimpiešiem, kas jebkad ir ieguvuši medaļas gan sporta sacensībās, gan mākslas sacensībās olimpiskajās spēlēs.
Pazīstamākā Hajoša izstrādātā sporta bāze ir Alfrēda Hajoša Nacionālais peldēšanas stadions, kas uzcelts Budapeštā, Margaretā, Donavas upē. Stadions tika uzcelts 1930. gadā un vairākkārtīgi ir ticis izmantots Eiropas ūdens sporta čempionātos un citos starptautiskos sporta pasākumos.
1953. gadā Starptautiskā Olimpiskā komiteja viņam piešķīra olimpisko diplomu par nopelniem. Viņš ir Starptautiskās peldēšanas slavas zāles loceklis, un 1981. gadā viņš tika iekļauts arī Starptautiskās ebreju sporta slavas zālē.
Ēkas un būves
Viņa pirmās būves arhitektūrā tika veidotas jūgendstilā un eklektismā, vēlāk viņš pievērsās modernismam.
Lidija Skobļikova
Lidija Skobļikova (ru; dzimusi ) ir bijusī krievu-padomju ātrslidotāja.
Pēc sportistes karjeras beigām kļuvusi par ātrslidošanas treneri. Bijusi arī Krievijas Slidošanas federācijas prezidente. bija viena no sešiem cilvēkiem, kas atklāšanas ceremonijā ienes olimpisko karogu.
Emīla Dārziņa iela (Jūrmala)
Emīla Dārziņa iela ir iela Jūrmalā, Ķemeru apkaimē. Emīla Dārziņa ielas sākums sastāv no diviem posmiem. Pirmais posms sākas krustojumā ar Tukuma ielu, bet otrais posms sākas krustojumā ar Robežu ielu. Abi posmi saplūst pie Rucavas ielas. Emīla Dārziņa iela beidzas krustojumā ar Tūristu ielu. Kopējais ielas garums ir 1135 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu.
Emīla Dārziņa ielā satiksmes kustība lielākoties norit divās joslās; izņēmums ir atsevišķs posms no Robežu ielas līdz Rucavas ielai, kur satiksmes kustība notiek vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Sabiedriskais transports
Pa Emīla Dārziņa ielu kursē 5. mikroautobuss un 6. autobuss.
2014. gada ziemas paraolimpiskās spēles
2014. gada ziemas paraolimpiskās spēles bija vienpadsmitās ziemas paraolimpiskās spēles. Tās no 2014. gada līdz  notika Krievijas pilsētā Sočos. Paraolimpiskajās spēlēs startēja aptuveni 550 sportisti, kas pārstāvēja 45 Nacionālās Olimpiskās komitejas. Paraolimpiskajās spēlēs Latvija nestartēja.
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Soči par 22. ziemas olimpisko spēļu un 11. ziemas paraolimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēti, pārspējot Dienvidkorejas pilsētu Phjončhanu un Austrijas pilsētu Zalcburgu.
Sultāne Kosema
Izcelsme un pirmie gadi harēmā
Nav ticamu liecību par viņas dzīvi pirms iekļūšanas harēmā, pat dzimšanas gads nav zināms, taču tiek uzskatīts, ka viņa bija grieķiete vai bosniete. Pirmais vēstījums par viņas grieķu izcelsmi bija itāļu ceļotāja Pjetro della Valle vēstulē. 1615. gada 25. oktobrī no Stambulas viņš rakstīja par Sultāni Kosemu: "Šī bija meita, ja pareizi sapratu, grieķu priesterim no tālas valsts vai pilsētas apmēram divsimt jūdžu attālumā no Konstantinopoles." Viņas kristīgais vārds nav zināms, bet plaši izplatītā versija ir, ka viņas vārds bija Anastasija. Tiek uzskatīts, ka viņu kā verdzeni nopirka Bosnijas Sandžakbejs, un piecpadsmit gadu vecumā viņa jau bija harēmā. Viņai tika dots vārds Mahpeikere, kas nozīmē "mēness seja". Viņas otru vārdu - Kosema, kas nozīmē "vismīļākā", viņai deva Ahmeds I. Ir arī citas Kosemas vārda nozīmes interpretācijas. Pjetro della Valle, kurš pats studēja Osmaņu valodu, rakstīja, ka šis vārds nozīmē "bez matiem, un viņa to ieguva savas ādas dēļ. Bet saskaņā ar Islāma enciklopēdiju osmāņu valodā „Kosema” var nozīmēt “līderis, bara līderis, brīva, neatkarīga”.
Ahmeds kļuva par sultānu 13 gadu vecumā, viņam vēl nebija konkubīņu un bērnu, kas bija bīstami dinastijai. Tāpēc, pārkāpjot tradīcijas, viņa brālis Mustafa tika atstāts dzīvs, un mantinieku radīšana kļuva par jaunā sultāna galveno uzdevumu. Viņam tika pasniegtas konkubīnes. Brīdī, kad Kosema nokļuva Ahmeda harēmā, viņam jau bija vismaz viena favorīte. Ahmeda vecākais dēls Osmans no Mahfiruzes piedzima 1604. gadā dažus mēnešus pirms Kosemas vecākā dēla Mehmeda. Leslija Pīrsa raksta, ka Sultāne Kosema bija otrā vai trešā no konkubīnēm. Iespējams, sākumā Kosema neieņēma īpašu stāvokli harēmā, jo pēc tam Osmana Mahfiruze dzemdēja vismaz vēl vienu dēlu: Pjetro della Valle rakstīja, ka sultānam bija četri dēli no divām sievām. Pateicoties viņas inteliģencei un skaistumam, Kosema kļuva par Ahmeda iecienītāko favorīti un Haseki, 1610. gadu vidū, Sultāns Ahmeds I Kosemas ietekmē uz Veco pili nosūtīja sava pirmā bērna māti Mahfiruzi. Varbūt par viņu arī bija rakstījis Venēcijas vēstnieks Kontarini, kad 1612. gadā ziņoja, ka sultāns pavēlēja piekaut sievieti, kura aizkaitināja Kosemu. Kosemai bija daudz bērnu no sultāna, kas ļāva viņai sasniegt lielu varu, organizējot meitu un mazmeitu laulības ar augstām amatpersonām.
Haseki sultāne
Kā Haseki sultāne, Kosema tika uzskatīta par viņa mīļāko no visām un iznēsāja vairumu no viņa bērniem. Viņas laikā kā Haseki, Kosema saņēma 1000 akčes dienā un kā vairāku princešu mātei, viņai bija tiesības organizēt viņu laulības, kurām bija politiska nozīme.
Avots liecina, ka 1612. gadā dumpja laikā, kad tauta bija sacēlusies, dumpinieki iekļuva pilī un nogalināja Mahfiruzi, kura bija Ahmeda favorīte un viņa vecākā dēla sultāna Osmana māte. Kosema arī centās pasargāt savu vīrabrāli Mustafu no nāvessoda.
Kosemas ietekme uz sultānu ar gadiem pieauga un tiek teikts, ka viņa darbojās kā Ahmeda padomdevēja. Tomēr viņa bieži neiesaistījās nopietnās problēmās, jo Ahmeds nevēlējās tikt aizēnots vai kontrolēts. Kosema ir dažkārt apvainota centienos aizsargāt savu bagātību un varu, nevis dinastiju vai sultānu.
