cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ņikita Hruščovs
Ārpolitika
Jau pirms Āfrikas dekolonizācijas viļņa, Hruščovs sāka veidot ciešākas ekonomiskās un militārās sadarbības programmas ar jaunajām Trešās pasaules valstīm. 1959. gadā dažāda veida palīdzība un kredīti jaunattīstības valstīm bija 859 miljonu USD apmērā. 1964. gadā dažādiem projektiem kredītos izsniedza 128 miljonus USD Alžīrijai, 283 miljonus USD Ēģiptei, 200 miljonus USD Indijai, kā arī 333 miljonus USD Bulgārijai un 160 miljonus USD Kubai. Mazākus kredītus saņēma arī Kenija, Nepāla, Pakistāna, Jemena un Mongolija.
1960. gadā PSRS atzina Alžīrijas Pagaidu valdību, tā iesaistoties Alžīrijas neatkarības karā. 1961. gadā Padomju Savienība piegādāja ieročus Laosas komunistu nemierniekiem, taču tālākas piegādes izbeidza pēc vienošanās par pilsoņu kara neitralizāciju ar Kenediju 1961. gada maijā. Haotiskais Kongo neatkarības sākums deva jaunu mocekli padomju propagandai — Patrisu Lumumbu, kura vārdā Maskavā nosauca universitāti. PSRS simpatizējošo Gvinejas, Ganas un Mali valdošo partiju pārstāvji piedalījās PSKP 22. kongresā, un šo valstu vadītājiem vēlāk piešķīra Ļeņina Miera balvas. Ahmedam Seku Ture 1961., Kvame Nkruma 1962. un Modibo Keita 1963.
Pēdējos varas gados Hruščovs nedēļām ilgi atradās ārvalstu vizītēs, apmeklējot daudzas pasaules valstis un ANO.
Tautsaimniecība
Viss Hruščova varas laiks pagāja zem saukļa "Sasniegsim un apdzīsim Ameriku!" Aprēķini, ka to izdosies paveikt līdz 1970. gadam bija nereāli un balstījās kļūdainos datos. Plānotāji rēķināja, ka PSRS rūpniecība turpinās augt par 8,7% gadā, kamēr ASV augs par 2% gadā. Viņi arī uzskatīja, ka PSRS ražošanas līmenis ir sasniedzis 50% no ASV līmeņa. Realitātē ASV auga par 4% un tās ražošanas apjoms 2,5 reizes pārsniedza PSRS līmeni, tā ka tīri matemātiski PSRS varēja sasniegt ASV līmeni 1978. gadā. Padomju industriālās ražošanas izaugsmes temps, kas no 1956. līdz 1960. gadam bija vidēji 8% gadā, no 1961. līdz 1965. gadam samazinājās uz vidēji 6% gadā. Par spīti visām kampaņām, lauksaimniecības izaugsme no 1956. līdz 1965. gadam bija vidēji 3% gadā. Saglabājoties vidējai 4,5% izaugsmei, PSRS IKP dubultotos 16 gadu laikā.
Kamēr smagā rūpniecība turpināja augt, Hruščovam nepārtrauktas rūpes sagādāja lauksaimniecības problēmas, kuras viņš mēģināja atrisināt ar dažādām kampaņām un reformām, kas pakāpeniski sagrāva viņa prestižu un varu.
Kukurūzas kampaņa bija nākamā Hruščova lauksaimniecības programma, kas sākās 1955. gada janvārī. Ņemot vērā strauji palielināto lauksaimniecībā apstrādātās zemes apjomu, paralēli graudiem varēja sākt audzēt kukurūzu. Kampaņas mērķis bija līdz 1960. gadam ar kukurūzu apsēt 28 miljonus hektāru. Tā kā lielākajā PSRS daļā klimata apstākļi nav piemēroti pārtikas kukurūzas iegūšanai, kukurūzu plānoja audzēt kā skābbarības materiālu ar ko barot mājlopus, tā samazinot graudu patēriņu lopbarībai un palielinot pārtikas ieguvi. Balstoties uz optimistiskiem aprēķiniem, Hruščovs paziņoja, ka pateicoties kukurūzai 1961. gadā PSRS apsteigs ASV piena, sviesta un gaļas ražošanas apjomos. Šo mērķu sasniegšanas neiespējamību demonstrēja Rjazaņas brīnums. Dažādas kukurūzas šķirnes sēja gandrīz visā PSRS teritorijā, un tipiski padomju kampaņām, kukurūzas propaganda drīz sasniedza absurdus apjomus, taču plānotais apsējamās platības daudzums netika sasniegts klimatisko apstākļu dēļ. Atšķirībā no ASV, kur Hruščovs peronīgi apmeklēja kukurūzas laukus, PSRS teritorijā kukurūzai vispiemērotākās bija Karpatu, Kaukāza, un daļēji Ukrainas un Centrālāzijas teritorijas. Pārējās valsts daļās kukurūzas ražas bija nestabilas, nespējot nodrošināt Hruščova paredzētos 4—5 reizes lielākos skābbarības apjomus.
Hruščova dominētais PSKP 20. Kongress 1956. gadā apstiprināja ambiciozo 6. piecgades plānu, taču jau 1956. gada beigās kļuva skaidrs, ka to nav iespējams izpildīt. Pēc vairākiem mēģinājumiem atrisināt ekonomikas problēmas, 6. piecgadi 1957. gada beigās pārtrauca, un sākās PSRS Septiņgades (1959—1965) plānošana, kas paredzēja izveidot komunistiskās sabiedrības pamatus, taču prognozēja mērenākus izaugsmes tempus. 1957. gada februārī, partijas vadītājs Hruščovs samazināja valdības varu, likvidējot lielās nozaru ministrijas, lēmumus par ekonomiku turpmāk piešķirot vairāk nekā 105 reģionu ekonomikas padomēm (sovnarhoziem), kas darbojās tiešā partijas pakļautībā. 1958. gadā viņš izlēma strauji attīstīt PSRS plastmasas, sintētisko materiālu un ķīmisko rūpniecību, parakstot līgumus ar Rietumu firmām par rūpnīcu piegādi un būvniecību.
1963. gada neražas dēļ valdība pieņēma vairākus lēmumus graudu taupīšanai. Tika malti rupjākas kvalitātes milti, kas pazemināja maizes kvalitāti; ierobežoja maizes un miltu pārdošanu veikalos un sabiedriskās ēdināšanas vietās; atsāka cīņu pret maizes izbarošanu lopiem (tā bija lētāka par lopbarību); veica ar graudiem piebarojamo lopu izkaušanu. Lai arī racionāli, šo lēmumi iedzīvotājos raisīja neapmierinātību.
Privātais sektors
Tā kā visa zeme piederēja valstij, tad kolhozieku piemājas saimniecības un pilsētnieku dārziņu kooperatīvus arī regulēja valsts. Ierobežotā daudzumā iedzīvotāji drīkstēja turēt mājlopus, galvenokārt govis, cūkas, kazas un mājputnus. Drīz pēc Staļina nāves Maļenkovs un Hruščovs ieviesa vairākus atvieglojumus mājlopu turēšanā, un jau 1954. gadā privāti turēto cūku skaits bija dubultojies. 1956. gada janvārī presē sākās kampaņa, lai kolhoznieku piemājas zemes gabalus, kas sasniedza līdz pushektāram, samazinātu uz pusi. Taču zemes gabalu samazinājums nenotika, un privāto mājlopu skaits turpināja palielināties. 1956. gada augustā valdība pieņēma lēmumu, lai ierobežotu graudu un maizes iegādi valsts veikalos un to izmantošanu lopbarībai. 1957. gada 22. maijā Hruščovs izvirzīja mērķi jau 1958. gadā apsteigt ASV piena ražošanā un gaļas ražošanā līdz 1962. gadam. Mērķi bija nereāli, un vēlāk izdotajos Hruščova runu krājumos šie datumi ir dzēsti. Uzskatot, ka kolhozi jau tuvākajā laikā spēs nodrošināt visu nepieciešamo pārtiku, Hruščovs 1958.-1960. gados īstenoja kampaņu pret piemājas saimniecībām un mājlopu turēšanu. 1959. gadā ierobežo mājlopu turēšanu pilsētās un apdzīvotās vietās. Ierobežoja mājlopu ganības. Kolhozos sākās mājlopu piespiedu atpirkšana no privātīpašniekiem. Kad izrādījās, ka PSRS nespēj sasniegt izvirzītos pārtikas plānus, spiediens pret privāto sektoru atslāba, lai ļautu iedzīvotājiem parūpēties par savu pārtiku. 1963. gadā Krievijas PFSR atkal pieņēma aizliegumu par graudu un maizes izbarošanu mājlopiem, ieviešot pat cietumsodu. Privāti atļāva turēt ne vairāk par vienu govi vai cūku, vai trīs aitas. Zemniekiem, kas turēja vairāk mājlopus, uzlika lielāku nodokli.
