cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Volga
Etimoloģija
Pēc Vladimira Toporova uzskatiem Volgas nosaukums ir baltu izcelsmes. Šajā teritorijā dzīvojošie balti zināja, ka tā ir ļoti gara upe, pa to ilgi jābrauc, un tā nebeidzas, tāpēc sākumā šo upi sauca "Ilgā". Šo sākuma skaņu "I" krieviski apzīmēja ar mīkstinājuma zīmi. Tā kā mīkstinājuma zīmi vārda sākumā neliek, tad to aizvietoja ar skaņu "v": "vilga" (ar cieto "v"). Tā šī mīkstinājuma zīme pārvērtās par cieto zīmi. Cietā zīme krievu valodā tiek paskaidrota ar "o" palīdzību.
Citas versijas nosaukuma izcelsmi saista ar Baltijas somu valodām (piemēram, fi, et — 'balts').
Veģetārisms
Veģetārisms ir uztura veids, kura pamatā ir augu valsts barība (augļi, dārzeņi, graudaugi, rieksti, sēklas u.c.), bet netiek ēsti produkti, kas iegūti, nogalinot dzīvniekus (visu veidu gaļa). Plašākā nozīmē par veģetārismu var runāt arī kā par dzīvesveidu, jo daļa veģetāriešu apsvērumus, kuru dēļ tie mainījuši savu uzturu, attiecina arī, piemēram, uz izturēšanos pret dzīvnieku izmantošanu izklaidei vai uz apģērba izvēli un citiem dzīves aspektiem.
Iemesli šāda uztura izvēlei var būt saistīti ar morāli, reliģiju, kultūru, ētiku, estētiku, ekoloģiju, sabiedrību, ekonomiku, politiku, gaumi vai veselību.
Veģetārismu mēdz iedalīt vairākos paveidos, piemēram, vienā no tiem nav olu, bet citā nav nekādu produktu, kas iegūti no dzīvnieku ķermeņiem, t.sk. piena produkti un medus. Teiksim, vegānu uzturā nav nekādu dzīvnieku izcelsmes produktu, turklāt pēc plašākas definīcijas vegāni nelieto šos produktus arī apģērbā un citur (vilna, zīds, kažokādas, ādas, kosmētika utt.).
Pareizi veidotu veģetāru uzturu Latvijas Republikas Veselības ministrija atzinusi par veselīgu jebkura vecuma cilvēkiem. Ministrija ir izstrādājusi ieteikumus veselīgam veģetāram uzturam, norādot, ka arī veģetārā uzturā nozīmīgi ir tādi dzīvnieku valsts produkti kā olas un piena produkti, atsevišķos gadījumos arī zivis un jūras produkti vai putnu gaļa. Kopš 2018. gada ikvienas Latvijas skolas skolniekam ir tiesības mācību iestādē saņemt kvalitatīvu veģetāro uzturu.
Vairāku pētījumu rezultātā ir atklāts, ka veģetārisms var būtiski samazināt risku saslimt ar vēzi, sirds un citām slimībām.
Veģetārisma paveidi un vēsture
Dzīvnieku izcelsmes produkti izplatītākajos veģetārisma paveidos
Uztura veidi, kas saistīti ar veģetārismu
Jāpiezīmē, ka vairums veģetāriešu izvairās arī no tādiem produktiem, kuros ir sastāvdaļas, kas iegūtas, nogalinot dzīvniekus, turklāt šīs sastāvdaļas var nebūt norādītas uz iepakojuma. Tie izvairās, piemēram, no sieriem, kuros mēdz būt himozīns, no želatīna (no dzīvnieku ādām, kauliem un cīpslām), dažu cukura veidu balināšanai tiek izmantotas kaulu ogles (piem., cukurniedru cukurs, bet ne cukurbiešu cukurs) un alkoholisku dzērienu (alus, vīna) dzidrināšanai reizēm tiek izmantoti želatīns vai sasmalcināti vēžveidīgie vai storu dzimtas zivis. Morālu apsvērumu dēļ tie veģetārieši, kuri ēd olas, nereti dod priekšroku olām, kas iegūtas no vistām, kuras nav turētas būros.
Daļēja veģetārisma paveidi
Par daļēju veģetārismu mēdz dēvēt uztura paveidus, kuros ir galvenokārt augļi un dārzeņi, bet ir arī atsevišķi neveģetāri produkti. Šādu uzturu nereti izvēlas tie, kas nolēmuši samazināt gaļas patēriņu vai pakāpeniski kļūt par veģetāriešiem. Šo uztura paveidu nosaukumi tiek atvasināti no vārda "veģetārisms". Striktāki veģetārieši gan reizēm šādus jaukta uztura paveidus uzlūko kritiski.
Turklāt daži cilvēki, kas sevi uzskata par veģetāriešiem, patiesībā ir tikai daļēji veģetārieši.
Jēdziena izcelsme
Britu "Veģetāriešu biedrība", kas dibināta 1847. gadā esot "izveidojusi vārdu "veģetārisms" no latīņu "vegetus", kas nozīmē dzīvīgs, mundrs, možs (tā šie veģetārieši aprakstīja sajūtu, ko rada veģetārs uzturs)". Tomēr vārdnīcās nereti teikts, ka šis jēdziens radies no angļu vārda "vegetable" (dārzenis, augs).
Oksfordas angļu valodas vārdnīcā norādīts arī, ka vārds "veģetārisms" ir lietots vēl pirms "Veģetāriešu biedrības" dibināšanas, bet plašāka šī vārda lietošana sākusies līdz ar "Veģetāriešu biedrības" dibināšanu Reimsgeitā 1847. gadā.
Latviešu valodā vārds "veģetārisms" lietots vismaz kopš 20. gadsimta sākuma.
Vēsture
Senākās liecības par veģetārismu kā ideju, ko atbalsta ievērības cienīgs cilvēku skaits, minētas Senās Indijas sakarā un saistībā ar Senās Grieķijas civilizāciju Dienviditālijā un Grieķijā 6. gadsimtā p.m.ē. Abos gadījumos uzturs bija cieši saistīts ar nevardarbību pret dzīvniekiem un šo ideju atbalstīja dažādas reliģiskās grupas un filosofi. Līdz ar Romas impērijas pievēršanos kristietībai vēlīnajā hellēnisma periodā veģetārisms Eiropā praktiski izzuda. Dažos mūku ordeņos viduslaiku Eiropā askētisma dēļ gaļas lietošanu ierobežoja vai aizliedza, bet turpināja ēst zivis. Veģetārisms Eiropā atdzima Francijas teritorijā tikai Renesanses laikā. Plāšāk izplatīts tas kļuva 19. un 20. gadsimtā.
Pirmā veģetāriešu biedrība tika dibināta Anglijā 1847. gadā pēc tam arī Vācijā, Nīderlandē un citur. Starptautiskā veģetāriešu apvienība — nacionālo biedrību apvienība tika dibināta 1908. gadā.
1927. gadā arī Latvijā tika dibināta bezpeļņas organizācija "Latvijas veģetāriešu biedrība". 20. un 30. gados tā regulāri rīkoja priekšlasījumus, pavārmākslas kursus, ekskursijas un izstādes saistībā ar veselīgu un dabai draudzīgu dzīvesveidu.
Šobrīd vegānisma kustībā Latvijā izceļas trīs organizācijas – “Dzīvnieku brīvība”, “Riga Animal Save” un “AUGam”, kas rīko lielāko daļu aktivitāšu, projektu un cita veida iniciatīvu, tādējādi popularizējot vegānismu un mudinot samazināt dzīvnieku produktu patēriņu.
20. gadsimta gaitā veģetārisma popularitāte auga pateicoties dažādiem iemesliem — veselības, ētiskiem un pēdējā laikā arī ekoloģiskiem un ekonomiskiem. Mūsdienās Indijas veģetārieši, kas ir galvenokārt laktoveģetārieši, veido vairāk nekā 70% no pasaules veģetāriešu kopskaita. Tie ir aptuveni 20 — 40% Indijas iedzīvotāju un tikai mazāk nekā 30% procenti indiešu regulāri ēd gaļu. Aptaujas ASV liecina, ka tikai 1 — 2.8% pieaugušo amerikāņu neēd gaļu (t.sk. putnu un zivs gaļu).