Kosemai arī darbojās kā prinču aizstāvei. Iespējams, ka troņa mantošanas likumu izmaiņas Ahmeda valdīšanas laikā ir viņas nopelns.
Mustafsa I un Osmana II valdīšanas laikā
Ahmeda I valdīšanas laikā Kosemai nebija lielas ietekmes politiskajā sfērā. Pēc viņa nāves 1617. gada 22. novembrī tronī tika celts viņa brālis Mustafa I, kurš, pretēji Osmaņu galma tradīcijām, netika nogalināts brīdī, kad Ahmeds kāpa tronī. Šo faktu galvenokārt izskaidro fakts, ka Ahmedam nebija bērnu, kad viņš kāpa tronī 13 gadu vecumā, kas nozīmē, ka viņa nāve draudēja pārtraukt dinastiju. Vēlāk lomu spēlēja divi faktori: pirmkārt, Mustafa bija garīgi atpalicis vai vismaz cieta no garīgiem traucējumiem, tāpēc viņu neuzskatīja par draudu; otrkārt, Mustafu nonāvēs  mēģināja glābt Kosema. 1612. gadā Venēcijas vēstnieks Saimons Kontarīni ziņoja, ka Kosema pierunāja Ahmedu nenogalināt Mustafu. Viņa teica, ka pats Ahmeds nebija vecākais sultāna dēls, bet liktenis viņu noveda pie troņa. Tāpēc Ahmedam nevajadzētu kaitēt brālim, pat ja tas ir pretrunā ar osmaņu paradumiem. Viņas motīvs, pēc Kontarini domām, bija tāds, ka "Ahmeda brālim izrādītā žēlastība vēlāk būtu izrādīta arī viņas dēliem, [pirmdzimtā] prinča brāļiem".
Pēc Mustafas kronēšanas Sultāne Kosema tika nosūtīta uz veco pili, kur tradicionāli tika nosūtītas visas mirušo sultānu konkubīnes un meitas. Mustafa bija sultāns tikai trīs mēnešus, 1618. gada 26. februārī viņu gāza no troņa, bet nogalināts viņš netika. Ahmeda 14 gadus vecais dēls Osmans kļuva par sultānu. Osmana māte nomira agri, jau 1615. gadā, Pjetro della Valle rakstīja, ka "sultāna pirmdzimtā dēla māte ir mirusi". Jau kopš Osmana bērnības Sultāne Kosema mēģināja nodibināt ar viņu draudzīgas attiecības. Osmans Sultānes Kosemas un viņas dēlu sabiedrībā mēdza karietē braukāties pa pilsētu, līdz Ahmeds I 1616. gadā aizliedza šīs pastaigas. Osmans ar cieņu izturējās pret pamāti un 1619. gadā pagodināja viņu ar trīs dienu vizīti Vecajā pilī. Neskatoties uz to, pirms došanās uz Hotinas karu, Osmans pavēlēja izpildīt nāvessodu Kosemas vecākajam dēlam Princim Mehmedam, baidoties no konkurenta. Kampaņa bija neveiksmīga, Osmaņu armija tika sakauta Hotinas kaujā, kas saasināja konfliktu starp sultānu un janičāriem. 1622. gada 19. maijā Mustafas mātes Sultānes Halimes un viņas znota Kara Davuta Pašā atbalstītā dumpja rezultātā Osmans tika izraidīts, sagūstīts un ieslodzīts Jedikulā, un 20. maijā viņš tika nogalināts. Osmanam nebija bērnu, kuri būtu pārdzīvojuši bērnību, lai gan viņam bija vairākas Haseki.
Mustafa atkal kļuva par sultānu, un Halime atkal saņēma Sultānes Mātes titulu. Sulišovskis ziņojumā par šiem notikumiem rakstīja: "Nekārtības, kas bija plosījušās četras dienas, nekavējoties apstājās, it kā nebūtu nekādu nemieru." Kosemai tas bija grūts periods, jo “Davudam Pašā bija divi dēli no sultāna [ Mehmeda III] meitas, un viņš uzskatīja, ka, ja noņemtu no ceļa” dzīvos Sultāna Ahmeda dēlus, “viņa paša dēli spēs iegūt augstāko varu, ”tāpēc viņš noorganizēja uzbrukumu Kosemas vecākajam dēlam Muradam. Zbaražskis aprakstīja šos notikumus šādi: “Vezīrs vispirms sūtīja einuhu, kam pilī bija ievērojams spēks, nožņaugt Muradu, vecāko no brāļiem. Tomēr zēna māte, kas dzīvoja citā, vecajā pilī, saņēmusi brīdinājumu vai pati nojautusi, ar pils hadžu, ierēdņu vai skolotāju palīdzību panāca paaugstinātu dēla aizsardzību, lai novērstu viņa slepkavību. Kad aukla jau bija apvilkta apkārt upura kaklam - un vizieris bija tuvu - ,viens no tur esošajiem sargiem nogalināja einuhu.
Otrā Mustafas valdīšana ilga līdz 1623. gada 10. septembrim. Tas bija nemierīgs laiks: Abaza Pašā sacēlās un pieprasīja sodu Osmana II slepkavām. Daudzi bija neapmierināti ar Halimes un Kara Davuda Pašā valdīšanu, kas bija kļuvis par lielvezīru. Jau 13. jūnijā, mēģinot nomierināt nemierniekus, Sultāne Māte atcēla Kara Davudu Pašā no amata, taču tas konfliktu neatrisināja, un decembrī Sipahi pievienojās sacelšanās dalībniekiem. 1623. gada janvārī arī vezīri sāka pieprasīt sodu Osmana slepkavām. Kad sākās bijušā sultāna slepkavības dalībnieku medības, Davuds Pašā paslēpās savas sievas istabās Topkapi harēmā, bet viņu tur atrada, sagrāba un nosūtīja uz Jedikulu. 7. janvārī dīvāna padome nolēma izpildīt Kara Davudam nāvessodu, un 1623. gada 18. janvārī viņam tika nocirsta galva. Visi Sultān
es Halimes mēģinājumi glābt situāciju un ar upuriem noturēt Mustafu tronī, cieta neveiksmi. Abaza Pašā 1623. gada maijā četrdesmit tūkstošu lielas armijas vadībā ielenca Ankaru. 1623. gada 30. augustā Kemankešs Kara Ali Pašā tika iecelts par lielvezīru un ar ulēmu (garīdznieku) palīdzību viņam izdevās pārliecināt Sultāni Halimi noņemt savu dēlu no troņa ar nosacījumu, ka Mustafa būs saudzēts. Rezultātā 1623. gada 10. septembrī Osmaņu tronī kāpa vienpadsmit gadus vecais Murads IV, Ahmeda I un Kosema dēls. Halime atgriezās vecajā pilī, Mustafa atkal tika nosūtīts uz krātiņu, kur viņš pavadīja visu atlikušo mūžu. Kopumā Sultāne Kosema Vecajā pilī nodzīvoja apmēram sešus gadus.