Neveiksmes
Jau uzreiz pēc Hruščova gāšanas, viņa varas periodu kritizēja kā izgāzušos. Visi viņa saukļi — miermīlīga līdzāspastāvēšana, Amerikas apdzīšana bija jau Ļeņina un Staļina laikā radīti. Hruščovam vienpersoniski pārņemot visu valsts varu radās jauns personības kults, apsīka jebkāda kritika. 1956. gada veiktā Staļina nosodīšana bija citu Prezidija locekļu, Maļenkova un Mikojana iesāktā procesa turpinājums. Šajā laika no nometnēm bija atbrīvoti tik daudzi ieslodzītie, ka sistēmas varas saglabāšanai bija jāatrod vainīgais, visu atbildību par teroru piedēvējot Staļinam. Līdz 1956. gada februārim Hruščovs kopā ar Molotovu un Kaganoviču bija lojāls staļinists. Hruščovs destaļinizāciju pat piebremzēja, atsākot to politisku iemeslu dēļ 1961. gadā. Centrālkomitejas pilnīgais atbalsts Hruščova atcelšanai 1964. gada oktobrī demonstrēja, ka notikušais nebija šauras kliķes veikts valsts apvērsums, bet visas nomenklatūras uzticību zaudējuša vadoņa atcelšana.
Laiku starp Staļina nāvi un Hruščova atcelšanu var iedalīt divos posmos, kuru robeža ir 1959. gads. No 1953. gada valstī notiek aktīva destaļinizācija, ekonomiskās un politiskās reformas, kam seko pieci salīdzinošas stagnācijas un neveiksmju gadi. Pirmais posms iezīmē straujas politiskā terora beigas un gulaga nometņu slēgšanu. Tika veikti strauji uzlabojumi strādnieku un kolhoznieku dzīves apstākļos. Centralizēto ministriju kontroli aizstāja reģionālo sovnarhozu modelis. Valsts prestižu un pašapziņu cēla veiksmīgais padomju kosmosa programmas sākums. 1959. gadā sākas vairāki vāju ražu gadi, sliktākais no kuriem ir 1963. gads, atklājot padomju lauksaimniecības vājumu, ko nespēja glābt Hruščova lauksaimniecības kampaņas. Daudzās pilsētās sākās kopš kara gadiem neredzēts pārtikas trūkums. Hruščova varas pēdējos 6 gados strādnieku algas pieauga par 2-4% gadā, kamēr piena un gaļas cenas cēlās par 25-30%. Ekonomisko problēmu dēļ nenotika plānotā darba nedēļas saīsināšana un pensiju paaugstināšana. Sāka bremzēt strauji uzsāktā dzīvojamo māju celtniecības programma. Vieglā rūpniecība nespēja nodrošināt augošās produktu kvantitātes kvalitāti. Nepārdoto preču daudzums sasniedza 2 miljardus rubļu.
Par spīti lielajiem plāniem un reformām, salīdzinoši straujā izaugsme, kas bija sākusies 1953. gadā, pēc 1959. gada kļuva aizvien lēnāka. Starp režīma propagandu un cilvēku ikdienu sāka parādīties aizvien lielāka plaisa, ko Hruščovs mēģināja likvidēt ar aizvien jaunām reformām. Viņš bija apsolījis pārāk daudz, un sācis tērēt milzīgas summas, neņemot vērā to, ka PSRS to nevar atļauties. Padomju plānveida ekonomika turpināja ierobežot cilvēku radošo enerģiju, kontrolējot visus dzīves aspektus, ierobežojot privāto zemkopību, privātmāju celtniecību un reliģiju.
1961. gadā notika naudas reforma, 10 vecos rubļus pielīdzinot 1 jaunajam rublim. 1961. gadā veiktā naudas reforma nebija samazinājusi inflāciju. Hruščovam bija vairākas izvēles — celt cenas, iesaldēt algas, palielināt nodokļus, atjaunot Staļina laika obligāciju atvilkumus no algas. Viņš pieņēma lēmumu lauzt dotos solījumus par algu un pensiju celšanu, saglabāja ienākuma nodokli un līdz 30% paaugstināja pārtikas cenas. 1964. gadā viņš jau atkal varēja pieņemt lēmumu par algu palielināšanu.
1960. gadā sākās sovnarhozu apvienošanas, līdz 1963. gadam to skaitu samazinot no 105 līdz 43. Atkal pastiprinājās centrālās varas kontrole, un 1965. gadā sovnarhozus likvidēja vispār.
1963. gada novembrī CIP aprēķināja, ka 1962. gadā PSRS kopprodukts bija 260 miljardi USD, jeb 47% no ASV. Ņemot vērā vidējos izaugsmes tempus, kas PSRS bija 6,3% un 3,4% ASV, tad matemātiski PSRS 1970. gadā sasniegtu 70% no ASV līmeņa, un 1980. gadā 85%. Ņemot vērā PSRS Septiņgades neveiksmi, CIP par reālāku uzskatīja to, ka 1980. gadā PSRS sasniegs 60% no ASV līmeņa. Rūpniecības izaugsme kritās no aptuveni 10% (1956—59) uz 7%. Investīciju pieaugums rūpniecībā arī pēc 1959. gada kritās no 10% uz 4-5%. Mājokļu celtniecības apjoms sāka palēnināties 1959. gadā. Ārzemēs tika iepirktas jaunas fabrikas, kuru tehnoloģijas PSRS vadība sākotnēji cerēja nokopēt pašu spēkiem, taču valsts atpalicība bija tāda, ka jauno rūpnīcu celtniecību un servisu vajadzēja veikt ārzemju tehniķiem. Investīciju apjoms tautsaimniecībā šajos gados sasniedza ASV līmeni, un paralēli, PSRS attīstīja dārgu kosmosa programmu. Militārie tēriņi no 1959. līdz 1963. gadam pieauga par 30%, atņemot līdzekļus tautsaimniecībai.
1958. gadā ASV lauksaimniecībā strādāja 7,5 miljoni cilvēku, kamēr PSRS 52 miljoni. ASV lauksaimniecībā izmantojamās zemes platība bija 40% mazāka par PSRS. Par spīti šiem skaitļiem, PSRS lauksaimniecības ražas sasniedza tikai 2/3 no ASV apjoma. 1963. gada beigās Hruščovs sāka jaunu minerālmēslu kampaņu, lai uzlabotu ražas, un sāka minerālmēslu rūpnīcu un inventāra iepirkšanu Rietumos ar mērķi līdz 1970. gadam četrkāršot minerālmēslu ražošanu no 20 miljoniem tonnu uz 80 miljoniem tonnu. Lai nodrošinātu tehnoloģiju iepirkšanu, no 1960. gada PSRS katru gadu pārdeva zeltu apmēram 200 miljonu USD vērtībā, ko katru gadu papildināja Rietumvalstu kredīti 300 miljonu USD vērtībā. 1962.-63. gada neraža piespieda PSRS ārzemēs iepirkt vismaz 11 miljonus tonnu graudu, par to samaksājot 800 miljonus USD, tādējādi zaudējot tehnoloģiju iepirkšanai paredzētos līdzekļus.