Veselības aspekti
Veģetārisms uzskatāms par veselīgu un dzīvotspējīgu uztura veidu. ASV un Kanādas uztura speciālistu organizācijas atzinušas, ka pareizi saplānota veģetāra ēdienkarte pilnībā nodrošina vajadzīgās uzturvielas ikvienā vecumā, un plaša mēroga pētījumi pierādījuši, ka veģetārisms ievērojami samazina vēža, sirds išēmijas un citu nāvējošu saslimšanu risku. Arī Latvijas Republikas Veselības ministrija „piekrīt apgalvojumam, ka veģetāriešu un vegānu uzturs ir veselīgs un augu valsts pārtikas produkti spēj sniegt cilvēkam visas nepieciešamās uzturvielas". Ķermeņa uzturēšanai nepieciešamās barības vielas, olbaltumvielas un aminoskābes atrodamas zaļo lapu dārzeņos, graudos, pākšaugos, riekstos, koncentrētās sulās vai sojas pienā.
ASV un Kanādas uztura speciālisti atzīst: „Veģetārs uzturs piedāvā vairākas priekšrocības, tai skaitā mazāku piesātināto tauku, dzīvnieku proteīna un holesterīns daudzumu uzturā, augstāku ogļhidrātu, šķiedrvielu, magnija, kālija, folātu patēriņu, tādus antioksidantus kā C un E vitamīni”. Veģetāriešiem kopumā ir mazāks ķermeņa svars, zemāks holesterīna līmenis un asinsspiediens, tos retāk skar sirds slimības, hipertonija, 2. tipa diabēts, nieru slimības, osteoporoze, Alcheimera un citas slimības.
Uzturvērtība
Rietumu veģetāriešu diēta parasti bagāta karotinoīdiem, bet satur salīdzinoši maz garo omega — 3 taukskābju savienojumu un B12 vitamīna. Vegāniem var trūkt B grupas vitamīnu un kalcija, ja tie pietiekamā daudzumā neēd kāpostus, zaļos lapu dārzeņus, tempeh un tofu. Liels daudzums šķiedrvielu, folijskābes, C un E vitamīnu, magnija, kā arī zems piesātināto tauku patēriņš vērtējami kā veģetāra uztura labvēlīgākie ieguvumi.
Olbaltumvielas
Uzņemto olbaltumvielu daudzums veģetārā un vegāniskā uzturā ir tikai mazliet mazāks kā gaļēdājiem, un tas ir pietiekams, lai nodrošinātu jebkura cilvēka ikdienas vajadzības pēc olbaltumiem, ieskaitot sportistus un kultūristus. Hārvarda Universitātē veiktie pētījumi, kā arī citi pētījumi ASV, Lielbritānijā, Kanādā, Austrālijā, Jaunzēlandē un vairākās Eiropas valstīs apstiprinājuši, ka veģetārs uzturs nodrošina vairāk nekā pietiekamu olbaltumu daudzumu, ja vien pieejami un tiek lietoti daudzveidīgi augu olbaltumu saturoši produkti. Olbaltumvielas veidotas no aminoskābēm, tādēļ nereti bažījas par iespēju uzņemt pietiekamu neaizvietojamo aminoskābju (tādu, kuras ķermenis nespēj sintezēt pats) daudzumu. Piens un olas ar tām pilnībā nodrošina ovolaktoveģetāriešus, savukārt no augu produktiem visas astoņas neaizvietojamās aminoskābes kaut cik vērā ņemamā daudzumā satur soja, kaņepju sēklas, čia (spāņu salvijas) sēklas, amarants, griķi un kinoja. Taču nav nepieciešams uzņemt olbaltumus tieši no šiem produktiem — visas neaizvietojamās aminoskābes var iegūt, ēdot dažādus, aminoskābju ziņā savstarpēji papildinošus augu produktus, piemēram, rīsus (vēlams brūnos) ar pupām, humosu (zirņu pastēti) ar maizi (vēlams pilngraudu) un dārzeņiem. Turklāt nav obligāti šos produktus ēst kopā vienā ēdienreizē — pilnīgi pietiek vienkārši ievērot dažādību augu olbaltumu saturošu produktu lietošanā.
Dzelzs
Veģetārs uzturs parasti satur tikpat daudz dzelzs kā neveģetārs, taču no augiem dzelzs sliktāk uzsūcas organismā, kā no gaļas, un šo absorbciju var kavēt citas produktā esošās vielas. Veģetāri dzelzs avoti uzturā ir melnās pupiņas, Indijas rieksti, sarkanās pupiņas, lēcas, auzu pārslas un milti, rozīnes, cūku pupas, sojas pupas, daudzi brokastu pārslu maisījumi, saulespuķu sēklas, aunazirņi, tomātu sula, tempeh, melase, pilngraudu maize, zemenes, spināti, griķi. Vegānu uzturs parasti ir bagātāks ar dzelzi, jo piena produktos nav daudz dzelzs. Dzelzs rezerves veģetāriešu organismā ir mazākas, kā neveģetāriešiem, un dzelzs deficīts ir biežāk novērots sievietēm un bērniem (vīriešiem — retāk), kuri ir veģetārieši vai vegāni; taču dzelzs deficīta anēmija veģetāriešu vidū ir reta.
B12 vitamīns
Ieteikums lietot uztura bagātinātājus tika mainīts, kad pētījumi atklāja, ka papildus B12 uzņemšana var kavēt šī vitamīna dabīgās formas absorbciju. Pēdējos gados pētījumu skaits par B12 avotiem pieaudzis un Hirosimas Universitātes zinātnieki izstrādājuši metodes ar B12 bagātu augu izaudzēšanai.
Taukskābes
Veģetārā uzturā neietilpst zivis — galvenais omega-3 taukskābju avots, taču arī vairāki augu izcelsmes produkti bagāti ar šīm taukskābēm, piemēram, soja, valrieksti, ķirbju sēklas, rapšu eļļa, bet jo sevišķi kaņepju sēklas, čia sēklas un linsēklas. Augu pārtika var nodrošināt alfa-linolēnskābi, bet ne garās omega-3 grupas taukskābes EPA un DHA, kas nelielā daudzumā atrodamas olās un piena produktos. Veģetāriešiem, un jo sevišķi vegāniem, ir zemāks EPA un DHA līmenis kā gaļēdājiem. Kaut arī nav zināma kāda negatīva pazemināta EPA un DHA līmeņa ietekme uz veselību, maz ticams, ka alfa-linolēnskābe spēj to vērā ņemami paaugstināt. Pēdējā laikā vairāki ražotāji sākuši piedāvāt veģetārus uztura bagātinātājus, kas satur no aļģēm iegūtu ekstraktu ar DHA, vai ar abām taukskābēm — DHA un EPA. Nepārstrādātas aļģes nav derīgas šo taukskābju papildināšanai, jo satur par daudz joda, līdz ar to lietojamas ierobežotā daudzumā. Tomēr dažas aļģes, kā spirulīna, ir labs gamma—linolēnskābes (GLA), alfa-linolēnskābes (ALA), linolskābes (LA), stearidonskābes (SDA), eikozapentaēnskābes (EPA), dokozaheksaēnskābes (DHA) un arahidonskābes (AA) avots uzturā.
H
H ir latīņu alfabēta astotais burts.
Veģetārisms
Kalcijs
Ar uzturu uzņemtais kalcija daudzums veģetāriešiem un gaļēdājiem neatšķiras. Nedaudz vājāka kaulu mineralizācija novērota tiem vegāniem, kuri neapēd pietiekami zaļo lapu dārzeņu, kas ir bagātīgs kalcija avots. Veģetāriešiem šādu parādību nenovēro.