Sultāne Māte
Pirmā valdīšana
Pēc Muradas kronēšanas uz Sultāni Kosemu kritās aizdomas par apvērsuma organizēšanu, un viņai nācās attaisnoties šeiha al-islāma priekšā. Būdama jaunā padišaha māte, Kosema kļuva par Sultāni Māti un pārcēlās no Vecās pils uz Topkapi. Sakarā ar to, ka viņas dēls bija vēl ļoti jauns (11 gadus vecs), Kosema kļuva arī par valsts oficiālo reģentu no 1623. gada 10. septembra līdz 1632. gada 18. maijam.
Murada IV valdīšanas laikā impēriju caur dēlu lielākoties valdīja Kosema. Viņa piedalījās Divāna sapulcēs un turpināja to darīt pat tad, kad vairs nebija reģente.
Sākumā Impērijā valdīja anarhija; Safavīdu Impērija iekaroja Irāku, Anatolijas ziemeļos izcēlās nemieri, 1631. gadā janičāri iebruka pilī un nogalināja Lielvezīru, kā arī daudzus citus. Murads baidījās piedzīvot sava brāļa Osmana II likteni un nolēma nosptiprināt savu autoritāti. Viņš vēlāk mēģināja apspiest korupciju, kas bija izaugusi iepriekšējo Sultānu valdīšanā un kas netika apstādināta Kosemas laikā. Murada absolūta valdīšana sākās 1632. gadā, kad viņš apspieda visus tirānus un atjaunoja Sultāna pārākumu. Murads attālināja savu māti no valsts lietām. Tomēr viņš uzklausīja viņas viedokli, novērtējot viņas pieredzi un inteliģenci, turklāt Murada biežo militāro ekspedīciju laikā valdīja viņa. Viņai izdevās izglābt Ibrahimu, kad Murads pavēlēja izpildīt nāvessodu visiem saviem brāļiem.
Otrā valdīšana
Pirmajos Ibrahima valdīšanas gados vara atkal bija Kosemas rokās. Kosema saglabāja lielu ietekmi sava otrā dēla valdīšanas laikā, un gādāja, lai viņam apkārt būtu skaistas verdzenes, lai nodrošinātu dinastijas turpinājumu. Bet vēlāk mātes un dēla attiecības pasliktinājās, garīgi slimais Ibrahims bija nevaldāms. Ibrahima psihiskais stāvoklis, kā arī Osmaņu valsts kritiskā situācija, kas radās viņa valdīšanas rezultātā, strauji pasliktinājās. Ibrahims nonāca konkubīņu ietekmē un vispirms izsūtīja māti uz vasarnīcu ārpus Topkapi. Vēlāk kad Ibrahims uzzināja, ka Kosema un lielvezīrs plānoja viņu gāzt no troņa, viņš nogalināja lielvezīru un izsūtīja māti uz Iskendera-čelebi dārziem. Ibrahima iesāktais Kandijas karš izraisīja iedzīvotāju neapmierinātību, un līdz 1648. gadam visas galma frakcijas, ieskaitot pašu Kosemu, nonāca pie pārliecības, ka viņu pēc iespējas ātrāk vajag gāzt.
Nākamā gada vasarā notika sacelšanās, un sultāns Ibrahims galu galā tika gāzts no troņa. Kosema atbalstīja šo notikumu, rakstot lielvezīram : "Viņš tāpat neatstās varu ne man, ne tev. Visa valsts guļ drupās. Nekavējies ne mirkli un novāciet viņu no troņa!" Ibrahims ar mātes akceptu tika nožņaugts 1648. gada 18. augustā.
Trešā valdīšana
Milzīgas valsts galvā tagad atradās Ibrahima sešus gadus vecais dēls un Kosemas mazdēls Mehmeds. Līdz ar Mehmeda kāpšanu tronī viņa māte Turhana saņēma Sultānes Mātes titulu, taču visas titula privilēģijas vēl joprojām saņēma Kosema, kura ieguva titulu "Vecākā Sultāne Māte", kurš nekad netika izmantots ne pirms, ne pēc tam. Pieredzes trūkuma un jaunā vecuma dēļ - Turhanai tajā laikā bija nedaudz vairāk nekā divdesmit gadu - viņu no varas atbīdīja vairāk pieredzējusī Kosema. Pat stipendijā Turhana saņēma 2000 akčes, atšķirībā no 3000 akčēm, kurus saņēma Kosema.
Nāve
Sultāne Turhana Hatidže izrādijās par Kosemas lielāko ienaidnieci. Kad Turhana bija 12 gadus veca, viņu nosūtija uz Harēmu kā dāvanu no Krimas Hana Sultānei Kosemai, kura, visticamāk, uzdāvināja Hatidži kā favorīti Sultānam Ibrahimam. Ambiciozā Turhana atteicās padoties bez cīņas. Trīs gadu laikā, kamēr vara bija Kosemas rokās, Turhanai izdevās iegūt daudz atbalstītāju, starp kuriem bija arī galvenais melnais einuhs un lielvezīrs; tomēr janičāri joprojām palika Kosemas pusē. Neskatoties uz to, ka Kosema efektīvi pildīja reģenta pienākumus, tautas vidū sākās nemieri dēļ janičāru lielās ietekmes uz valsts politiku. Lielvezīra Meleka Ahmeda Pašā un janičāru korpusa vadības veiktie pasākumi budžeta deficīta novēršanai 1651. gada augustā izraisīja nemierus galvaspilsētā.
Apmēram tajā pašā laikā Turhana uzzināja, ka janičāri ar Sultānes Kosemas piekrišanu plāno saindēt Mehmedu IV un nodot troni citam viņas mazdēlam- Princim Suleimanam-, kura māte Sultāne Saliha Dilašuba viņiem šķita paklausīgāka. Turhana par šiem plāniem uzzināja no Melekes-Hatunas, vienas no Kosemas kalponēm, kura izrādījās par dubultaģentu. Naktī uz 1651. gada 2. septembri Turhanas atbalstītāji nogalināja Sultāni Kosemu viņas pašas istabās, lai gan nav zināms, vai slepkavība tika plānota un paveikta pēc Turhanas tiešas pavēles. Kā stāsta vēsturnieks Karačelebizade, kurš tajā laikā bija šeihs-al-Islāms, nāvessoda izpildītājs bija Uzuns Suleimans Aga ar saviem cilvēkiem. Viņi atrada Kosemu, paslēpušos vienā no harēma skapjiem, un nožņaudza viņu ar aizkaru virvi. Pēc Kosemas nāves viņas ķermenis vispirms tika nogādāts Vecajā pilī un tikai pēc tam tika apglabāts blakus Ahmedam I Sultāna Ahmeda mošejā.
Vsevoložska
Vsevoložska ir Sanktpēterburgas satelītpilsēta Ļeņingradas apgabalā Krievijā.
Sultāne Kosema
Bērni
Ir pilnīgi skaidrs, ka Murads IV, Ibrahims I un Princis Kasims bija Kosemas dēli, bet sultānes Aiše un Fatma- viņas meitas. Pētniekiem ir atšķirīgi viedokļi par Princi Mehmedu, Princi Suleimanu un sultānēm Hanzādi un Dževherhanu. Kosema apprecēja savas meitas ar ietekmīgiem valsts vīriem, kuri baudīja viņas atbalstu un faktiski veidoja viņas partiju.