Dzīvokļu celtniecība
Lai risinātu katastrofālo mājokļu trūkumu, 1948. gadā PSRS atļāva atkal celt privātmājas, kuras ideoloģisku apsvērumu dēļ sauca par "individuālajām" ēkām. Valsts izsniedza kredītus celtniecībai, vienlaikus ļoti stingri kontrolējot privātmāju celtniecību, nosakot izmantojamo būvmateriālu daudzumu un ēkas plānu. Tās bija vienādas, kvadrātiskas, vienstāva "tintes pudeles" ar ne vairāk par diviem stāviem un piecām istabām. Gandrīz 30% jauno platību turpmāk nodrošināja privātmājas. Lielie uzņēmumi cēla vienkāršas 2—3 stāvu ķieģeļu staļinkas vai kopmītnes savu strādnieku vajadzībām. Atsevišķs dzīvoklis bija privilēģija, ko piešķīra režīma elitei, pārējiem pilsētniekiem saspiežoties komunālajos dzīvokļos. Piecstāvu ķieģeļu ēkas celtniecība aizņēma vismaz divus gadus, jo ziemā darbus pārtrauca. PSKP 19. kongress izvirzīja mērķi samazināt namu celtniecības izmaksas par 20%. Sākās paneļu ēku celtniecības plānošana, izstrādāja tipveida projektus. 1955. gadā padomju celtniecības ierēdņi apmeklēja Franciju, Angliju, Itāliju, Nīderlandi, kur jau bija sākusies paneļu ēku celtniecība.
1954. gada decembrī Hruščovs kritizēja pēckara ķieģeļu rūpnīcu celtniecību, uzsverot nepieciešamību pēc cementa fabrikām un jaunām celtniecības metodēm. 1957. gadā ar saukli "celt ātri, lēti un labi", izbeidza Staļinisma arhitektūras ēku celtniecību, dodot priekšroku funkcionālismam. Sākās ļoti strauja dzelzsbetona dzīvojamo ēku celtniecība, valdībai solot likvidēt dzīvokļu problēmu līdz 1970. gadam, katrai ģimenei piešķirot nelielu dzīvokli. Valdība paredzēja visā valstī uzcelt 400 dzelzbetona būvpaneļu rūpnīcas. 1960. gadā Maskavā vispār aizliedza ķieģeļu ēku celtniecību. Individuāli projektētās mājas aizstāja pāris tipveida projektu variācijas. 1963. gadā 98% no Maskavas jaunceltnēm bija tipveida ēkas.
1956. gadā Maskavā uz vienu iedzīvotāju bija 5,1 kv.m. dzīvojamās platības. Septiņgades plāns solīja uzcelt 650-660 miljonus kv.m. jaunu dzīvokļu, kā arī palielināt vienam cilvēkam atvēlēto dzīvojamo platību no 6,2 kv.m. uz 9 kv.m. (ASV tā bija 28 kv.m.) Līdz 1960. gadam par valsts un kooperatīvu (Dzīks) līdzekļiem uzcēla 199 miljonus kv.m. dzīvojamās platības, un par privātajiem līdzekļiem uzcēla vēl 96,8 miljonus kv.m. Hruščovs sākotnēji atbalstīja privātmāju celtniecību, kas 1958. pārsniedza plānoto apjomu par 30%, taču turpmākajos gados sākās kampaņa pret "sociālismam naidīgajām" privātmājām. 1960. gadā valsts izbeidza finanšu atbalstu privātmāju celtniecībai, un ierobežoja būvmateriālu pārdošanu, tā ievērojami samazinot valsts kopējo būvniecības apjomu. Lai dotu iedzīvotājiem ar uzkrājumiem apmierināt vēlmi pēc sava mājokļa, veicināja dzīvokļu kooperatīvu (Dzīks) ēku celtniecību, kur valsts veikto celtniecību finansēja privātpersonas ar saviem līdzekļiem. Šis risinājums tomēr neguva lielu popularitāti, jo iztērējot uzkrājumus un paņemot kredītu (līdz 60% no dzīvokļa cenas), iedzīvotāji ieguva tādu pašu dzīvokli, kādu citiem piešķīra bez maksas. Iedzīvotājiem nebija tiesības dzīvokļus pārdot un atstāt mantojumā, taču tā kā tajos parasti bija pierakstīta visa ģimene, vecāku nāves gadījumā tajos turpināja dzīvot bērni. Pēc straujā celtniecības kampaņas sākuma, 1960. gadā tempi palēninājās, jo valstij sāka aptrūkties būvmateriāli (samazinājās ķieģeļu ražošana) un būvpaneļu fabriku jauda nespēja apmierināt pieprasījumu, jo daudzas jaunās būvpaneļu fabrikas ražošanu uzsāka 2—3 gadus vēlāk par plānoto. 1961. gadā Hruščovs kritizēja situāciju, ka vienlaikus ir iesākti ļoti daudzi celtniecības projekti, jo to visu pabeigšanai nepietiek materiālu, tehnikas un celtnieku, tādējādi projektu nodošana ekspluatācijā ievelkas. Sākās kampaņa pret privātmāju celtniecību, kas esot dārga, iztērējot būvmateriālus un nelietderīgi aizņem pilsētu teritorijas. Dažviet par sākās privātmāju nojaukšana, lai atbrīvotu vietu daudzstāvu paneļu ēkām. Mazpilsētās un ciematos aktīvi turpinājās privātmāju celtniecība, taču aizvien biežāk arī šeit cēla ķieģeļu hruščovku kvartālus. Propaganda pielika lielas pūles, lai nepieļautu individuālisma attīstīšanos. Daudzdzīvokļu ēku iedzīvotājiem ieteica kopīgi uzkopt ēku iekštelpas un zaļo zonu. No 1957. līdz 1963. gadam 1/3 PSRS iedzīvotāju ievācās jaunā dzīvoklī vai mājā.
Bruņotie spēki
Uzreiz pēc Staļina nāves padomju vadītāji sāka runāt par mierīgu līdzāspastāvēšanu ar kapitālistisko pasauli. 1955. gada 10. maijā PSRS izteica piedāvājumu visām lielvalstīm vispirms samazināt savas armijas un pēc tam aizliegt atomieročus. 1959. gada 18. septembrī Hruščovs ANO izteica 4 soļu atbruņošanās programmu, ar kuru 4 gadu laikā valstis likvidētu savus bruņotos spēkus un ieroču krājumus, raķetes paturot tikai kosmosa apgūšanai, iekšējās kārtības nodrošināšanai paturot viegli bruņotu policiju. PSRS pameta karabāzes Somijā un Ķīnā, izveda okupācijas karaspēku no Austrijas un Rumānijas, samazināja garnizonus Ungārijā, VDR un Polijā. Miera politika bija nepieciešama, lai samazinātu milzīgos finanšu izdevumus, ko prasīja padomju karaspēks un ļautu Hruščovam īstenot solījumus tautai.
1952. gada 1. martā padomju bruņotajos spēkos dienēja 5,39 miljoni cilvēku. Līdz 1956. gada 1. janvārim bruņotos spēkus samazināja līdz 4,4 miljoniem, 1957. gada sākumā 3,98 miljoniem un 1959. gada 1. decembrī līdz 3,63 miljoniem. 1960. gada 15. janvārī Augstākā Padome apstiprināja Hruščova ierosinājumu par bruņoto spēku samazināšanu par vēl 1,2 miljoniem, lai līdz 1962. gadam tie būtu 2,42 miljonus lieli. Berlīnes krīzes dēļ plānoto samazinājumu neveica pilnā apjomā un Hruščova gāšanas brīdī bruņotajos spēkos dienēja ap 3,3 miljoniem cilvēku.