D vitamīns
D vitamīna līmenis veģetāriešiem nav zemāks kā citiem (lai gan pētījumi rāda, ka vairumam iedzīvotāju tas ir par zemu ). Nepieciešamo D vitamīna daudzumu var saražot arī pats cilvēka organisms, pietiekami lielās un saprātīgās devās ļaujoties saules UV starojumam. Tādi produkti kā piens, sojas piens un graudi var pastiprināt D vitamīna veidošanos; apmēram pusglāze sēņu, kas pēc novākšanas paturētas saules gaismā 5 minūtes, var nodrošināt 2700 IU D vitamīna. Tiem, kas nesaņem pietiekami daudz saules gaismas vai D vitamīnu saturošas pārtikas, nepieciešams šo vitamīnu uzņemt ar uztura bagātinātājiem vai medikamentiem.
Mirstība un mūža ilgums
1999. gadā, salīdzinot sešus plašus Rietumu valstīs veiktus pētījumus, tika konstatēts, ka mirstības rādītāji viszemākie ir zivju ēdājiem (koeficients 0,82), tiem sekoja veģetārieši (0,84) un tie, kas gaļu ēd retumis, un visbeidzot — regulāri gaļas ēdāji (1,00) un vegāni (1,00). Kad pētījumā tika iegūti precīzākie rezultāti (ņemot vērā, ka sākotnējos rezultātus ietekmēja arī tādi ar veģetārismu tieši nesaistīti faktori kā, piemēram, dzimums, vecums, alkoholisko dzērienu lietošana, smēķēšana u.c.), mirstības koeficients veģetāriešu vidū bija 0,94.
Rakstā "Britu veģetāriešu mirstība" norādīts, ka “britu veģetāriešiem ir zema mirstība, salīdzinot ar citām sabiedrības grupām. Pētījumā ņemot vērā tikai atšķirības gaļas ēšanā/neēšanā, viņu mirstības koeficients ir līdzīgs, kā neveģetāriešiem, kas vedina domāt, ka šī priekšrocība izskaidrojama ar citiem, uzturu nesaistītiem faktoriem, kā zems smēķētāju īpatsvars un caurmērā augsts sociāli ekonomiskais statuss, vai arī citiem diētas aspektiem, nevis izvairīšanos no gaļas un zivīm.”
"The Adventist Health Study" ir medicīnisku pētījumu projekts par Septītās dienas adventistu sagaidāmo mūža ilgumu. Šis ir vienīgais pētījums starp citiem ar līdzīgu metodoloģiju, kas uzrāda kādas veģetārisma priekšrocības. Pētnieki konstatējuši, ka dažādas izvēlēto dzīvesveidu kombinācijas var ietekmēt sagaidāmo mūža ilgumu pat par 10 gadiem. Pētot dažādus dzīvesveidus, veģetārs uzturs var dot papildus 1,5 — 2 gadus mūža ilguma. Pētnieki secinājuši, ka „izredzes uz ilgāku mūžu starp Kalifornijas adventistiem — sievietēm un vīriešiem — ir augstākas kā jebkuram citam no aprakstītās populācijas kā jebkurai citai no pētītām sabiedrības grupām”, kur vīriešu vidējais mūža ilgums ir 78,5 gadi un sieviešu — 82,3 gadi. To Kalifornijas adventistu sagaidāmais mūža ilgums, kas nodzīvojuši līdz 30 gadu vecumam, ir 83,3 gadi vīriešiem un 85,7 gadi sievietēm.
Statistikas pētījumi par ilgmūžību dažādos Eiropas reģionos saistībā ar šiem reģioniem raksturīgajiem uztura veidiem ir uzrādījuši, ka Francijas dienvidos, kur izplatīts Vidusjūras uztura veids (maz gaļas, daudz augu) iedzīvotāju mūža ilgums ir lielāks nekā Francijas dienvidos, kur gaļu saturošs uzturs ir izplatītāks.
Pārtikas drošība un saindēšanās draudi
Bailes saindēties ar dažādiem dzīvnieku izcelsmes pārtikas produktiem pēdējos gados mudinājušas arvien vairāk cilvēku izvēlēties daļēji veģetāru vai veģetāru uzturu. Šīs bailes saistītas ar putnu gripu mājputnu gaļā, mutes un nagu sērgu jēra gaļā, polihlorētajiem bifenila savienojumiem kultivētajos lašos, dzīvsudrabu zivīs, augstu dioksīna koncentrāciju dzīvnieku izcelsmes pārtikā, mākslīgo augšanas hormonu, antibiotiku un govju trakumsērgas ierosinātājiem liellopu gaļā. Tiek uzskatīts, ka veģetārisms samazina risku inficēties ar E.coli baktērijām (viens no zarnu nūjiņas veidiem). Šī uzskata paudēji norāda uz saistību starp pārtiku, kas satur ar E.coli un industriālajām gaļas un piena ražotnēm. Saskaņā ar dažādu organizāciju atzīto, Kreicfelda-Jakoba slimība cilvēkiem cieši saistīta ar govju trakumsērgas ierosinātājiem liellopu gaļā. Toksīni, piemēram, svins un dzīvsudrabs var uzkrāties dzīvnieku izcelsmes produktos augstākā koncentrācijā, kā atzīts par veselībai nekaitīgu. Augļi un dārzeņi var būt piesārņoti ar pesticīdu paliekām vai aizliegtām ķimikālijām, ko lieto augļu nogatavināšanai. Vairāki neseni salmonellas infekcijas uzliesmojumi, ieskaitot inficēšanos no zemesriekstu sviesta, saldēto un uzpūsto dārzeņu uzkodām liecina, ka arī veģetāra pārtika var būt piesārņota.
Medicīniskās nostādnes
Rietumu medicīnā pacientiem dažkārt tiek ieteikts pāriet uz stingru veģetāru diētu. Savukārt tādas Austrumos radušās alternatīvās medicīnas sistēmas kā Ājurvēda un Siddha nosaka veģetāru uzturu kā standartu.
Fizioloģija
Izplatītākais zinātniskais viedoklis ir, ka cilvēks fizioloģiski visvairāk piemērots visēdāja uzturam. Veģetāro Resursu Grupa, starp citu, atzinusi, ka cilvēki pēc dabas ir visēdāji, balstoties uz cilvēka spēju sagremot gaļu tikpat labi kā augu barību. Cita, neliela, bet uzstājīga grupa, uzskata, ka cilvēks anatomiski ir tuvāks augēdājiem — cilvēkam ir garš zarnu trakts un nav smailu zobu, kā visēdājiem un plēsējiem. Cilvēka zobi, ieskaitot salīdzinoši neasos acu zobus, vairāk līdzinās zālēdāju dzīvnieku, nekā plēsēju vai vairuma visēdāju dzīvnieku zobiem. Uzturzinātnes eksperti uzskata, ka senie cilvēkveidīgie sāka ēst gaļu būtisku klimata izmaiņu rezultātā pirms 3 — 4 miljoniem gadu, kad meži un džungļi izkalta, to vietā nāca klajas pļavas ar vākšanas un medību iespējām. Saskaņā ar kādu pētījumu, izvēlētā olbaltuma veids — augu vai dzīvnieku — atspoguļojas veģetāriešu un visēdāju matu olbaltumvielās.
Ētika
Dažādi ētiski apsvērumi ir motivējuši cilvēkus izvēlēties veģetārismu. Mūsdienās var runāt pat par dzīvnieku aizstāvības ētiku, jo dažādās pieejas šiem jautājumiem ir radījušas atsevišķu diskusiju loku. Pastāv uzskats, ka dzīvnieku izcelsmes produktu ražošana, dzīvnieku nogalināšana un šo produktu patērēšana ir neētiska. Piemēram, tā uzskata cilvēki, kas atzīst dzīvnieku tiesības, cilvēki, kas nepiekrīt, ka ir pareizi nodarīt sāpes vai kaitējumu justspējīgām būtnēm vai cilvēki, kas uzskata, ka dzīvnieku nogalināšana ir nepieņemama kā tāda.