Personība
Osmaņu impērijas Vēstures vārdnīcā Kosema tiek nosaukta par vienu no slavenākajām pils sievietēm. Kad Kosema vēl bija favorīte, viņu galvenokārt raksturoja kā skaistu un inteliģentu sievieti. Viņai nebija daudz varas un iespēju. Pjetro della Valle par viņu rakstīja, ka viņa ir "vairāk mīlīga nekā skaista". 1612. gadā Venēcijas sūtnis Saimons Kontarīni raksturoja Kosemu kā sievieti “skaistu un vērīgu un turklāt ... ar daudziem talantiem ... Viņa skaisti dzied, kā rezultātā turpina baudīt sultāna mīlestību ... Nav jau tā, ka visi viņu ciena, bet dažos gadījumos viņu uzklausa, un tā ir iecienīta valdnieka vēlme, lai viņa vienmēr būtu līdzās ... <...> Viņa ar lielu gudrību attur sevi no pārāk biežām sarunām [ar sultānu] par nopietnām lietām un valsts lietām." Šādas piesardzības mērķis bija nezaudēt sultāna labvēlību, kurš nevēlējās būt atkarīgs no sievietēm. Kontarini pēctecis Kristofers Valljērs 1616. gadā rakstīja par Kosemu: “Viņa var darīt visu, ko vēlas ar sultānu, un viņa ir pilnībā pārņēmusi viņa sirdi, un viņai nekas netiek liegts”. Līdz pēdējiem gadiem viņa saglabāja savu skaistumu. Kā Saimons Kontarīni 1645. gadā par viņu runāja: "Galvenā karaliene, slavenā Sultāne Kosema, ir veca, bet vēl skaista."
Egļu iela (Jūrmala)
Egļu iela ir iela Jūrmalā, Mellužu apkaimē. Egļu iela sākas krustojumā ar Upes ielu un beidzas krustojumā ar Kalēju ielu. Kopējais ielas garums ir 175 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Egļu ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
T1
T1 vai T-1 var būt:
Egļu iela (Jūrmala)
Ielu savienojumi
Egļu iela ir savienota ar šādām ielām:
Sultāne Kosema
Personība
Viss mainījās, kad Kosema kļuva par Sultāni Māti. Divdesmit piecus gadus viņa bija Sultāne Māte Murada un Ibrahima valdīšanas laikos, un vēl trīs gadus viņa bija mazdēla Mehmeda “Vecākā Sultāne Māte” (buyuk valide). Eiropieši atceras Hirremu, bet turki uzskata Kosemu par visspēcīgāko no sievietēm. Pīrsa Kosemu sauc par "pēdējo no spilgtajām un ietekmīgajām Haseki no Sieviešu Sultanāta". Kosema bija "prasmīga sazvērestībās un intrigās", tieši viņai tiek pieskaitīti nopelni par abu dēlu kronēšanu un mantojuma kārtības maiņu.
Saskaņā ar "Islāma enciklopēdiju", viņa atstāja atmiņu par sevi kā par "dāsnu, augstsirdīgu un prātīgu" sievieti.
Labdarība
Viņa finansēja apūdeņošanas darbus Ēģiptē un sniedza palīdzību nabadzīgajiem Mekas iedzīvotājiem. Kosema bija slavena ar saviem labdarības darbiem un vergu atbrīvošanu pēc 3 gadu kalpošanas. Kad viņa nomira, Konstantinopoles iedzīvotāji ievēroja trīs dienu sēras.
Džeroms K. Džeroms
Dzimis pie Birmingemas. Ģimene finansiāli bankrotēja, bet 13 gadu vecumā Džeroms kļuva par bāreni. 15 gadu vecumā Džeroms sāka strādāt dzelzceļa kompānijā. Nostrādāja četrus gadus, lasīdams pie sliedēm no vagoniem izkritušos ogļu gabalus. Vēlāk izmēģināja vairākus citus amatus, līdz 1885. gadā guva zināmus panākumus ar humoristisko darbu On the Stage — and Off, kur aprakstīja savu pieredzi teātra trupā. 1888. gadā apprecējās ar Elizabeti Stenliju Herisu, deviņas dienas pēc viņas iepriekšējās laulības šķiršanas. Medusmēnesi pāris pavadīja uz laivas Temzas upē, kas bija pamats Džeroma visslavenākā darba radīšanai.
Tiklīdz pāris atgriezās no ceļojuma, Džeroms ķērās pie rakstīšanas un radīja savu slavenāko darbu, kas izdots miljonos eksemplāru daudzās pasaules valodās. Vēlāk strādāja humoristiskos žurnālos, sarakstīja vēl vairākus darbus, kas tomēr nebija tik panākumiem bagāti, kā "Trīs vīri laivā".
Eiropas jūrasgrunduļi
Eiropas jūrasgrunduļi (Pomatoschistus) ir viena no jūrasgrunduļu dzimtas (Gobiidae) ģintīm, kas apvieno 14 dzelkņstarzivju sugas. Bentiskas zivis, izplatītas Eiropā (Ziemeļeiropu ieskaitot) un Āzijas pašos rietumos (Turcijā), kā arī Atlantijas okeāna austrumdaļā. Sastopamas gan jūrās, gan daļēji sāļos ūdeņos, gan saldūdeņos.
Latvijā un Baltijas jūrā
Latvijā sastopama divas Eiropas jūrasgrunduļu ģints zivju sugas: jūrasgrundulis (Pomatoschistus microps) un mazais jūrasgrundulis (Pomatoschistus minutus). Abas sugas masveidīgi sastopamas Baltijas jūras piekrastēs.
Kopīgās īpašības
Eiropas jūrasgrunduļi ir mazas, ieapaļas formas zivtiņas ar raibumotu ķermeni (ar sīkām svītriņām, plankumiņiem un punktiņiem). Lielākā daļa sugu mazākas par 10 cm. Galva nedaudz saplacināta no augšas. Kopumā šīs ģints sugas ir grūti atšķiramas no citām jūrasgrunduļu sugām, tā kā izskatās savstarpēji ļoti līdzīgas. Visdrošākā pazīme ir galvas kanālu atšķirīgā sistēma un jutīgo poru izvietojums uz galvas, tomēr tās nespeciālistiem ir grūti novērtējamas iezīmes. Ķermeni sedz sīkas, ktenoīdas zvīņas (uz galvas zvīņu nav). Sānu līnijā 36—75 zvīņas. Uz muguras divas spuras. Krūšu spurām visi stari iekļauti membrānā. Vēdera spuras saaugušas kopā, veidojot piltuvveida piesūcekni.
Sistemātika
Eiropas jūrasgrunduļu ģints (Pomatoschistus)
Vsevoložska
Vēsture
Pilsētu 1892. gadā dibinājis īstenais valsts padomnieks Pāvels Vsevoložskis (Павел Александрович Всеволожский), kuram šeit piederēja ārpilsētas īpašums. Otrā pasaules kara laikā no Vsevoložskas sākās t.s. Dzīvības ceļš.
Ekonomika
Vsevoložskā atrodas "Ford Motor Company" autobūves uzņēmums un "Nokian Tyres" riepu rūpnīca.
Cilvēki
Vsevoložska ir tramplīnlēcēja Vladimira Belousova (Владимир Павлович Белоусов, 1946) dzimtā pilsēta.
Igaunijas Nacionālā bibliotēka
Igaunijas Nacionālā bibliotēka (et) ir 1918. gada 21. decembrī dibināta nacionālā bibliotēka, kas atrodas Igaunijas galvaspilsētā Tallinā. Kopš 1919. gada bibliotēkai ir obligātā eksemplāra krātuves funkcija. Krājumā vairāk nekā 3,4 miljoni vienību.