Raķešu atbalstītājs Hruščovs uzstāja uz kara aviācijas un flotes samazināšanu. 1955. gadā viņš panāca Staļina laikā iesāktās karaflotes modernizācijas programmas izbeigšanu, kurai bija paredzēts tērēt 150 miljardus rubļu. Jau iesāktos kuģus sadalīja metāllūžņos. Tā vietā uzsvaru turpmāk lika uz zemūdeņu celtniecību, kuras vēlāk sāka apgādāt ar raķetēm. Šī konflikta dēļ 1955. gada 8. decembrī no amata atcēla karaflotes vadītāju admirāli Kuzņecovu, kuru pazemināja par viceadmirāli un pensionēja.
Hruščovs uzskatīja, ka jaunās kodolraķetes nodrošina valsts aizsardzību, tādēļ droši var samazināt kareivju un ieroču apjomu. Viņš uzskatīja, ka demobilizētajiem kareivjiem un virsniekiem lielāka vērtība būs strādājot civilajā tautsaimniecībā. 1957. gada 12. augustā Aizsardzības ministrija izdeva rīkojumu par demobilizēto militārpersonu nodarbināšanu, uzsverot, ka viņiem būtu jādodas uz Neapgūtajām zemēm vai lielajām triecienceltnēm reģionos, izvairoties no došanās uz lielajām pilsētām. Pēc 1960. gada samazināšanas lēmuma, valdība atkal paziņoja, ka demobilizētajiem jādodas strādāt uz celtniecības un lauksaimniecības darbiem ziemeļos, Sibīrijā, Tālajos Austrumos vai Kazahijā. Tomēr dati liecināja, ka liela daļa demobilizēto izvairās strādāt lauksaimniecībā un tiem ir problēmas ar dzīvokļu atrašanu. Daudzi devās uz nacionālajām republikām, kur atrada darbu rūpnīcās vai celtniecībā.
No 1953. līdz 1958. gadam demobilizēto vajadzībām ieviesa dažādus atbalstus un pensijas, tomēr lielākā daļa virsnieku, kas bija dienējuši mazāk par 20 gadiem, pabalstus un pensijas nesaņēma. No 1958. gadā demobilizētajiem 63,5 tūkstošiem virsnieku, pensijas saņēma 64,3%. 1959. gadā valdība samazināja pensijas un pārskatīja dienesta laika aprēķinus, tā ietaupot 800-900 miljonus rubļu gadā.
Bija skaidrs, ka galvenais militārais pretinieks būs ASV, kas nevis iebruks valstī ar milzīgu armiju, bet izmantos savu bumbvedēju un raķešu pārsvaru, lai iznīcinātu Padomju Savienību. Spēku samērs bija jāmēra nevis kareivju, bet atombumbu un raķešu daudzumā. Hruščovs arī pieņēma lēmumu neattīstīt taktiskos atomieročus, bet koncentrēties uz starpkontinentālajām raķetēm R-7, kuru attīstība noveda pie kosmosa iekarošanas. 1959. gada beigās izveidoja PSRS raķešu karaspēku, kā atsevišķu bruņoto spēku struktūru. Raķešu ražošana un uzturēšana bija krietni lētāka par stratēģisko bumbvedēju ražošanu.
Pēc savas ANO publiskotās idejas par armiju pakāpenisku likvidēšanu, Hruščovs regulāri izteicās ka armiju varētu pārveidot par teritoriālo zemessardzi. 1963. gada februārī viņš runāja par 300-500 000 kareivju lielu profesionālo armiju, kas koncentrētos uz 200-300 kodolraķešu izmantošanu. Pārējo karaspēku veidotu reģionālās zemessardzes. Pēc Hruščova gāšanas PSRS sāka masīvu konvencionālo un kodolieroču ražošanas programmu, kas patērēja aizvien lielāku budžeta daļu.
Drošības dienesti
Uzreiz pēc Staļina nāves izbeidza skaļo "Ārstu lietu", un samazinājās totalitārais terors pret iedzīvotājiem. 1954. gada 13. martā izveidoja VDK, kas pildīja politiskās slepenpolicijas funkcijas. Komitejas, un nevis ministrijas statuss skaidri norādīja, ka tās ietekme ir samazināta. 1955. un 1958. gadā pieņēma kriminālkodeksa izmaiņas, kas formāli samazināja milicijas un VDK patvaļas iespējas. Vienlaikus samazināja politisko noziegumu skaitu un sodus par tiem.
Kā atalgojumu par atbalstu cīņā pret Beriju, 1954. gadā par VDK vadītāju iecēla Ivanu Serovu un Iekšlietu ministru Sergeju Kruglovu, kuriem bija ilgstoša staļiniskā terora pieredze. 1956. gada janvārī Kruglovu atlaida, un 1960. gadā vispār izslēdza no partijas. 1958. gada decembrī Serova vietā iecēla Aleksandru Šeļepinu, kas nāca no komjaunatnes, un vecos staļinistus ātri nomainīja ar labi izglītotiem un jaunākiem darbiniekiem, kas aizvien vairāk nodarbojās ar spiegošanu. 1961. gada decembrī par VDK vadītāju kļuva Šeļepina sabiedrotais Vladimirs Semičastnijs, kas turpināja VDK modernizācijas politiku. Viņi abi 1964. gadā iesaistījās Hruščova gāšanā, un pat pretendēja uz augstākajiem valsts amatiem, taču Leonīds Brežņevs pāris gadu laikā viņus atbīdīja no varas.
Ieslodzījuma sistēma
1956. gada sākumā Gulagā joprojām bija 781 630 ieslodzītie, no kuriem 92 000 bija politieslodzītie. Hruščovs ierosināja koncentrācijas nometnes pārveidot par soda kolonijām, kas ieslodzītos vairs nenodarbinātu nāvējošos apstākļos. 1956. gadā Gulag nosaukumu mainīja uz Galveno labošanas darba koloniju pārvaldi, bet 1959. gadā uz Galveno ieslodzījuma vietu pārvaldi. 1960. gadā ieslodzījuma vietās atradās 582 717 ieslodzītie, kas bija zemākais skaitlis kopš 1935. gada. Ieslodzītos parasti izmantoja celtniecības darbos, mežu ciršanā un zelta ieguvē.
Izmaiņas sabiedrībā
Pēc Hruščova ierosinājuma Krievijai piederošo Krimas pussalu 1954. gadā pievienoja Ukrainas PSR, tā iesākot konfliktu, kas 21. gadsimtā izraisīja Krimas krīzi. Pēc Staļina kritikas 1956. gada PSKP 20. kongresā, Tbilisi sākās demonstrācijas un nemieri, kurus apspieda armija.
1957. gada sākumā Staļina laikā deportētajām tautām — kalmikiem, čečeniem, ingušiem, karačajiem un balkāriem ļāva atgriezties dzimtenē un atjaunoja viņu autonomās republikas. Šeit izcēlās konflikti starp čečenu un ingušu trimdiniekiem, un viņu mājās izmitinātajiem jaunajiem iedzīvotājiem. Krimas tatāriem un Pievolgas vāciešiem neatļāva atgriezties dzimtajos apvidos, spiežot viņus palikt Kazahijā un Uzbekijā.
1955. gada 23 novembrī atcēla 1936. gadā ieviesto abortu aizliegumu.
Staļina laika teroru un nošaušanas draudus aizstāja maigākas kontroles formas. Sākās padomju sistēmu kritizējošo cilvēku ieslodzīšanas psihiatriskajās slimnīcās. Borisa Pasternaka grāmatas "Doktors Živago" publicēšana Rietumos 1957. gadā, izraisīja pret rakstnieku personīgi vērstu kampaņu, kuras rezultātā viņš atteicās no 1958. gada Nobela prēmijas literatūrā. Pēc Pasternaka nāves 1960. gadā, viņa dzīvesbiedreni arestēja un deportēja uz Sibīriju.