Pastāv arī uzskats, ka, kaut arī gaļas ražošana un patērēšana varētu būt pieņemama, apstākļi, kādiem tiek pakļauti dzīvnieki gaļas industijā, ir neētiski. 1975. gadā tapusī Pītera Singera grāmata "Dzīvnieku atbrīvošana" varētu būt uzskatāma par dzīvnieku aizstāvības kustības aizsākumu un tai ir bijusi būtiska ietekme uz "ētisko veģetāriešu" un vegānu uzskatiem. Rietumvalstīs "ētiskā veģetārisma" uzskati izplatījās, parādoties industriālajai lopkopībai — dzīvnieku audzēšanai, kurā tie lielākoties tiek turēti šaurās telpās un pie maksimāli taupīgiem apstākļiem. Visbiežāk tādos apstākļos tiek turētas cūkas, dējējvistas, broileri un gaļas teļi. Industriālās lopkopības ietekmē zemkopība ir zaudējusi agrāko nozīmi — mūsdienu fermās pret dzīvniekiem izturas tikai kā pret preci. Tā rezultātā daudzi uzskata, ka izturēšanās pret dzīvniekiem gaļas un citu dzīvnieku izcelsmes produktu ražošanā, liek atteikties no gaļas un citiem dzīvnieku izcelsmes produktiem.
Par labu veģetārismam pastāv arī dažādi ētiski apsvērumi, kas neattiecas uz dzīvnieku tiesībām. "Ekoloģiskos veģetāriešus" motivē globālās sasilšanas radītie draudi. Čikāgas Universitātē veikts pētījums liecina, ka pāriešana uz veģetāru uzturu samazinātu oglekļa izmešu daudzumu 1,4 reizes vairāk nekā tādu automašīnu kā Toyota Camry nomaiņa ar hibrīdautomobiļiem. Tā iemesls ir milzīgais metāna daudzums, kas rodas dzīvnieku audzēšanas rezultātā (metāna ietekme uz "siltumnīcas efektu" ir par 32% lielāka nekā oglekļadioksīda ietekme). Arī lopbarības patēriņam ir ietekme šajā sakarā — lai saražotu 1 kg gaļas, nepieciešami aptuveni 8 kg graudu. Daudzi veģetārieši uzskata, ka šī iemesla dēļ gaļas ēšanai ir liela nozīme bada problēmas saasināšanai visā pasaulē.
Reliģija
Hinduismā un džainismā veģetārisms tiek īpaši izcelts kā ieteicams uzturs atšķirībā no kristietības un islāma. Budisms kopumā neaizliedz gaļas ēšanu, tomēr Mahājānas budismā veģetārisms tiek izcelts kā līdzeklis iejūtības vairošanai, turklāt pirmais no budisma ētikas pamatprincipiem ir aizliegums nogalināt. Citas konfesijas, kas aizstāv nepieciešamību izvēlēties veģetāru uzturu, ir Septītās dienas adventisti, rastafari un Harē Krišnas kustība.
Ekoloģija
"Ekoloģiskais" jeb "vides veģetārisms" balstās uzskatā, ka gaļas un citu dzīvnieku izcelsmes produktu ražošana masveida patērēšanai īpaši industriālajā lopkopībā neatbilst idejai par ilgtspējīgu attīstību vai ir kaitējoša videi kādā citā veidā. Jaunākie pētījumi apstiprina šādus uzskatus. Saskaņā ar 2006. gada ANO paziņojumu lopkopības industrija ir viens no lielākajiem vaininiekiem vides degradācijā. Mūsdienu dzīvnieku audzēšanas metodēm ir būtiska ietekme uz ūdens un gaisa piesārņojumu, zemes degradāciju, klimata pārmaiņām un sugu daudzveidības samazināšanos. Ziņojumā tika secināts, ka "lopkopības sektors ieņem otro vai trešo vietu nopietnāko vides problēmu veicinātāju vidū gan globālos, gan lokālos jautājumos".
Turklāt lopkopība tiek uzskatīta par vienu no lielākajiem cēloņiem "siltumnīcas efektu" izraisošajām gāzēm — lopkopības rezultātā rodas 18% no šīm gāzēm. Visi transporta līdzekļi rada tikai 13,5%. Lopkopībā rodas 65% no cilvēku radītā slāpekļa un 37% no cilvēku darbības ietekmē radītā metāna.
Dzīvniekiem, kurus baro ar graudiem un ganībās, vajag vairāk ūdens nekā labības audzēšanai.
Saskaņā ar trofiskās dinamikas teoriju gaļas dzīvnieku barošanai nepieciešams 10 reizes vairāk labības nekā būtu nepieciešams tāda paša skaita cilvēku pabarošanai ar veģetāru pārtiku. Pašlaik 70% visu kviešu, kukurūzas un citu graudaugu tiek izbaroti dzīvniekiem. Tas licis daudziem veģetārisma atbalstītājiem uzskatīt, ka lietot uzturā gaļu ir ekoloģiski bezatbildīgi.
Psiholoģija
Daļa cilvēku izvēlas veģetārismu arī tāpēc, ka uzskata gaļas izstrādājumus par estētiski nepievilcīgiem. "Vispasaules veģetāriešu kataloga" rakstā "49 iemesli būt par veģetārieti" viens no iemesliem ir, ka "Trūdošas dzīvnieku ķermeņa daļas neskatoties uz to, vai ledusskapī vai restorānā, nekad nevar būt tik estētiski pievilcīgas kā pārtika, kas pagatavota no barojošiem dārzeņiem. Tikai ieraduma pēc kāds var to neuztvert — pārmaiņas uzturā to padara pašsaprotamu."
Komiķis un filosofs Skots Adamss ir rakstījis, ka "Dzīva govs liek lauvai siekaloties, savukārt cilvēks tikai grib atdarināt govs "mū", lai redzētu, vai tā atbildēs". Savukārt pētījumi psiholoģijā par gaļas lietošanu uzrāda, ka gaļas lietotāji mēdz izmantot aizsargmehānismu — psiholoģisko atsvešināšanos (numbing) jeb "jūtu paralizēšanu", lai distancētos no fakta, ka tie ēd dzīvniekus.
Dažās medicīniskās un psiholoģiskās terapijās un/vai pārtikas nepanesamības gadījumos par nepieciešamu elementu tiek uzskatīti dažādi veģetāra uztura veidi.
Kultūra
Daži izvēlas veģetārismu, jo ir uzauguši kultūrā, kur tā ir ierasta lieta vai dzīvesbiedra, ģimenes locekļa vai drauga motivēti.
Demogrāfija
Kādā "Britu medicīnas žurnāla" pētījumā, kas tika veikts ar cilvēkiem, kam ir aptuveni vidējs intelekta koeficients, atklājās, ka cilvēki, kam šis koeficients bērnībā bijis augsts, biežāk izaugot kļuva par veģetāriešiem. Pētījumā teikts, ka: "Augstāks intelekta koeficients 10 gadu vecumā ir saistāms ar lielāku iespējamību, ka cilvēks būs veģetārietis 30 gadu vecumā [..]". Šāda sakarība gan varētu būt izskaidrojama arī ar saistību starp augstāku intelekta koeficientu un tendenci uz nonkonformismu jeb tendenci izvēlēties netradicionālo, kā arī lielāku informētību par veselīgas dzīves priekšnoteikumiem.
Dzimums
1992. gadā veikts tirgus pētījums ļauj secināt, ka "no 12,4 miljoniem cilvēku, kas sevi uzskata par veģetāriešiem, 68% ir sievietes un tikai 32% ir vīrieši." Aptuveni šādas dzimumu proporcijas var novērot arī dažādu veģetārismam veltītu forumu un diskusiju dalībnieku vidū.