Igaunijas Nacionālā bibliotēka kā Valsts bibliotēka (Riigiraamatukogu) dibināta 1918. gada 21. gada decembrī ar Igaunijas Pagaidu valdības lēmumu kā parlamenta bibliotēka. PSRS okupācijas laikā tās nosaukums bija Igaunijas PSR Valsts bibliotēka (Eesti NSV Riiklik Raamatukogu), 1953. gadā tā tika nosaukta Frīdriha Reinholda Kreicvalda vārdā.
Pašreizējā bibliotēkas ēka celta no 1985. līdz 1993. gadam. Līdz tam bibliotēka atradās bijušajā Igaunijas bruņniecības ēkā.
Pēters Regins
Pēters Regins (dk; dzimis ) ir Dānijas hokejists, spēlē centra uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2018) Regins pārstāv KHL klubu Helsinku "Jokerit".
Spēlētāja karjera
Reginu 2004. gada NHL draftā 3. kārtā izvēlējās Otavas "Senators". Pirms pievienošanās Senators komandai Regins spēlēja Dānijas klubā Herningas "Blue Fox" un Zviedrijas klubā Timrå IK. NHL Regins ir aizvadījis septiņas sezonas Otavas "Senators", Ņujorkas "Islanders" un Čikāgas "Blackhawks" komandās. 2015. gadā Regins pievienojās Helsinku "Jokerit", kur pašlaik ir arī komandas kapteinis.
Dānijas hokeja izlasē ir spēlējis septiņos Pasaules čempionātos.
Portugāļu ģeogrāfiskie atklājumi
Portugāļu ģeogrāfiskie atklājumi (port. Descobrimentos portugueses) ir daudzas teritorijas un jūras maršruti, kurus portugāļi atklāja 15. un 16. gadsimtā intensīvas jūras izpētes rezultātā. Portugāļu jūrasbraucēji bija eiropiešu aizjūras ekspedīciju avangardā, atklājot un kartografējot Āfrikas, Kanādas, Āzijas un Brazīlijas piekrastes, kas iesāka Lielo ģeogrāfisko atklājumu laikmetu. Metodiskas ekspedīcijas sākās 1419. gadā gar Rietumāfrikas piekrasti prinča Enrike Jūrasbraucēja aizbildniecībā, līdz 1488. gadā Bartolomeo Diašs sasniedza Āfrikas dienvidu punktu (Labās Cerības ragu) un iebrauca Indijas okeānā. Pēc desmit gadiem 1498. gadā Vasko da Gama vadīja pirmo ekspedīciju apkārt Āfrikai uz Indiju, sasniedzot Kalkutu, tādējādi atklājot jūrasceļu no Portugāles uz Indiju. Vēlāk portugāļu pētījumi turpinājās Dienvidaustrumāzijā, līdz 1542. gadā sasniedza Japānu. Bet vēl 1500. gadā portugālis Pedru Alvarišs Kabrals kļuva par pirmo eiropieti, kurš sasniedza Brazīliju.
Vēsture
1415. gadā, cenšoties iegūt kontroli pār Āfrikas piekrastes navigāciju, Portugāle iekaroja Seutu. Infants Enrike, vēlāk saukts par Jūrasbraucēju, jo veltīja savu dzīvi jūras izpētes ekspedīciju organizēšanai, bija labi informēts par Transsahāras tirdzniecības izdevīgumu un potencēm. Gadsimtiem ilgi tirdzniecības ceļus, pa kuriem veda vergus un zeltu, kas savienoja Rietumāfriku ar Vidusjūras reģionu caur Rietumsahāru, kontrolēja Portugālei naidīgās Ziemeļāfrikas musulmaņu valstis.
Tajā laikā eiropieši nezināja, kas atrodas tālāk aiz Nūna raga tagadējā Marokā, un grieza atpakaļ savus kuģus to sasniedzot. Senie jūrnieku mīti sauca to par kuģniecības galapunktu, un brīdināja par okeāna monstriem, kuģošanai nepieejamu jūru un dedzinošu Sauli, kas iznīcina jebkuru kuģi, kas uzdrošinās peldēt aiz šī raga. Taču Enrike jūrasbraucēji ignorēja šos brīdinājumus, un sākot ar 1421. gadu viņi regulāri peldēja tam garām, bet 1434. gadā viens no Enrike kapteiņiem Žils Eanešs aplieca Bohadoras ragu.
Par lielu tehnoloģisku lēcienu kļuva 15. gadsimta vidū karavellu izgudrošana. Tie bija nelieli burukuģi, kas spēja veikt ceļojumus tālāk, nekā citi tā laika eiropiešu kuģi. Kā portugāļu zvejas kuģu uzlabots variants, karavella spēja iziet ārpus pierastās piekrastes kabotāžas brauciena zonas, un droši iet atklātā okeānā. Navigācijai portugāļi izmantoja efemerīdas, jo šī metode 15. gadsimtā būtiski attīstījās. Efemerīdu tabulas veica revolūciju navigācijā, ļaujot izskaitļot ģeogrāfisko platumu. Tomēr precīza ģeogrāfiskā garuma aprēķināšana vairākus gadsimtus jūrasbraucējiem vēl nebija sasniedzama. Regulāri braucieni ar karavellām kļuva arvien tālāki, vidēji jūrasbraucējiem virzoties uz dienvidiem par vienu grādu gadā. Senegālas piekrasti un Zaļo ragu Dinišs Diašs sasniedza 1445. gadā, bet 1446. gadā Alvaru Fernandešs tika gandrīz līdz tagadējās Sjerraleones krastiem.
Konstantinopoles krišana 1453. gadā un pilsētas nonākšana Osmaņu impērijas kontrolē deva lielu triecienu kristīgajai pasaulei, un tirdzniecības ceļi uz Austrumiem Eiropai tika slēgti. 1455. gadā pāvests Nikolajs V izdeva bullu Romanus Pontifex, kas apstiprināja iepriekšējo bullu Dum Diversas (1452. g.), nododams visas zemes un jūras, kas atklātas aiz Bohadoras raga, portugāļu karaļa Afonsu V un viņa pēcteču valdīšanā, ieskaitot tirdzniecību un no musulmaņiem un pagāniem atkarotās teritorijas. Tas kļuva par mare clausum politikas sākumu Atlantijā. Karalis, kurš uzzināja no dženoviešiem par jūrasceļu uz Indiju, pasūtīja no Fra Mauro pasaules karti, kas 1459. gadā nonāca Lisabonā.
1456. gadā Djegu Gomešs sasniedza Kaboverde arhipelāgu. Nākamajā desmitgadē vairāki kapteiņi Enrike dienestā, tai skaitā dženovietis Antonio da Noli un venēcietis Aloizijs Kada Mosto, atklāja pārējās salas, kas tika apgūtas vēl 15. gadsimtā. 1460. gados portugāļi atklāja Gvinejas līča piekrasti, kas ir bagāta ar zeltu un ziloņkaulu.