Valstī regulāri notika izolēti nemieri. Gandrīz 300 000 uz neskartajām zemēm strādāt nosūtīto dzīves apstākļi bija tik nepanesami, ka sākās vardarbīgi protesti. 1959. gadā Temirtau pilsētā nogalināja 16 protestētājus. Papildus notika jauniebraucēju sadursmes ar vietējiem iedzīvotājiem. Ekonomikas pasliktināšanās 1961. un 1962. gadā izraisīja strādnieku protestus. Pēc tam, kad 1962. gada 1. jūnijā valsts pacēla pārtikas cenas, sākās streiks un demonstrācijas Novočerkaskā, kuru apspiešanas laikā nogalināja vismaz 26 cilvēkus. Septiņus nemieru vadītājus vēlāk notiesāja uz nāvi.
Reģionālo sovnarhozu izveidošana 1957. gadā vietējiem partijas vadītājiem deva ne tikai politisko, bet arī ekonomisko varu. Centrālāzijā un Kaukāzā tas noveda pie vietējās elites korumpēšanās, kamēr Baltijā parādījās nacionālisma riski. 1959. gadā Hruščovs sāka kampaņu pret "nacionālismu", kas Latvijas PSR noveda pie Berijas laikā aizsāktās kadru politikas beigām, un nacionālkomunistu tīrīšanām. Visā PSRS vadošos amatus atkal uzticēja krieviem. Politiskajai kontrolei sekoja arī sovnarhozu brīvības ierobežošana, un PSRS Augstākās Tautsaimniecības padomes izveidošanas 1963. gadā.
PSKP 22. kongress iezīmēja destaļinizācijas un mākslinieciskās brīvības augstāko punktu. 1962. gada 1. decembrī Hruščovs ar pavadoņiem, tai skaitā VDK vadītāju, apmeklē izstāžu zāli Manēžā, kur izstādīti abstrakcionistu un moderno mākslinieku darbi. Iespējams, šo apmeklējumu speciāli organizēja konservatīvie spēki, kas spēja prognozēt Hruščova reakciju. Hruščovs ir šokēts par redzēto mākslu, un nespējot savaldīties, nolamā klātesošos māksliniekus par "pidariem" un viņu mākslu par "suņa sūdiem". Viņš piedraud tos izslēgt no mākslinieku savienības, nosūtīt uz Sibīriju, vai vispār izraidīt no PSRS. Valstī sākas plaša kampaņa pret moderno mākslu un kultūru.
Reliģijas apspiešana
1954. gadā Centrālkomiteja uz īsu laiku sāka pret reliģiju vērstu kampaņu, kas gan beidzās dažu mēnešu laikā. Komunisma celtniecība nozīmēja zinātniskā ateisma veicināšanu un jaunu kampaņu pret reliģiju, kas sākās 1958. gada beigās, tā izbeidzot Otrā pasaules kara sākumā izveidoto aliansi starp Staļina režīmu un pareizticīgo baznīcu. Pēc dažādiem datiem, kampaņas laikā visā PSRS slēdza vairāk nekā pusi no esošajām baznīcām un dievnamiem, to skaitam no 22 000 1959. gadā samazinoties līdz 7873 1965. gadā. Baznīcām aizliedza zvanīt zvanus. Īpašiem ierobežojumiem pakļāva baptistus, Jehovas lieciniekus un Septītās dienas adventistus, ko dēvēja par sektantiem. Masveidā slēdza vecticībnieku lūgšanu namus. 1961. gadā aizliedza bērnu dalību baptistu, un 1963. gadā arī pareizticīgo dievkalpojumos. Reliģisko konfesiju vadītāji, daudzi no kuriem bija VDK kontrolē, pret notiekošo publiski neprotestēja. Slēgtajās baznīcās, ja tās atradās pilsētās, labākajā gadījumā ierīkoja muzeju vai koncertzāli, kas vismaz daļēji ļāva to saglabāt. Lauku baznīcas visbiežāk nodeva kolhoziem, kas tur ierīkoja garāžas un noliktavas. Daudzas baznīcas nojauca. Vērtīgākos kulta priekšmetus nodeva muzejiem, pārējo vienkārši iznīcinot. Rīgas Kristus Piedzimšanas katedrāle kampaņas laikā tiek slēgta, tai noņem krustus, telpās iekārto lekciju zāli, planetāriju un kafejnīcu. Plaši sāk izdot pret reliģiju vērstas grāmatas un žurnālus, uzņemt kinofilmas (Pieviltie). Vairākus simtus ticīgo arestē un notiesā par dažādiem pārkāpumiem. Ticīgajiem vecākiem atņēma vecāku tiesības, bērnus ievietojot bērnunamos. Agresīvākais kampaņas posms beidzās līdz ar Hruščova gāšanu no amatiem, taču ticības ierobežojumi turpinājās visu atlikušo padomju varas laiku.
Varas zaudēšana
Hruščovs 1961. gadā bija atsācis aktīvu destaļinizācijas kampaņu, ko varēja izmantot, lai atbrīvotos no konservatīvajiem elementiem partijā, no kuriem redzamākais bija Mihails Suslovs. 1962. gada beigās viņš partiju sadalīja divās daļās, no kurām viena atbildēja par rūpniecību, bet otra par lauksaimniecību. 1964. gada 17. aprīlī Hruščovs svinēja 70. dzimšanas dienu. Par viņa ticamākajiem pēcnācējiem uzskatīja Brežņevu un Nikolaju Podgorniju, bet pārējie tuvākie līdzgaitnieki bija Mikojans, Kosigins un Suslovs. Atšķirībā no Staļina, kurš ļoti reti atstāja Maskavu, Hruščovs nepārtraukti braukāja pa valsti, uz vietas sniedzot padomus par visiem dzīves jautājumiem. Lai arī lauksaimniecība nekad nesasniedza plānotos apjomus, uz 1964. gadu saražotās pārtikas apjoms bija pieaudzis par 50%. Agresīvais ārpolitikas kurss, kas sākās pēc Molotova atlaišanas 1957. gadā, beidzās līdz ar Kubas raķešu krīzi 1962. gadā. Turpmāk PSRS bija vairāk vēsta uz attiecību uzlabošanu ar Rietumvalstīm. Ideoloģiskais konflikts ar Ķīnu bija radījis nopietnu šķelšanos pasaules komunistiskajā kustībā, un Kubas raķešu krīzi uzskatīja par PSRS zaudējumu.
Lai arī Hruščovs kopš 1957. gada bija neapstrīdēts PSRS vadītājs, viņa nepārdomātās reformas, nepiepildāmie solījumi un ārpolitikas neveiksmes, noveda pie sazvērestības viņa tuvāko līdzstrādnieku vidū, kas vainagojās ar viņa atstādināšanu no visiem amatiem 1964. gada 14. oktobrī.
Kā īpašas šķiras pensionārs, Hruščovs saglabāja māju un vasarnīcu, piekļuvi īpašajai nomenklatūras poliklīnikai, automašīnu "Volga" un salīdzinoši lielu 500 rubļu pensiju. Viņa pārvietošanās brīvība bija ierobežota, un viņā atradās VDK uzraudzībā. Hruščovs nodarbojās ar dārza darbiem, un pēc ilgstošas depresijas, dažus gadus vēlāk sāka magnetofona lentē ierakstīt savus memuārus, kurus izdevās izvest no PSRS un 1970. gadā publicēt Rietumos.
Gdaņskas apriņķis
Gdaņskas apriņķis ir apriņķis Polijā, Pomožes vojevodistes centrālajā daļā. Robežojas ar Pomožes vojevodistes Novi Dvoras, Malborkas, Tčevas, Starogardas, Koscežinas un Kartuzu apriņķiem, kā arī Gdaņsku.
Basku zeme
Basku zeme var būt
Gernika
Gernika (es; eu) ir pilsēta Biskajas provincē, Basku Zemes autonomajā novadā, Spānijā. Pilsēta kopā ar kaimiņpilsētu Luno (eu) veido vienotu pašvaldību Gernika-Lumo. Iedzīvotāju skaits pašvaldībā ir 16 869 (2016).