Pastāv pieņēmumi, ka uzturs, kurā ir daudz sojas, augstā izoflavona (dzimumhormonus ietekmējošs savienojums) satura dēļ var būt "sievišķojošs" efekts uz cilvēkiem, jo soja satur daudz fitoestrogēnu. Šīs teorijas pretinieki uzskata, ka uzturs ar augstu izoflavonu saturu veicina agrāku pubertātes sākumu meitenēm un aizkavē zēnu pubertātes sākšanos. Tomēr 2001. gadā Pensilvānijas Universitātē veikts pētījums liecināja, ka nav būtiskas atšķirības starp pubertātes aizkavēšanos starp zīdaiņiemu, kas baroti ar sojas produktiem un zīdaiņiem, kas baroti ar govs pienu.
Informācija par atsevišķām valstīm
Dažādās pasaules vietās veģetārismu uzlūko atšķirīgi. Dažviet to atbalsta kultūra un pat likumi, bet citur veģetārismu īsti neizprot vai pat vērtē nosodoši. Daudzās valstīs tomēr pastāv īpaši apzīmējumi, kas ļauj veikala plauktā atpazīt veģetāros produktus.
Indijā ir ne tikai veģetāras pārtikas apzīmējumi, bet arī daudzas ēstuves, kas tiek reklamētas un apzīmētas kā "veģetāras" vai " neveģetāras". Indijas veģetārieši parasti ir laktoveģetārieši, un tāpēc, lai apgādātu šo tirgus daļu, vairums Indijas veģetāro ēstuvju pasniedz piena produktus, bet nepasniedz ēdienus ar olu. Atšķirībā no tā vairums rietumu veģetāro ēstuvju pasniedz gan piena produktus, gan olas.
H (nozīmju atdalīšana)
H ir latīņu alfabēta astotais burts.
H var arī būt:
Maikls Finks
Edvards Maikls Finks (Edward Michael "Mike" Fincke; dzimis ) ir ASV gaisa spēku virsnieks un NASA astronauts.
2004. gada Pasaules čempionāts hokejā
2004. gada Pasaules čempionāts hokejā A divīzijā notika no 2004. gada 24. aprīļa līdz 9. maijam - Prāgā un Ostravā, Čehijā. Šis bija jau 68. Pasaules čempionāts hokejā.
Maikls Finks
Finks pirmo kosmisko lidojumu veica 2004. gadā sešu mēnešu 9. ekspedīcijā uz Starptautiskajo kosmiskajo staciju (SKS).
2004. gada Pasaules čempionāts hokejā
A grupa
SP - spēles, U - uzvaras, Z - zaudējumi, N - neizšķirti, V - iesistie vārti, VI - zaudētie vārti, P - punkti
Maikls Finks
Otrais lidojums sākās misijā SKS-18 ar kosmosa kuģa Sojuz TMA-13 startu. Uz zemi atgriezās.
2004. gada Pasaules čempionāts hokejā
B grupa
SP - spēles, U - uzvaras, Z - zaudējumi, N - neizšķirti, V - iesistie vārti, VI - zaudētie vārti, P - punkti
Maikls Finks
Trešais lidojums notika 2011. gada maijā misijā STS-134, esot misijas speciālistam.
2004. gada Pasaules čempionāts hokejā
C grupa
SP - spēles, U - uzvaras, Z - zaudējumi, N - neizšķirti, V - iesistie vārti, VI - zaudētie vārti, P - punkti
D grupa
SP - spēles, U - uzvaras, Z - zaudējumi, N - neizšķirti, V - iesistie vārti, VI - zaudētie vārti, P - punkti
Izslēgšanas kārta
SP - spēles, U - uzvaras, Z - zaudējumi, N - neizšķirti, V - iesistie vārti, VI - zaudētie vārti, P - punkti
Japānas un Francijas izlases tiek nosūtītas uz 1. divīziju un nākamgad šo izlašu vietā A divīzijā startēs Baltkrievijas un Slovēnijas hokeja izlases.
E grupa
SP - spēles, U - uzvaras, Z - zaudējumi, N - neizšķirti, V - iesistie vārti, VI - zaudētie vārti, P - punkti
F grupa
SP - spēles, U - uzvaras, Z - zaudējumi, N - neizšķirti, V - iesistie vārti, VI - zaudētie vārti, P - punkti
Vietu sadalījums un statistika
{| style="float:right;"
A grupa
Beļģijas izlase tiek nosūtīta uz 2. divīziju.
B grupa
Dienvidkorejas izlase tiek nosūtīta uz 2. divīziju.
A grupa
Luksemburgas izlase tiek nosūtīta uz 3. divīziju, bet Ķīnas izlase nākamgad spēlēs 1. divīzijā.
B grupa
Dienvidāfrikas izlase tiek nosūtīta uz 3. divīziju, bet Lietuvas izlase nākamgad spēlēs 1. divīzijā.
3. divīzija
SP - spēles, U - uzvaras, Z - zaudējumi, N - neizšķirti, V - iesistie vārti, VI - zaudētie vārti, P - punkti
Īslandes un Turcijas izlases tiek paaugstinātas un nākamgad spēlēs 2. divīzijā.
1699. gads
1699. bija parastais gads, kas sākās ceturtdienā.
Visla
Visla ir upe Eiropā, Polijas lielākā upe. Sākas Beskīdos 1106 m vjl kā divas upītes - Bjala Viselka (Biała Wisełka, Baltā Visliņa) un Čarna Viselka (Czarna Wisełka, Melnā Visliņa).
Vislas tecējumu var iedalīt trīs posmos - augštece (līdz Sanas ietekai), vidustece - (no Sanas līdz Bugai) un lejtece (no Bugas līdz ietekai jūrā). Augštece Beskidos - krāčaina, bet jau pie Osvencimas kļūst kuģojama. Vidustecē upes platums ir 600-1000m. Lejtecē tipiska līdzenumu upe ar lēzenu senleju. Augšpus ietekas jūrā veido vairākus atzarus (lielākās Lenivka, Nogata), veido deltu t.s. Vislas Žulavus.
Vislu pirmoreiz rakstos pieminēja Tacits 98.gadā (Vistula). Jau no seniem laikiem Visla bijusi svarīgs dienvidu - ziemeļu tirdzniecības ceļš. Ir viedoklis, ka jau pirms Kristus dzimšanas pa Vislu gājis senais Dzintara ceļš. Arī abas vēsturiskās Polijas galvaspilsētas - Varšava un Krakova atrodas pie Vislas. Tāpat viena no vēsturiski svarīgākajām Baltijas jūras ostām - Gdaņska (Danciga) kļuva bagāta, tirgojoties ar precēm, kuras tika vestas pa Vislas ūdensceļu.
Atzele
Teritorija
Zināms, ka Atzelē ietilpa seši novadi (ciemi) — Gaujene, Alūksne, Purnava, Bērzene, Abelene un Abrene, un tās teritorija pletās līdz pat Mudes upei (tagad — Veļikajas upe Pleskavas apgabalā). Tai cauri vijās senais tirdzniecības ceļš no Gaujienas caur Alūksni uz Pleskavu. Galvenais pārvaldes centrs bijis Gaujenes pilskalnā pie Gaujas, kur Livonijas ordenis uzcēla savu pirmo mūra pili Adsel (mūsdienās — Gaujiena), kas kalpoja par komtura rezidenci līdz Marienburgas pils uzcelšanai uz Alūksnes ezera salas. Pie Atzeles piederēja arī Koikulas un Siksalas apkārtnes Igaunijā.
Dokumenti
Dokuments par Tālavas un Adzeles sadalīšanu latīņu valodā uzglabājies divos oriģinālos — viens Krakovā firsta Čartoriska bibliotēkā, otrs Stokholmā Valsts arhīvā. Tie satur 14 Tālavas vietu vārdus, pēc kuriem vienīgi var noteikt šīs latviešu zemes robežas 13. gadsimta sākumā.
1. gadsimts
1. gadsimts ilga no 1. gada. līdz 100. gadam.
Sicīlietis
Sicīlietis ir Sicīlijas iedzīvotājs. Tas var būt arī:
B
B ir latīņu alfabēta otrais burts.
1729. gads
1729. bija parastais gads, kas sākās ceturtdienā.