Portugāļu atklājumi pēc prinča Enrikes nāves
1461. — 1462. gadā Pedru de Sintra sasniedza Sjerraleones krastus un deva nosaukumus tās daudzajiem ģeogrāfiskajiem objektiem. Princis Enrike mira 1460. gada novembrī, pēc kā ekspedīciju finansēšana izbeidzās, līdz 1469. gadā Lisabonas tirgonis Fernans Gomišs neieguva monopoltiesības uz tirdzniecību Gvinejas līcī apmaiņā pret pienākumu ik gadu izpētīt 100 jūdzes uz dienvidiem, piecu gadu garumā. Ar šo finansējumu jūrasbraucēji Žuans de Santarens, Peru Eškobars, Lupo Gonzavešs, Fernans de Po un Pedru de Sintra veica pat vairāk, kā viņš solīja. Viņi sasniedza dienvidu puslodi un Gvinejas līča salas, tai skaitā 1471. gadā Santome un Prinsipi. Dienvidu puslodē viņi navigācijai izmantoja Dienvidu Krusta zvaigznāju.
Šajā reģionā sākās tirdzniecība ar aluviālo zeltu ar arābu un berberu tirgoņiem, bet 1481. gadā kronētais Žoau II izlēma Zelta Krastā uzcelt San Džordži da Mina faktoriju. 1482. gadā Djegu Kans atklāja Kongo upes grīvu, bet 1486. gadā tika līdz Keipkrosai (mūsdienu Namībija).
1488. gadā Bartolomeu Diaša ekspedīcija aplieca Āfrikas dienvidu ragu, kuru nosauca par "vētru ragu" (Cabo das Tormentas) un izmeta enkuru Moselbāja līcī, bet pēc tam devās uz austrumiem līdz Greitfišas upes grīvai, nokļūstot no Atlantijas okeāna Indijas okeānā. Vienlaicīgi Peru da Koviļjans, kuru karalis slepeni aizsūtīja sameklēt Presbiteri Johananu un "garšvielu zemes", sasniedza Indiju un Etiopiju, kur ievāca svarīgu informāciju par Sarkano jūru un Kenijas piekrasti, un noskaidroja, ka jūrasceļš uz Ostindiju ir iespējams. Drīz vien Vētru ragu Žoau II pārdēvēja par "Labās Cerības ragu" (Cabo da Boa Esperança), jo jūrasceļa iespējamība uz Indiju deva optimistiskas perspektīvas tirdzniecībai, kā arī apgāza priekšstatus vēl no Ptolemeja laikiem, ka Indijas okeāns no visām pusēm ir ieskauts ar sauszemi.
Edinburgas prospekts
Edinburgas prospekts ir iela Jūrmalā, kas savieno Dzintaru un Bulduru apkaimes. Edinburgas prospekts sākas krustojumā ar Turaidas ielu un beidzas līkumā ar Vienības prospektu. Kopējais ielas garums ir 2820 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Edinburgas prospektā satiksmes kustība notiek divās joslās. Ielā ir savrupmāju apbūve.
Edinburgas prospekts iet gar dzelzceļa līniju, kas savieno Tukumu un Rīgu. Uz prospekta atrodas Dzintaru un Bulduru dzelzceļa stacijas. Tāpat uz Edinburgas prospekta atrodas Bulduru bibliotēka un Jūrmalas būvvalde.
Portugāļu ģeogrāfiskie atklājumi
Tordesiljasas līgums
Divas reizes 1485. un 1488. gadā Kristofors Kolumbs piedāvāja karalim Žoau II realizēt ideju sasniegt Indiju rietumu virzienā, taču abas reizes saņēma oficiālu atteikumu. Karalis atteica, jo bija pārliecināts, ka Kolumba aprēķinātais attālums 800 ligas (3860 km.) līdz Indijai bija pārāk optimistisks. Bet, tā kā 1487. gadā Diašs aplieca Āfrikas dienvidu galu, portugāļi uzskatīja, ka austrumu virzienā ceļš būs daudz īsāks. Rezultātā Kolumbs ar savu priekšlikumu vērsās pie Kastīlijas un Aragonas valdnieka. 1492. gadā katoļu karaļi iekaroja Granādas emirātu, kas parasti nodokļu veidā apgādāja Kastīliju ar Āfrikas precēm, un nolēma finansēt Kolumba ekspedīciju uz rietumiem, cerībā lauzt portugāļu monopolu pār Rietumāfrikas tirdzniecības ceļu uz "Indiju" (Āzijas dienvidiem un austrumiem). 1492. gada 12. oktobrī Kolumbs sasniedza Karību jūras salas, bet jau 1493. gada 4. maijā divus mēnešus pēc Kolumba ekspedīcijas atgriešanās, katoļu karaļi saņēma Aleksandra IV bullu (Inter caetera), saskaņā ar kuru visas zemes uz rietumiem un dienvidiem no līnijas, kas savieno Zemes polus, un iet simts ligas uz rietumiem un dienvidiem no jebkuras Azoru salas vai Kaboverdes salas, tāpat arī vēlāk visas Indijai piederošās kontinentālās un salu teritorijas pieder Spānijai. Tas neapmierināja Portugāli, kura nevarēja vairs pretendēt uz nesen atklātajām zemēm uz austrumiem no šīs līnijas.
Edinburgas prospekts
Ielu savienojumi
Edinburgas prospekts ir savienots ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Pa Edinburgas prospektu kursē 4. autobuss.
Portugāļu ģeogrāfiskie atklājumi
Tordesiljasas līgums
Portugāļu karalis Žoau II nebija apmierināts ar tādu izkārtojumu, uzskatot, ka bulla viņam dod pārāk maz zemju no viņa galvenā mērķa, Indijas. Tādēļ viņš uzsāka sarunas ar Spānijas karali Ferdinandu II un karalieni Izabellu I par robežu pārcelšanu uz rietumiem, kas tam ļautu pretendēt uz nesen atklātajām zemēm uz austrumiem no šīs līnijas.
Vienošanās tika noslēgta 1494. gadā parakstot Tordesiljasas līgumu, kurš sadalīja pasauli starp abām valstīm. Pēc šī līguma Portugāle "ieguva" visas zemes aiz Eiropas robežām uz austrumiem no līnijas, kas iet 270 ligas uz rietumiem no Kaboverdes salām (kas tajā laikā jau piederēja Portugālei), tādējādi iegūstot kontroli pār Āfriku, Āziju un Dienvidamerikas austrumiem (Brazīliju). Spāņi ieguva visas zemes uz rietumiem no šīs līnijas, kas tajā laikā pārsvarā bija neizpētītas teritorijas, bet vēlāk izrādījās, ka iekļauj Amerikas kontinenta rietumu daļu un Klusā okeāna salas.
Vasko da Gamas ekspedīcija uz Indiju
Pēc Tordesiljasas līguma slēgšanas un tiešas konkurences novēršanas ar Spāniju portugāļu pētījumi un kolonizācija uz austrumiem no nospraustā meridiāna strauji turpinājās. Jaunā karaļa Manuela I valdīšanas laikā 1497. gada jūlijā nelielā izpētes flote, kas sastāvēja no četriem kuģiem un 170 ekspedīcijas locekļiem Vasko da Gamas vadībā, pameta Lisabonu. Decembrī flote sasniedza Greitfišas upi, vietu, no kurienes Diašs devās atceļā, un turpināja virzīties nezināmajos ūdeņos. 1498. gada 20 maijā ekspedīcija sasniedza Kalikutu. Vasko da Gamas mēģinājumi iegūt labākos tirgošanās noteikumus neizdevās atvesto preču zemās vērtības dēļ, salīdzinājumā ar dārgajām precēm, kas tur tika tirgotas. Pēc diviem Indijā pavadītajiem gadiem Vasko da Gama ar palikušajiem 55 apkalpes locekļiem ar triumfu atgriezās Portugālē un kļuva pirmie eiropieši, kas nokļuva Indijā pa jūrasceļu.