Salaspils memoriāls
Salaspils memoriāls ir piemiņas memoriāls Salaspils novadā. Atklāts 1967. gadā bijušās Salaspils koncentrācijas nometnes (1941—1944) vietā, un tā kopējā platība ir 25 ha. Emocionāli iespaidīgais memoriālais ansamblis ir starptautiska mēroga un nozīmes brutālisma stila objekts, spilgts tēlniecības un arhitektūras sintēzes piemērs. Memoriāls iekļauts Latvijas kultūras kanonā. Memoriāls atrodas Salaspils novada Daugavas muzeja pārziņā.
Arhitekti: Gunārs Asaris, Ivars Strautmanis, Oļģerts Ostenbergs, Oļegs Zakamennijs.
Tēlnieki: Oļegs Skarainis, Ļevs Bukovskis, Jānis Zariņš.
Salaspils memoriālā ansambļa vēsturiskā attīstība
1940. gadu beigās Latvijas PSR tautsaimniecība bija nostabilizējusies pietiekamā līmenī, lai nopietnāk pievērstos pieminekļu un ansambļu plānošanai, kas kalpotu kā piemiņa kara varoņiem un fašisma upuriem. 1959. gadā tika nolemts rīkot republikānisku konkursu par labāko ideju, lai iemūžināto vēsturiskos notikumus un pieminētu bojā gājušos. 1959. gadā, kad sākās Salaspils memoriālā ansambļa idejas meklējumi, tajā piedalījās daudzi republikas arhitekti un tēlnieki. Autoru kolektīvu izveidoja no konkursa uzvarētājiem, kurus pārstāvēja arhitekti Oļegs Zakamennijs, Gunārs Asaris, Oļģerts Ostenbergs un tēlnieki Ļevs Bukovskis, Oļegs Skarainis un Jānis Zariņš.
Salaspils memoriālā ansambļa konkursa noteikumos bija noteikta prasība ar mākslinieciskajiem un arhitektoniskajiem līdzekļiem atzīmēt divas piemiņas vietas:
Salaspils memoriālais ansamblis tika atklāts 1967. gada 31. oktobrī. Vēlāk, 1970. gadā, PSRS valdība memoriāla arhitektiem un tēlniekiem piešķīra Ļeņina prēmiju. Nedaudz vēlāk vietā starp Rīgas—Daugavpils šoseju un dzelzceļu tika atklāta otra Salaspils memoriālā ansambļa daļa — viens no pirmajiem pieminekļiem mocītajiem un mirušajiem karagūstekņiem, kurus izmantoja celtniecības darbos Salaspils koncentrācijas nometnē. Šī pieminekļa autori bija arhitekti Gunārs Asaris, Oļģerts Ostenbergs, Ivars Strautmanis, Oļegs Zakamennijs un tēlnieks Juris Mauriņš.
2018. gada februārī memoriāla monumentālajā ieejas galerijā atklāta patstāvīgā ekspozīcija.
Right Now
“Right Now” ir amerikāņu grupas Pussycat Dolls agrāk izdotās Herbija Manna dziesmas “Right Now” kaverversija. Singls tika iekļauts grupas debijas albumā PCD un tas tika izdots iTunes. “Right Now” kļuva par alternatīvo NBA spēļu atklāšanas dziesmu ASV televīzijas kanālā ABC. NBA vajadzībām dziesmas vārdi tika nedaudz koriģēti (iespējams, to darīja grupas līdere Nikola Šercingere). Albumā iekļautajai oriģinālajai versijai vokālus iedziedājusi arī grupas bijusī dalībniece Karmita Bahara, taču jaunajā versijā tos iedziedājusi tikai Šercingere.
Pirms NBA sezonas sākuma dziesma tika izmantota, lai reklamētu televīzijas seriāla "Bīstamās mājsaimnieces" trešās sezonas pirmo epizodi.
Marko Popovičs
Marko Popovičs (hr; dzimis Zadarā, Deinvidslāvijā) ir profesionāls horvātu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā, Horvātijas basketbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2010) pārstāv Krievijas Superlīgas klubu Kazaņas "Unics". M. Popoviča tēvs Petars ir bijušais basketbolists un pašreizējais basketbola treneris.
Savu profesionāļa karjeru sācis vietējā KK Zadar klubā 1998. gadā. Tad viņš piedalījās NCAA turnīrā, taču pēc tam atgriezās KK Zadar. Vēlāk vienu sezonu viņš nospēlēja Spānijas basketbola līgas klubā Valensijas "Pamesa", taču tad atkal atgriezās dzimtajā Horvātijā. Nākamajos gados spēlēja Turcijas basketbola līgas Stambulas "Efes Pilsen" un Lietuvas līgas kluba Kauņas "Žalgiris" sastāvos. Taču kopš 2008. gada spēlē Kazaņas "Unics" sastāvā.
Sešu dienu karš
1967. gada Arābu-Izraēlas karš jeb Sešu dienu karš tika izcīnīts starp Izraēlu un tās arābu kaimiņvalstīm — Ēģiptes Arābu Republiku, Jordānijas Hāšimītu Karalisti un Sīrijas Arābu Republiku — ilga no 5. līdz 10. jūnijam (132 stundas). 1967. gada 5. jūnijā Izraēla sāka preventīvu uzbrukumu arābu valstīm, kas bija izteikušas nepārprotamus draudus Izraēlai. Izraēlas karaspēks guva strauju un pārliecinošu uzvaru, sešās dienās sakāva Ēģiptes, Jordānijas un Sīrijas spēkus un okupēja Sīnāja pussalu, Gazas joslu, Rietumkrastu, kā arī Golānas augstienes.
Iemesls
Kara formālais iemesls bija Ēģiptes vēlme atgūt suverenitāti pār savu teritoriju Sīnāja pussalā. Ēģiptes prezidents Gamāls Abdels Nāsers 18. maijā pieprasīja ANO aizvākt miera uzturēšanas spēkus no Sīnāja pussalas. 19. maijā ANO spēki uzsāka evakuāciju, bet Ēģipte ieveda pussalā savu karaspēku — 100 000 kareivju un 1000 tanku, — un 22. maijā sāka Tirānas jūras šauruma blokādi Izraēlas kuģiem, liedzot tiem izeju uz Sarkano jūru caur Ēģiptes teritoriālajiem ūdeņiem. 30. maijā Ēģipte un Jordānija parakstīja līgumu par savstarpējo palīdzību gadījumā, ja vienai no dalībvalstīm uzbruks kāda trešā valsts.
1967. gada 9. maijā Knesets apstiprināja plānu sākt karu.
Karadarbība
Uz karadarbības sākumu Izraēla bija mobilizējusi rezervistus, un tās armijā bija ap 275 000 karavīvu, 1100 tanku un 200 lidmašīnu. Arābu valstis bija apvienojušās pret Izraēlu, un to spēki bija krietni ievērojamāki. To armijās kopā bija ap 500 000 karavīru, 5000 tanku un 900 lidmašīnu. Ēģiptes prezidents Nāsers paziņoja, ka galvenais mērķis ir Izraēlas iznīcināšana. Irākas prezidents Abdels Salams Arefs izteicās līdzīgi, ka "mērķis ir noslaucīt Izraēlu no kartes".
Apsteidzot arābus, Izraēla sāka uzbrukumu pirmā. Izraēliešu kara aviācijas uzlidojums Ēģiptes Gaisa spēkiem sākās 5. jūnijā pulksten 7:10, iznīcinot aptuveni 400 lidmašīnu, kuras tā arī nepaspēja pacelties gaisā no lidlaukiem, lai aizsargātu savas valsts gaisa telpu. Izraēlai nāca palīgā ASV kara flotes eskadra, kas bāzējās Vidusjūrā, neitralizējot Ēģiptes armijas radiosakarus (Ēģiptes armijas virspavēlniecība izmantoja ASV ražotas sakaru iekārtas). Līdzīgā veidā lidlaukos tika iznīcinātas Jordānijas, Sīrijas un Irākas kara lidmašīnas.