B (nozīmju atdalīšana)
B ir latīņu alfabēta otrais burts. Bet tas var būt arī:
Vienības gatve
Vienības gatve var būt:
Ziemeļamerikas kakomiclijs
Ziemeļamerikas kakomiclijs jeb gredzenastes kaķis (Bassariscus astutus) ir neliela auguma jenotu dzimtas (Procyonidae) plēsējs, kas pieder kakomicliju ģintij (Bassariscus).
Ziemeļamerikas kakomiclijs ir sastopams ASV dienvidu un rietumu štatos: Kalifornijas, Kolorādo, Oklahomas, Arizonas, Ņūmeksikas, Nevadas, Teksasas un Jūtas teritorijās, kā arī Meksikas ziemeļos un centrālajā daļā. Meksikā tā izplatības teritorija pārklājas ar Vidusamerikas kakomiclija (Bassariscus sumichrasti) apdzīvoto teritoriju. Tas dzīvo akmeņainās un tuksnešainās biomās, sausos priežu vai ozolu mežos, ierīkojot migu koku dobumos vai zem sakritušu koku kaudzes. Tas ir sastopams no jūras līmeņa līdz 2900 metriem virs jūras līmeņa, bet visbiežāk līdz 1400 metriem virs jūras līmeņa.
Izskats un īpašības
Ziemeļamerikas kakomiclija kažoka krāsa ir tumši brūna vai pelēkbrūna, tā pavēdere ir balta, bet pūkainās astes gredzenveida krāsojums ir kontrastaini meln-balts. Aste ir ļoti gara, tā ir garāka par ķermeni. Acis lielas un tumši violetas, ap katru aci ir smalks, melnu spalviņu gredzens un tad gaiša matojuma gredzens, kas kakomiclija acis vizuāli padara vēl lielākas. Ausis lielas un smailas. Tā asie nagi ir daļēji ievelkami. Ziemeļamerikas kakomiclijs ir mazāks par mājas kaķi. Tā ķermeņa garums ir 30—42 cm, astes garums 31—44 cm, svars 0,8—1,3 kg.
Trakumsērga
Slimības simptomi parādās visbiežāk vairākas nedēļas pēc inficēšanās un izpaužās kā drudzis, bailes no ūdens, nemiers, apjukums, kustību traucējumi un paralīze. Pēc pirmo simptomu parādīšanās efektīvas ārstēšanas metodes nav, un vairāk kā 99% gadījumu slimība beidzas ar nāvi dažu dienu laikā.
Ziemeļamerikas kakomiclijs
Izskats un īpašības
Kāju pēdu locītavas ir ļoti kustīgas, tās var pagriezties vairāk kā par 180°. Pateicoties šai plastikai, kakomiclijs ir ļoti veikls kāpelētājs. Tā garā aste palīdz turēt līdzsvaru un ļauj kakomiclijam bez grūtībām pārvietoties pa ļoti šaurām virsmām, pat apgriezties apkārt pretējā virzienā. Ziemeļamerikas kakomicliji šaurās spraugās spēj uzkāpt uz augšu, atspiežoties ar visām četrām kājām pret vienu sienu, bet ar muguru pret otru sienu vai ar abām kreisās puses kājām pret vienu sienu, bet ar abām labās puses kājām pret otru sienu. Platākās spraugās tas lec zigzag veidā no vienas puses uz otru.
Uzvedība un barība
Ziemeļamerikas kakomiclijs ir nakts dzīvnieks, tas ir vientuļnieks, ļoti uzmanīgs un to var reti redzēt. Tas ir ļoti vokāls dzīvnieks, un skaņas ir ļoti dažādas, klikšķus un čakstināšanu ieskaitot. Raksturīga skaņa kakomiclijam ir ļoti skaļi, gaudojoši rējieni.
Trakumsērga
Trakumsērgas vīruss izraisa specifisku encefalītu (galvas smadzeņu iekaisumu) dzīvniekiem un cilvēkiem. Inficējas ar siekalām pie sakošanas. Pēc tam, vīrusam pārvietojoties pa nerviem, vīruss sasniedz siekalu dziedzerus un galvas smadzeņu garozu, kur rada iekaisumu un izsauc smagas, neatgriezeniskas sekas.
Ziemeļamerikas kakomiclijs
Uzvedība un barība
Tas ir vidēdājs un barojas ar augļiem, ogām, kukaiņiem, čūskām, ķirzakām, vardēm, maziem grauzējiem, vāverēm, trušiem un putniem. Neatsakās arī no maitas. Ziemeļamerikas kakomiclija dabīgie ienaidnieki ir pūces, lapsas, koijoti, jenoti un mājas kaķi.
Trakumsērga
Trakumsērga sastopama visos kontinentos, izņemot Austrāliju. Trakumsērga nav reģistrēta valstīs, kuras atrodas uz salām: Lielbritānija, Japāna, Jaunzēlande, Kipra, Malta. Šī slimība nav sastopama arī Norvēģijā, Šveicē, Somijā, Spānijā, Portugālē.
Ziemeļamerikas kakomiclijs
Vairošanās
Riests Ziemeļamerikas kakomiclijiem ir pavasarī no februāra līdz maijam. Grūsnība ilgst 51—54 dienas. Parasti piedzimst 2—4 akli un nevarīgi mazuļi. Pēc mēneša tiem atveras acis, bet pēc 4 mēnešiem tie spēj jau paši medīt. Māte tos zīda ar pienu 10 nedēļas. Reizēm tēviņš piedalās mazuļu audzināšanā, visbiežāk ar tiem spēlējoties. Dzimumbriedumu tie sasniedz 10 mēnešu vecumā. Savvaļā Ziemeļamerikas kakomicliji dzīvo apmēram 7 gadus.
Trakumsērga
Ar trakumsērgu slimo tikai zīdītāji, savukārt putni, rāpuļi, zivis un abinieki ar trakumsērgu neslimo. Par dabisku rezervuāru kalpo savvaļas dzīvnieki un klaiņojošie suņi un kaķi, kuri var ilgstoši nēsāt infekciju, nenobeidzoties vairāku dienu garumā pēc inficēšanās.
Klīniskā aina
Inkubācijas periods ilgst no 10 dienām līdz pat 2 gadiem, bet biežāk tas ir no 30 — 90 dienām, pie kam imūniem cilvēkiem vidēji tās ir 77 dienas, bet neimūniem cilvēkiem — 54 dienas.
Simptomi
Nepareizs ir uzskats, ka slimu dzīvnieku var pazīt pēc uzvedības un putām pie mutes. Lielākai daļai dzīvnieku šādi simptomi attīstās slimības pēdēja stadijā vai to nav vispār. Saslimušam dzīvniekam ir neparasta uzvedība: agresīvs suns pēkšņi kļūst maigs un pakļāvīgs; kluss, mierīgs suns izskatās un uzvedas kā mežonīgs dzīvnieks; atteikšanās no ēdiena — suns tā vietā sāk grauzt metāla vai koka priekšmetus; savvaļas dzīvnieki pārstāj baidīties no cilvēkiem un izturas draudzīgi (šādus dzīvniekus cilvēki bieži pārnes mājās). Trakumsērgas simptomi cilvēkam parādās no 9 dienām līdz pat gadam vai vēlāk kopš inficēšanās, biežāk gan 60 dienu laikā. Laika posmā no inficēšanās brīža līdz pirmo klīnisko simptomu sākumam, t. i., inkubācijas perioda laikā, cilvēkam jāsaņem efektīva vakcinācija, kas iznīcina organismā iekļuvušo vīrusu. Slimības sākuma pazīmes ir sāpes koduma vai skrāpējuma vietā, notirpums, nejutīgums, periodiska nieze, drudzis, skeleta muskuļu rigiditāte (stīvums). Slimībai progresējot— apjukums, dezorientācija, hidrofobija (bailes no ūdens), krampju lēkmes, kuras izraisa gaisa plūsma, gaisma vai skaņa, kā arī agresīva uzvedība. Simptomiem saasinoties, parasti dažu dienu laikā attīstās paralīze, rīšanas spazmas, halucinācijas, koma, sirds aritmija, kas beidzas ar slimnieka nāvi.