1500. gadā otrā lielā flote ar trīspadsmit kuģiem un 1500 ekipāžas locekļiem devās atkal uz Indiju. Pedru Alvariša Kabrala vadībā flote veica pirmo izsēšanos Brazīlijas krastā, bet vēlāk Indijas okeānā viens no Kabrala kuģiem atklāja Madagaskaru (1501. g.), kuru vēlāk 1507. gadā daļēji izpētīja Tristans da Kuņa. Maurīciju atklāja 1507. gadā, Sokotra tika okupēta 1506. gadā. Tajā pat gadā Lorenco oe Almeida izsēdās Šrilankā, austrumu salā, kuru viņš nosauca par "Taprobani", paņemot nosaukumu no grieķu ģeogrāfa Megasfena aprakstītā Maķedonijas Aleksandra karagājiena 4. gadsimtā pr.Kr. Pirmās portugāļu faktorijas Āzijas kontinentā tika izveidotas Koči un Kalikutā (1501. g.), bet pēc tam Goa (1510. g.).
"Garšvielu salas" un Ķīna
1511. gadā Alfonsu de Albukerki ieņēma Malaku, Portugālei svarīgu Āzijas tirdzniecības centru. Nostiprinoties Malakā, Albukerki nosūtīja vairākas vēstniecības. Duarte Fernandešs kļuva par pirmo eiropiešu diplomātu, kurš apmeklēja Siāmu (mūsdienu Taizemi).
Cenšoties uzzināt tā saucamo "garšvielu salu" atrašanās vietu, Moluku salas, galvenokārt Banda salas, tajā laikā vienīgo muskatriekstu un krustnagliņu avotu, kas bija galvenais ceļojuma galamērķis Indijas okeānā, viņš izsūtīja ekspedīciju Antonju di Abreu vadībā. Viņi kļuva par pirmajiem eiropiešiem, kas 1512. gada sākumā bija nokļuvuši Banda salās. Pēc tam Abreu devās uz Ambona salu, kur viņa viceadmirāļa Fransišku Serrana kuģis nogrima. Serrans iestājās sultāna Ternates dienestā, tādējādi saņemot atļauju uzcelt portugāļu faktoriju - cietoksni uz galvenās sultanāta salas Ternates, Sv. Jāņa Kristītāja fortu, kas nostiprināja portugāļu klātbūtni Malajas arhipelāgā.
1513. gada maijā Džodži Alvarešs, viens no portugāļu sūtņiem, sasniedza Ķīnu. Neskatoties uz to, ka viņš izsēdās Lindina salas krastā Pērļupes deltā, pirmais eiropietis, kas izsēdās Ķīnas kontinentālajā dienvidu piekrastē, bija Rafaels Pestrello, slavenā Kristofora Kolumba radinieks, kurš 1516. gadā ieradās Guanžou uz portugāļu kuģa ar malaiziešu komandu, lai šeit noorganizētu tirdzniecību. Fernans Pirešs de Andrade apmeklēja kantonu 1517. gadā un atklāja tirdzniecību ar Ķīnu. Bet 1557. gadā portugāļi saņēma atļauju apmesties Makao.
Lai nostiprinātu tirgošanās monopolu Afonsu de Albukerki 1507. un 1515. gadā ieņēma Ormuzas salu, no kuras bija atkarīga kontrole pār Hormuza šaurumu Persijas līcī, bet pēc tam nodibināja diplomātiskas attiecības ar Persiju. 1513. gadā Adenas ieņemšanas mēģinājuma laikā, Albukerki ekspedīcija iegāja Sarkanajā jūrā caur Bābelmandeba šaurumu izsēdās Kamarana salā. 1521. gadā karaspēks Antoniu Korreja vadībā ieņēma Bahreinu, kas ļāva gandrīz astoņdesmit gadus portugāļiem valdīt pār šo Persijas līča arhipelāgu. Massajas osta bija pats tālākais ziemeļu punkts Sarkanajā jūrā, kur bija nostiprinājušies portugāļi, līdz kamēr 1541. gadā Eštevana da Gamas flote pavirzījās līdz pat Suecai.
Saragosas līgums
Drīz pēc Magelāna ekspedīcijas portugāļi sāka pieņemt mērus savu pozīciju stiprināšanā "garšvielu salās", uzceļot Ternatē fortu. 1525. gadā Spānijas karalis Kārlis I nosūtīja vēl vienu ekspedīciju uz rietumiem Maluku salu kolonizācijai, uzskatot, ka saskaņā ar Tordesiljasas līgumu viņi darbojas Spānijas zonā. Magelāna šauruma rajonā viens no kuģiem tika ar vētru aiznests uz dienvidiem, sasniedzot 56° dienvidu platuma grādu, kur tā ekipāža domāja, ka ieraudzīja "pasaules malu"; viņi pirmie aplieca Hornas ragu. Ekspedīcija gāja uz savu mērķi ar lielām grūtībām, noenkurojoties pie Tidores salas. Konflikts ar blakus esošajiem portugāļiem Ternatē bija neizbēgams. Bruņota pretimstāvēšana turpinājās visu nākamo desmitgadi.
Tā kā ar Tordesiljasas līgumu nebija nosprausta austrumu robeža, bet abas valstis bija ieinteresētas konflikta novēršanā, tika veiktas pārrunas un konsultācijas. No 1524. līdz 1529. gadam portugāļu un spāņu speciālisti tikās Badahosā un Elvašā, cenšoties atrast antimeridiānu priekš Tordesiljasas līguma, kurš pārdalītu pasauli divās vienādās puslodēs. Katra karaliste norīkoja pa trim astronomiem un kartogrāfiem, trim jūrasbraucējiem un trim matemātiķiem. No portugāļu puses padomē piedalījās kartogrāfs un kosmogrāfs Lopo Homems, bet no spāņu puses Diogu Ribeiru. Padome sanāca vairākas reizes, tomēr vienoties nespēja. Tajā laikā bija neiespējami precīzi noteikt ģeogrāfisko garumu, un katra pētnieku grupa centās nodot salas savai valdībai. Punkts visās šajās sarunās tika pielikts 1529. gadā pēc ilgām pārrunām ar Saragosas līguma parakstīšanu, ar kuru Maluku salas tika nodotas Portugālei, bet Filipīnas Spānijai.
Vēlākie atklājumi
Starp 1525. un 1528. gadu Portugāle nosūtīja vairākas ekspedīcijas uz Maluku salu rajonu. Gomešu de Sikeiru un Diogu da Roku Ternates gubernators Horhe de Menezešs aizsūtīja uz ziemeļiem, un viņi kļuva par pirmajiem eiropiešiem, kas sasniedza Karolīnu salas, kuras tie nosauca par "De Sikeiras salām". 1526. gadā Horhe de Menezešs noenkurojās pie Vaigeo salas, Papua-Jaungvinejā. Portugāļu Austrālijas atklāšanas teorija tiek balstīta uz tā laika aktīvu pētniecisko darbību tajā regionā, un ir viena no vairāk pamatotajām Austrālijas agrīnās atklāšanas teorijām. Saskaņā ar to Austrālijas pirmatklājēji ir Krištovans de Mendonsa un Gomešs de Sikeira.