5. jūnijā pulksten 8:15 Izraēlas sauszemes spēki uzsāka plašu ofensīvu, iebrūkot Ēģiptē un tās kontrolētajā Gazas joslā. Ēģiptiešu armijas pretestība tika salauzta un tā panikā atkāpās, Sīnāja pussalā pametot vairāk nekā 450 tanku. Izraēla nevēlējās cīnīties arī ar Jordāniju. Pa trim sakaru kanāliem tika sūtīta ziņa karalim Huseinam, lai viņa armija neiesaistās konfliktā, solot, ka Izraēla neuzbruks Jordānijas teritorijai. Tomēr Jordānijas artilērija pulksten 11:15 uzsāka Jeruzalemes ebreju daļas apšaudi. Rezultātā Izraēla paralēli ar uzbrukumu Ēģiptes spēkiem veica uzbrukumu Jordānijai un Sīrijai. 9. jūnijā Izraēla bija iekarojusi visu Sīnāja pussalu un apstājās pie Suecas kanāla — ANO DP pieprasīja pārtraukt agresijas aktu un karadarbību.
Savu emocionāli nozīmīgākāko panākumu izraēlieši bija guvuši 7. jūnijā. Viņi atkaroja no arābiem Jeruzalemes vecpilsētu, kur atradās ar Jeruzalemes templi saistītās jūdaisma svētvietas, no kurām viņi bija atšķirti 19 gadus. Nonākuši svētajās vietās, karavīri lūdzās pie Raudu mūra par saviem kritušajiem biedriem.
11. jūnijā tika parakstīts pamiers.
Rezultāti
Karadarbībā frontēs Izraēlas karaspēkā bija 1075 kritušie, bet Jeruzalemes ieņemšanas operācijā krita 1756 izraēliešu. Krita arī aptuveni 21 000 arābu valstu kareivju. Izraēlas aviācija iznīcināja lielāko daļu Ēģiptes, Jordānijas, Sīrijas un Irākas gaisa spēku, tās armija okupēja Ēģiptei piederošo Sīnāja pussalu, visas Palestīnas valsts izveidošanai paredzētās teritorijas — Gazas joslu, Jordānijas pārziņā esošo Jordānas upes rietumkrastu un Austrumjeruzalemi, — kā arī Sīrijai piederošās Golānas augstienes. Aneksiju rezultātā tika ievērojami palielināta Izraēlas teritorija. ANO DP rezolūcija Nr. 242 pieprasīja Izraēlai atstāt okupētās teritorijas, taču bez rezultāta.
Sākot ar 13. augustu sākās zemes konfiskācija Jeruzalemē, lai izveidotu tajā ebreju kvartālus. Laikā no 1967. līdz 1973. gadam Ramallahā, Betlemē, Jerihonā, Hebronā un Nablusā palestīniešiem konfiscēja vairāk nekā 30 000 ha lauksaimniecībai derīgās zemes.
Aptuveni 300 000 palestīniešu tika padzīti no savām mājām un bija spiesti doties bēgļu gaitās uz Jordāniju, Sīriju un Libānu. Okupētajās teritorijās sāka masveidā izvietot ebreju kolonistu apmetnes.
Cīņai par neatkarīgu Palestīnas valsti jau 1964. gadā bija nodibināta Palestīnas Atbrīvošanas organizācija (PAO). Pēc kara šajā organizācijā pastiprinājās Fatah ietekme, un 1969. gadā par tās vadītāju kļuva Jāsirs Arafāts.
Kara nosaukums
Vienam no galvenajiem Izraēlas karavadoņiem Ichakam Rabinam tika piešķirts gods dot šim karam nosaukumu. Būdams pieticīgs un lakonisks savās izpausmēs, viņš izvēlējās pašu vienkāršāko nosaukumu - "Sešu dienu karš". Ēģiptes prezidents Nāsers šo karu nosauca par al-Naksa (Neveiksme).
Korejas sieviešu basketbola izlase
Korejas sieviešu basketbola izlase ir nacionālā basketbola sieviešu komanda, kas pārstāv Koreju starptautiskās basketbola sacensībās, tādās kā Āzijas čempionāts, Pasaules čempionāts, Olimpiskās spēles. Pašlaik Korejas izlase FIBA Pasaules izlašu rangā ieņem 9. vietu. Korejas izlases labākais panākums ir sudraba medaļa 1988. gada Olimpiskās spēlēs.
Pitagors
Pitagors no Samas jeb vienkārši Pitagors (grc, ho Pūthagoras ho Samios, Pythagoras, dzimis ap 570. gadu p. m. ē., miris ap 495. gadu p. m. ē.) bija joniešu matemātiķis, filozofs, zinātnieks, ārsts, politiķis, priesteris, izgudrotājs, visplašāk pazīstams ar Pitagora teorēmu.
Pitagorisms kā dzīvesveids bijis saistīts ar iniciāciju noslēpumos un bijis līdzīgs orfismam, kas to, domājams, ietekmējis. Tāpat kā orfisma, arī pitagorisma nolūks bijis padarīt dvēseli tīru (katharmoi), lai pēc nāves liktenis tai būtu labvēlīgs. Tradicionāli tiek uzskatīts, ka Pitagors nav atstājis nekādus rakstītus darbus un ka viņa idejas turpinājušas pastāvēt viņa skolniekos.
Dzīvesgājums
Pitagors, domājams, dzimis ap 570. gadu p. m. ē. Samas salā (Jonijas jūrā starp Turciju un Grieķiju) Jonijā un miris ap 495. gadu p. m. ē. Metapontā, Lukānijā. Ap 532. gadu p. m. ē. atstājis Samu, lai izvairītos no Polikrata tirānijas, un Dienviditālijas grieķu kolonijas pilsētā Krotonā nodibinājis vēlākajiem ordeņiem līdzīgu savienību reliģiski ētiskai dzīves reformēšanai, tā saukto "pitagoriešu skolu". Domājams, sākotnēji tajā ietilpuši ap 235 biedri, no tiem 18 — sievietes.
Skolas locekļiem bijusi jāievēro stingra disciplīna un zināmi priekšraksti, un viņi nodarbojās ar matemātiku (skaitļu īpašību pētīšanu). Savas disciplīnas dēļ skola drīz vien ieguva ievērojamu politisku svaru arī citās Dienviditālijas un Sicīlijas grieķu koloniju pilsētās. Tas kļuva par iemeslu demokrātu sazvērestībai, un pēkšņs uzbrukums skolas vadoņiem (tos sadedzināja kopā ar māju, kurā tie apspriedās) iznīcināja tās varu vispirms Krotonā un pēc tam arī citās pilsētās, izņemot Tarentu un Regiju. Pastāv versija, ka Pitagors pats gājis bojā šajā uzbrukumā, taču vairums vēsturnieku uzskata, ka viņš jau agrāk atstājis Krotonu un miris Metapontā.
Pitagora uzskati
Pitagora filozofijas pamats ir gluži vienkāršs: "Visus cilvēkus var iedalīt trijās grupās, tāpat kā visus cilvēkus, kas apmeklē olimpiskās spēles, var iedalīt trijās grupās. Zemākā sastāv no tiem, kas nāk pirkt un pārdot. Nākamie ir tie, kas sacenšas. Taču visaugstākie ir tie, kas nāk skatīties. Cilvēkus attiecīgi var iedalīt tajos, kam svarīga manta, tajos, kam svarīgs gods, un tajos, kam svarīga gudrība. Tātad visaugstākā apskaidrība ir zinātne bez interesēm un cilvēks, kas sevi tai ziedo, patiesais filozofs, kas sevi veiksmīgi atbrīvojis no "dzimšanas apļa"."
Grūti iedomāties vēl kādu sabiedrību, kas tik ļoti cienītu savu dibinātāju un reizē būtu tik atvērta pārmaiņām. Pitagoram viņa laikā tika piedēvētas pārdabiskas spējas, un daudzi atklājumi, kas nebūt nebija viņa. Viņa autoritāte bija tik liela, ka pietika pateikt: "Viņš pats teica" (autos ephē), lai izteikumam tūlīt paklausītu.