Slimības periodi
Slimībai izšķir 3 fāzes:
Diagnostika
Liela nozīme ir tam, kurā vietā tiek inficēta, jo tuvāk galvai, jo bīstamāk. Viena no svarīgākajām pazīmēm cilvēkam ir tā, ka rodas rīšanas muskuļu spazmas no tā vien, ka ierauga ūdeni vai ēdienu, kas neļauj pat izdzert glāzi ūdens. Raksturīga arī siekalošanās, citiem slimiem cilvēkiem no mutes kaktiņiem tek siekalas. Laboratoriska izmeklēšana parasti nav vajadzīga, bet, ja to uzsāk, tā dod iespēju izstrādāt jaunu trakumsērgas antigēnu. Inkubācijas periodā noteikt trakumsērgas klātbūtni organismā nav iespējams. Arī izmantojot siekalu analīzi pēc klīnisko simptomu parādīšanās rezultāti ne vienmēr ir precīzi. Viennozīmīgu laboratorisku apstiprinājumu par slimību var saņemt tikai pēc slimnieka nāves.
Profilakse
Trakumsērgas profilakse nozīmē trakumsērgas apkarošanu starp dzīvniekiem: tas ir vakcināciju mājas un meža zvēriem, karantīnas uzlikšanu u.c. pasākumiem. Ja cilvēkus sakož slims dzīvnieks, nekavējoties jāveic brūces dezinfekcija un aprūpe. Brūci parasti mazgā ar lielu daudzumu tekoša ūdens un ziepēm, apstrādā ar 70% spirta šķīdumu, vai ar joda spirta šķīdumu, ievada antibakteriālo imūnglobulīnu vai nu rētā, vai mīkstajos audos ap to. Pēc vietējas rētas apkopšanas nekavējoties izdara specifisko ārstēšanu, kura noslēdzas ar antibakteriālu vakcināciju.
Trakumsērgas vakcīnu izgudroja un pirmo reizi pielietoja Luijs Pastērs, izglābjot no gandrīz drošas nāves deviņgadīgo Žozefu Meisteru.
Mūsdienās vakcīnas tiek ievadītas sešas reizes. Pirmā injekcija ir dienā, kad aiziet pie ārsta, pēc tam 3, 7, 14, 30 un 90 dienā. Ja dzīvnieks, kurš ir kādu sakodis, 10 dienu laikā neizrāda nekādus saslimšanas simptomus, tad koduma brīdī viņš nav bijis inficēts ar trakumsērgu. Ja tiek saņemta veterinārārsta apliecība, ka dzīvnieks ir vesels, vakcinācijas kurss tiek pārtraukts. Vakcinācijas laikā un vēl 6 mēnešus pēc tam nedrīkst lietot alkoholu. Cilvēku vakcinācija ir bezmaksas. Ir gadījumi, kad dzīvnieks ar vīrusu var inficēt citus jau 14 dienas pirms klīnisko simptomu parādīšanās, šajā laikā dzīvnieka kodumi ir īpaši bīstami. Trakumsērgas apkarošana ir viena no Eiropas Savienības prioritātēm. Latvijā savvaļas dzīvnieku vakcināciju pret trakumsērgu Pārtikas un Veterinārais Dienests veic kopš 2005. gada. Uzsākot savvaļas dzīvnieku orālo vakcināciju, 2 gadu laikā Latvijā trakumsērgas izplatība ir samazinājusies aptuveni četras reizes, un prognozes liecina, ka tuvāko gadu laikā Latvija varētu kļūt no trakumsērgas brīva valsts. Saskaņā ar trakumsērgas apkarošanas programmu meža dzīvnieku vakcinēšana pret trakumsērgu tiks veikta vēl 2 gadus pēc pēdējā reģistrētā trakumsērgas gadījuma valstī.
Ārstēšana
Ja parādās klīniskās trakumsērgas pazīmes efektīgas ārstēšanas metodes nav: nākas iztikt ar tādiem medikamentiem, kas atvieglo slimā cilvēka stāvokli. Uzbudinājumu var noņemt ar nomierinošiem līdzekļiem. Elpošanu var kompensēt ar traheotomiju un cilvēku pievienojot pie mākslīgās elpināšanas sistēmas.
Milvoki protokols
Ārstēšana ar mākslīgās komas palīdzību. 2004. gadā parādījās paziņojums par to, ka 15 gadīga meitene no ASV Viskonsinas štata Milvoki pilsētas Džīna Gis (Jeanna Giese) spēja izdzīvot pēc inficēšanās ar trakumsērgas vīrusu bez vakcinācijas, kaut gan ārstēšana tika uzsākta tikai pēc klīnisko pazīmju parādīšanās. Pie ārstēšanas Gis bija ievesta mākslīgajā komā, pēc kā viņai tika ievadīti preparāti, kas stimulē organisma imūnsistēmu.
Metode pamatā ir pieņēmums, ka vīruss neizraisa neatgriezenisku centrālās nervu sistēmas (CNS) bojājumu, bet izraisa tikai īslaicīgu to funkciju traucējumus. Tādā veidā, ja īslaicīgi ”atslēdz” slimo daļu smadzeņu, tad organisms pakāpeniski var izstrādāt pietiekamā daudzumā antivielu, lai uzveiktu vīrusu. Tā meitene atradās komā veselu nedēļu, šajā nedēļā viņai tika doti arī medikamenti. Tā viņa pēc vairākiem mēnešiem tika izrakstīta no slimnīcas, bez trakumsērgas pazīmēm. Šī metode tika nosaukta par Milvoki protokolu (Milwaukee protocol).
Gandrīz visi pārējie mēģinājumi izmantot šo pašu metodi citiem pacientiem nav nesuši panākumus. Starp mediķiem vēl joprojām ir diskusijas, kāpēc spēja izdzīvot Džīna Gis. Citi domā, ka viņa inficējās ar ļoti novājinātu vīrusu, vai arī viņai ir ļoti neparasta imūnsistēma.
2009. gadā Indianpediatrics publicēja rakstu par 8-gadīgo Nelsy Gomez no Kolumbijas, kura šķita veiksmīgi pamodusies no mākslīgās komas, bet mira mēnesi vēlāk no pneimonijas
Laikraksti paziņoja par trešo gadījumu, kad cilvēkiem izdevies izārstēties no trakumsērgas bez vakcīnas izmantošanas ir noticis Brazīlijā.16-gadīgais Marciano Menezes da Silva, inficējies 2008. gada septembrī ir izdzīvojis pēc divām nedēļām mākslīgajā komā un 100 dienām intensīvās terapijas nodaļā.
Trakumsērga Latvijā
Latvijā galvenie trakumsērgas izplatītāji dabā ir lapsas un jenotsuņi, no kuriem parasti inficējas mājdzīvnieki (suņi, kaķi, mājlopi) un cilvēks.
Katru gadu Latvijā pēc kontakta ar slimiem dzīvniekiem vai dzīvniekiem ar aizdomām par trakumsērgu tiek vakcinēti divi-trīs tūkstoši cilvēku. 2003. gadā Latvijā tika reģistrēts pēdējais apstiprinātais saslimšanas gadījums cilvēkam, Daugavpils rajona Ambeļu pagasta iedzīvotājam. Cietušais nebija griezies pēc medicīniskās palīdzības sakarā ar suņa kodienu un tāpēc vakcināciju nav saņēmis. Pacients miris 2003 gada 5. augustā, un diagnoze "trakumsērga" tika apstiprināta laboratoriski. Cilvēkam inficēšanās ar trakumsērgas vīrusu gandrīz vienmēr noved pie nāves. Vienīgais efektīvais veids, kā pasargāt veselību un dzīvību ir vakcinācija, kas uzsākta nekavējoties pēc iespējamās inficēšanās.