1543. gadā trīs portugāļu tirgoņi kļuva par pirmajiem eiropiešiem, kas sasniedza Japānu un nepastarpināti tirgojās ar to. Pēc Fernana Mendešu Pintu ziņām, kurš piedalījās šajā ceļojumā, viņi atkuģoja līdz Tanegasimai, atstāja lielu iespaidu uz vietējiem iedzīvotājiem ar saviem šaujamieročiem, kurus japāņi drīzumā spēja nokopēt un izgatavot lielā vairumā.
Adelina Sotņikova
Adelina Sotņikova (ru; dzimusi ) ir krievu daiļslidotāja.
sportiste izcīnīja zelta medaļu individuālajās sacensībās, kļūstot par pirmo Krievijas daiļslidotāju, kas uzvar šajā disciplīnā Olimpiskajās spēlēs. 2012. gada Ziemas Jaunatnes Olimpiskajās spēlēs izcīnījusi sudraba medaļu, 2011. gada Pasaules čempionātā junioriem kļuvusi par čempioni. Divreiz karjeras laikā ieņēmusi 2. vietu Eiropas čempionātā (2013, 2014).
Tipiskie jūrasgrunduļi
Tipiskie jūrasgrunduļi jeb vienkārši jūrasgrunduļi (Gobius) ir viena no jūrasgrunduļu dzimtas (Gobiidae) ģintīm, kas apvieno 28 dzelkņstarzivju sugas. Bentiskas zivis, izplatītas Eiropā, Āfrikā un Āzijā, Atlantijas un Indijas okeānā. Sastopamas gan jūrās, gan daļēji sāļos ūdeņos, gan saldūdeņos.
Latvijā un Baltijas jūrā
Latvijā sastopama viena tipisko jūrasgrunduļu ģints zivju suga — melnais jūrasgrundulis (Gobius niger). Sastopams galvenokārt Baltijas jūras rietumdaļā, bet novērots līdz Helsinkiem un Botnijas līcim. Jūras austrumdaļā melnais jūrasgrundulis kopumā ir ļoti rets ieceļotājs. Latvijas piekrastē konstatēts dažas reizes.
Kopīgās īpašības
Tipiskie jūrasgrunduļi ir nelieli vai vidēji lieli jūrasgrunduļi ar iegarenu, druknu, no sāniem nedaudz saplacinātu ķermeni. Mazākais ģintī ir Salamansas jūrasgrundulis (Gobius salamansa), kura ķermeņa garums nepārsniedz 3,5 cm. Lielākais — Madagaskaras jūrasgrundulis (Gobius hypselosoma), kurš var sasniegt 25 cm garumu. Tipisko jūrasgrunduļu ķermeni sedz galvenokārt cikloīdas zvīņas, ieskaitot pakausi un reizēm arī vaigu vākus, sānus sedz ktenoīdas zvīņas. Sānu līnijā 30—65 zvīņas. Uz muguras divas spuras. Krūšu spurām 2—3 stari vairak vai mazāk ārpus membrānas. Vēdera spuras saaugušas kopā, veidojot piltuvveida piesūcekni.
Sistemātika
Tipisko jūrasgrunduļu ģints (Gobius)
Kristiāns Frīdrihs Šmits fon der Launics
Kristiāns Frīdrihs Launics, no 1814. gada Kristiāns Frīdrihs Šmits fon der Launics (de, 1773—1832), bija vācbaltiešu luterāņu mācītājs un rakstnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1773. gada 17. oktobrī mājskolotāja Johana Magnusa Launica (1740—1809) un viņa sievas Lavīzes Dorotejas, dzimušas Štegmanes, ģimenē.
Mācījās pie Durbes draudzes novada mācītāja Johana Kristapa Baumbaha, tad Frankfurtes pie Oderas licejā (1789-1790) un universitātē (1790-1791). 1791. gadā viņa tēvs kļuva par Grobiņas un Saraiķu luterāņu mācītāju un Kristiāns Frīdrihs Launics turpināja teoloģijas studijas Getingenes Universitātē (1791-1793).
Strādāja par palīgmācītāju Grobiņā un Saraiķos, 1797. gadā Jelgavā sāka iznākt pirmais vispārīga satura žurnāls latviešu valodā Latviskā Gada Grāmata un jaunais K. F. Launics bija viens no līdzstrādniekiem šī izdevuma tapšanā. 1802. gadā Vitenbergas Universitāte viņam piešķīra goda doktora grādu (Dr. phil. h. c.). Pēc tēva nāves 1809. gadā viņš kļuva par Grobiņas mācītāju un 1817. gadā panāca, ka Piltenes bruņniecība viņu ierakstīja savā matrikulā ar Šmita fon der Launica vārdu, kas pārgāja uz viņa mantiniekiem.
1823. gadā kļuva par Grobiņas diecēzes prāvestu un Kurzemes luterāņu baznīcas konsistorijas piesēdētāju. 1824./1825. gadā latviešu tautskolu ierīkošanas komisija izstrādāja 244 pantu plašu Kurzemes tautskolu likumprojektu. Likumprojekts paredzēja, ka mācības sniedzamas latviešu valodā un to veic speciāli sagatavoti skolotāji. Visiem Kurzemes bērniem jābūt vienlīdzīgām tiesībām baudīt skolās izglītību un tā sniedzama par brīvu. 1831. gadā viņu iecēla par konsistorijas valdes locekli un latviešu tautskolu ierīkošanas komisijas locekli. Viņš rūpējās par latviešu skolu atvēršanu un mājmācību.
Miris 1832. gada 19. jūlijā.
Darbi
Pēc dzimtbūšanas atcelšanas Launica raksti norādīja uz jaunu posmu latviešu dzīvē. Starp tiem atrodami:
Skubijs Dū: Akciju sabiedrība "Mistērija"
Skubijs Dū: Akciju sabiedrība "Mistērija" (en) ir ASV animācijas seriāls, kas balstīts uz Hanna-Barbera tēliem no animācijas seriāla "Skubijs Dū". Seriālu rādīja ASV televīzijas kanālā Cartoon Network no līdz. Seriāls stāsta par jauniešu komandu un viņu suni, kas izmeklē četru pusaudžu pazušanas apstākļus un citas pārdabiskas lietas.
Latvijā seriāla pirmo sezonu rādija LNT.
819. gads
819. gads ir gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Jakobs de la Rouss
Jakobs de la Rouss (sv, dzimis ) ir zviedru hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2022) de la Rouss spēlē SHL komandā Färjestad BK.
Spēlētāja karjera
Iepriekš spēlējis AHL komandās Hamiltonas "Bulldogs" un Sentdžonsas "IceCaps", kā arī NHL komandās Monreālas "Canadiens" un Detroitas "Red Wings", Sentluisas "Blues".
Zviedrijas hokeja izlases sastāvā ir spēlējis 2018. gada Pasaules čempionātā un izcīnījis zelta medaļu.