Afganistānas karogs
Afganistānas karogam šobrīd pastāv divas versijas.
Starptautiski neatzītā Afganistānas Islāma Emirāta, kurš kopš 2021. gada de facto kontrolē valsti, nacionālais karogs (puštu: د افغانستان بیرغ; dari: پرچم افغانستان) sastāv no balta lauka ar melnu šahadu. Tas tika atjaunots 2021. gada 15. augustā, kad Taliban ieņēma Kabulu.
Starptautiski atzītās (de iure) Afganistānas Islāma Republikas karogu pieņēma pārejas valdība 2002. gada 5. februārī, bet pašreizējo versiju apstiprināja 2013. gada 19. augustā. Šis karogs ir līdzīgs tam, ko Afganistānā izmantoja monarhijas laikā starp 1928. un 1974., autoritārās republikas laikā starp 1974. un 1978. un sociālistiskajā republikā starp 1980. un 1992. gadu. Šobrīd karogu izmanto starptautiski atzītās valdības institūcijas ārzemēs un pret Taliban vērstā pretošanās kustība (Nacionālā pretošanās fronte u.c. organizācijas) Afganistānas teritorijā.
Antonio Gramši
Antonio Gramši (it; dzimis, miris ) bija itāļu rakstnieks, politiķis, politiskais teorētiķis un valodnieks. Viņš bija viens no Itālijas Komunistiskās partijas dibinātājiem, bijis arī tās vadītājs. Benito Musolīni fašisma režīma laikā ticis apcietināts. A. Gramši bija viens no svarīgākajiem 20. gadsimta marksistu domātājiem. Viņš ir ievērojams ar savām oriģinālajām domām arī no mūsdienu skatpunkta. Gramši ir slavens ar savu kultūras hegemonijas koncepciju.
Afganistānas karogs
Karogs sastāv no trim joslām — melnas, sarkanas un zaļas. Šīs krāsas parādījušās lielākajā daļā Afganistānas karogu pēdējo 20 gadu laikā. Melnā krāsa apzīmē Afganistānas tumšo pagātni, sarkanā - tās cīņu par brīvību, bet zaļā - iegūto neatkarību. Centrālā emblēma ir klasiskā Afganistānas emblēma ar mošeju un islāma ticības apliecinājums "šahada" virs tās. Mošejas lūgšanu niša pavērsta Mekas virzienā.
No 1992. gada līdz Taliban nākšanai pie varas 1996. gadā un vēlāk Ziemeļu Sadraudzības pretošanās kustības karogā parādījās tā pati emblēma, taču joslas bija zaļa, balta un melna.
Pirms 20. gadsimta Afganistānai pārsvarā bija pilnīgi melns karogs, kuru no 1901. gada sāka papildināt ar valsts emblēmu. Kopš 1919. gada angļu - afgāņu kara, kas pazīstams arī kā Neatkarības karš, Afganistānā ir izmantoti aptuveni 19 nacionālie karogi, kas ir vairāk nekā jebkurai citai valstij šajā periodā. Valsts karogam šajā periodā lielāko daļu laika bija melna, sarkana un zaļa krāsa.
Luksemburgas karogs
Luksemburgas Lielhercogistes karogs sastāv no trim horizontālām līnijām — sarkanas, baltas un zilas. To pirmoreiz sāka lietot apmēram 1845.-1848. gadā un oficiāli pieņēma 1972. gada 23. jūnijā.
Luksemburgas karoga krāsas pirmoreiz sāka lietot ap 1830. gadu Beļģijas revolūcijas laikā. Tās, iespējams, pārņemtas no Limburgas provinces vairoga, vienīgi fons nomainīts uz sudraba ar zilām svītrām. Trīskrāsaino horizontālo karoga dizainu noteica 1845. gada 12. jūnijā, taču tikai 1972. gada 23. jūnijā tika pieņemts likums, kurā bija raksturots Luksemburgas karogs. Šis likums, piemēram, noteica, ka zilajai krāsai karogā jābūt gaišai, lai karogs atšķirtos no Nīderlandes karoga (tas izskatās tāpat, tikai zilā krāsa ir tumša).
Luksemburgā reģistrētajiem kuģiem jāizmanto karogs "Sarkanais lauva", kas ļauj izvairīties no to iespējamas noturēšanas par Nīderlandes kuģiem. Šim karogam fonā ir desmit baltas un zilas svītras, bet priekšplānā — sarkans lauva ar dzeltenu mēli un kroni.
Voldemārs Āziņš
Voldemārs Āziņš ( — ) bija Krievijas pilsoņu kara dalībnieks, Sarkanās armijas divīzijas komandieris. Par varonību tika apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni.
Biogrāfija
Dzimis netālu no Polockas amatnieku ģimenē. Mācījies sākotnēji Polockā, bet vēlāk Rīgā. Pēc tam strādājis Zasulauka manufaktūrā. 1916. gadā tika mobilizēts Krievijas impērijas armijā. Piedalījies Pirmajā pasaules karā.
1918. gadā Vjatkā iestājies Komunistiskajā partijā, tad arī brīvprātīgi iestājies Sarkanajā armijā. Tur no vietējiem latviešiem, kā arī bēgļiem izveidoja sākumā rotu, bet vēlāk bataljonu. Tika nozīmēts par bataljona komandieri Urālu pulkā. 2. armijas sastāvā pulks cīnījās Kazaņas virzienā. Pēc pirmajām kaujām viņš tika nozīmēts par Arksas grupas komandieri. Kopā ar 5. armijas daļām 1918. gada 10. septembrī tā ieņēma Kazaņu.
Pēc tam iecelts par 2. apvienotās divīzijas komandieri. Cīņās par Iževsku izrādīja personīgo varonību pats vadot savus karavīrus kaujas laukā. Par to apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni. 1918. gadā viņa divīzijai tika piešķirts 28. kārtas numurs un tā tika iekļauta 2. armijas sastāvā. Kopš 1919. gada sākuma viņš ar savu divīziju atradās Austrumu frontē pret Kolčaka spēkiem. Sākotnēji pretinieku pusē bija pārspēks, tomēr jau maijā sākās uzbrukums, kurā galveno triecienu deva Āziņa komandētā 28. divīzija. Šī uzbrukuma rezultātā tika ieņemta Sarapula, kā arī citas pilsēta. 1919. gada jūlijā viņa komandētā divīzija kopā ar 2. armijas vienībām ieņēma Jekaterinburgu.
Pēc tam 2. armija tika pārsviesta pret Deņikina spēkiem. 28. divīzija cīnījās Caricinas virzienā. 1920. gada 17. februārī Āziņš kopā ar komisāru un izlūku grupu devās kaujas lauka rekognoscēšanā. Ceļā viņi sastapās ar pretinieku kazaku vienību. Āziņš krita gūstā un vēlāk tika nogalināts pie Tihoreckas.
Āziņa vārdā nosaukta dzelzceļa stacija un pēc tam arī ciems Azino (ru) Zavjalovas rajonā Udmurtijā.
Blok DM-2
Blok DM-2 - PSRS/Krievijas kosmiskais velkonis, kas paredzēta kosmisko aparātu ievadīšanai augstākās Zemes orbītās. Blok DM priekštecis ir Blok DM; salīdzinot ar to, Blok DM-2 ir uzlabota vadības sistēma. Paredzēts kā nesējraķetes Proton-K augšējā pakāpe. Ģeostacionārajā orbītā varēja ievadīt līdz 2400 kg kravas.
Blok DM-2 tālākās modifikācijas:
Orleānas šaurums
Orleānas šaurums (fr, en, es) ir ap 80 km garš un šaurākajā vietā 11 km plats jūras šaurums Antarktīdas pussalas piekrastē Antarktīdā. Atdala Pālmera arhipelāga Triniti salu un Taueras salu no Deivisa krasta. Savieno Žerlaša šaurumu dienvidrietumos ar Brensfīlda šaurumu ziemeļaustrumos.