Izveseļošanās pēc saslimšanas ar šo infekciju ir ļoti maz. 2009. gadā vien ir tikai zināmi 8 gadījumi, kad cilvēki ir izveseļojušies no trakumsērgas, starp kuriem 5 gadījumi nebija laboratoriski apstiprināti. Tādēļ trakumsērga ir viena no bīstamākajām infekcijas slimībām, jo iznākums parasti ir nāvējošs. No trakumsērgas ik gadu pasaulē mirst aptuveni 55 000 cilvēki. Ik gadu 29. septembrī tiek atzīmēta Pasaules trakumsērgas diena. Latvija vairākkārt piedalījās Pasaules trakumsērgas dienā. Veterinārā dienesta pārstāvji organizēja izglītojošus pasākumus, kuru laikā varēja dabūt izsmeļošu informāciju par šo slimību, kā arī dažas Latvijas veterinārās klīnikas piedāvāja vakcinēt mājdzīvniekus ar bezmaksas vakcīnu, prasot apmaksāt vienīgi veterinārārsta darbu ar 50 % atlaidi
Kopš 2013. gada Latvijā nav konstatēti trakumsērgas gadījumi. 2015. gadā Pasaules Dzīvnieku veselības organizācija piešķīra Latvijai no trakumsērgas brīvas valsts statusu.
Sicīlietis (romāns)
"Sicīlietis" ir amerikāņu rakstnieka Mario Pjuzo romāns, kas iznāca 1984. gadā kā romāna "Krusttēvs" turpinājums.
Romāna galvenais varonis ir Salvatore (Turi) Giljāno, kurš pēc Otrā pasaules kara vada nemiernieku bandu, kas kontrolē daļu no Sicīlijas salas, metot izaicinājumu valdībai Romā, kā arī mafijai, kura daudz cietusi no Musolīni režīma represijām, atkal pretendē uz vadošo lomu salas dzīvē. Giljāno ar saviem vīriem laupa tikai bagātos, izdalot daļu laupījuma nabagajiem zemniekiem, kā arī cīnās pret varas iestāžu un mafijas patvaļu, iemantojot parasto sicīliešu simpātijas. Giljāno cīņa ilgst septiņus gadus līdz brīdim, kad viņš piekrīt apklusināt sociālistus, kuri guva aizvien lielāku atbalstu Sicīlijā. Lai arī sociālisti tiek apklusināti, valdības, mafijas un garīdzniecības vadoņi netur solījumu par bandas amnestēšanu. Tas ierauj viņus asiņainā atriebē. Šajā brīdī viens no iepriekšējā romāna "Krusttēvs" varoņiem — Maikls Korleone — apņemas slepeni izvest uz ASV Giljāno, tomēr tas viņam neizdodas, jo Giljāno nodod tuvākais bandas biedrs un bērnības draugs Gaspāre (Aspans) Pišota.
Romāns daļēji ir balstīts uz reāliem notikumiem. Galvenā varoņa Salvatores Giljāno prototips ir slavens sicīliešu separātists un bandīts Salvatore Džuljāno, kurš darbojās Itālijā pēc Otrā pasaules kara. Viņa tuvākais biedrs Gaspāre Pišota arī nav izdomāts tēls.
Pēc romāna motīviem tika radīta kinofilma "Sicīlietis", kas iznāca 1987. gadā.
Maskavas forštate
Maskavas forštate (arī Maskavas priekšpilsēta, sarunvalodā Maskačka ) ir Rīgas pilsētas apkaime Latgales priekšpilsētā. Maskavas forštates apkaimes robežas ir Daugava gar Zaķusalas krastmalu, Dienvidu tilts, Slāvu iela, dzelzceļš, Dzelzceļa tilts. Maskavas forštates apkaime atrodas Rīgas pilsētas centrālās daļas DA ārpus Rīgas dzelzceļa loka. Tā robežojas ar Vecpilsētas, Centra, Avotu ielas, Dārzciema, Ķengaraga, Salu (savienojums pa Dzelzceļa un Salu tiltiem) un Katlakalna (savienojums pa Dienvidu tiltu) apkaimēm.
Maskavas forštates apkaimes kopējā platība ir 7,594 km², kas ir apmēram par 2/5 vairāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 11 519 metri.
Vēsture
14. gadsimtā Maskavas forštates senākā daļa veidojās tieši aiz pilsētas vaļņiem Daugavas krastmalā. Pēc 1348. gada šai vietai jau bija nosaukums — Lastādija, kas cēlies no vācu valodas vārda die Last — 'krava', Hanzas savienības pilsētās šis jēdziens apzīmēja teritorijas saistību ar kuģiem un to kravām. Lastadie nosaukums bija lietots arī Vācijas pilsētās. 1676. gadā Lastadijā tika atvērta elementārskola latviešu bērniem, kas pastāvēja vēl 20. gadsimta sākumā. 17. gadsimtā šo vietu raksturoja Daugavas krastā pietauvoti preču kuģi un brīvi izkaisīta mazstāvu apbūve. Vietā, kur tagad ir dzelzceļa uzbērums, Kārļa baseins (kanāla paplašinājums starp autoostu un centrāltirgu) un Centrāltirgus, 1442. gadā jau darbojās vairāki saimnieciska rakstura objekti: kuģu būvētava, kokzāģētava, pelnu dedzinātava, tur atradās arī noliktavas, šķūņi un algāžu koka namiņi. Pārējā tagadējās Maskavas forštates daļa auga lēni. Tās kodols — Rīgas Jēzus baznīcas apkārtne un domkapitulam piederošie Pagraba tīrumi — vēl 16. gadsimtā bija vāji apbūvēts un tur bija tikai četras piecas ēkas. 17. gadsimtā kara inženieris Rodenburgs paredzēja pilsētas aizsardzības sistēmā iekļaut arī priekšpilsētas, un līdz 1656. gadam izveidoja pirmos bastionus tagadējā Maskavas forštatē, tika izveidots arī aizsardzības grāvis. 19. gadsimta otrajā pusē starp tagadējām Dzirnavu un Lāčplēša ielām posmā no dzelzceļa līdz Maskavas ielai bija saglabājies tā saucamais Rodenburga grāvis, ko aizbēra ap 1875. gadu.
Tā kā Maskavas forštate bija izvietojusies zemā vietā un katru gadu applūda, radās nepieciešamība pēc dambja izbūves gar Daugavu. 1650. gadā uzbūvēja Jāņa dambi, no kura vēstures gaitā izauga šodienas Maskavas iela, kas savu tagadējo nosaukumu ieguva 1859. gadā un līdz pat 1939. gadam regulāri tika pagarināta. Lai gan ielu tīkls apkaimē sāka veidoties jau sen, savus nosaukumus ielas ieguvušas tika 19. gadsimtā, jo kara draudu izraisīto priekšpilsētu dedzināšanas akcijās cieta ne tikai atsevišķas ēkas, bet arī ielas. 19. un 20. gadsimta mijā Maskavas forštates ielas nosauca Latgales un Krievijas pilsētu, novadu, apdzīvotu vietu, upju un ezeru vārdos.
1874. gadā atklāja zirgu omnibusa satiksmi, bet 1901. gadā elektriskā tramvaja satiksmi. 1784. gadā Rīgas priekšpilsētas sadalīja trijās administratīvajās daļās un tika noteiktas Maskavas forštates teritorija (pa labi no Pirts ielas līdz Maskavas un Lubānas ielu stūrim). 18. gadsimta beigās Maskavas forštates teritorija jau bija izpletusies līdz Lubānas ielai. 19. gadsimtā Maskavas forštate ieguva līdzīgu veidolu tam, kādu to pazīstam mūsdienās, jo galvenokārt saglabājušās ir tās koka ēkas, ko priekšpilsētā cēla 19. gadsimta sākumā pēc priekšpilsētu dedzināšanām. Maskavas forštatē nav sastopamas koka ēkas, kas celtas agrāk par 18. gadsimtu. 1813. gadā tika izstrādāts projekts, kas paredzēja apbūves atjaunošanu priekšpilsētas agrākajās robežās, un šis plānojums kļuva par pamatu mūsdienu pilsētas apbūvei.