cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas Muzikālā līga 2008
Noteikumi
Katra mēneša četras populārākās Radio SWH Top 20 latviešu izpildītāju dziesmas iekļūst Latvijas Muzikālajā līgā. Tad katra mēneša 4 populārāko dziesmu izpildītāji sacenšas "Cīņas klubā" televīzijas tiešraidē. "Cīņas klubs" notiek trīs sesijās - pavasara, rudens un ziemas. Katrā no tām ir četri "Cīņas kluba" raidījumi. Katra "Cīņas kluba" uzvarētāju nosaka no 3 komponentiem: TV skatītāju balsojums, draugiem.lv lietotāju balsojums, kā arī Radio SWH pārstāvju Toma Grēviņa un Arta Volfa jeb tiesnešu vērtējums. Katra raidījuma 4 dalībnieki ir sadalīti divos pusfinālos, kuru uzvarētāji finālā noskaidro galveno uzvarētāju. Gan pusfinālos, gan finālā dalībniekiem jāizpilda gan sava, gan arī pretinieka dziesma. Katra "Cīņas kluba" uzvarētājs kvalificējas superfinālam, kas notiks 2009. gada sākumā un kurā tiks noteikta 2008. gada Latvijas populārākā dziesma LML versijā. Visus raidījumus vada Anna Lieckalniņa un Rūdolfs Reihs.
4. maijs
4. maijā norisinājās pirmais 2008. gada Latvijas Muzikālās līgas "Cīņas kluba" raidījums. Tajā pusfinālos sacentās Dons ar dziesmu "Kolekcionārs" pret "Pienvedēja Piedzīvojumiem" ar "Ceļavēju", kā arī "Satellites LV" ar dziesmu "Pirmais" pret "Zig Zag" ar dziesmu "Man ir silts". Finālā tikās Dons pret "Zig Zag", uzvarēja Dons.
11. maijs
11. maijā notika otrais "Cīņas kluba" raidījums. Pusfinālos tajā sacentās "Otras Puses" dziesma "Savādā" pret "R.A.P." ar "Ej un meklē", kā arī Goran Gora ar "Control" pret grupas "Daylight" dziesmu "Pametu sevi". Finālā "R.A.P." pārspēja Goran Goru.
18. maijs
18. maijā notika trešais "Cīņas kluba" raidījums. Vispirms pusfinālos savā starpā sacentās Aisha ar "Dziesma pustumsā" pret Dona dziesmu "Leila", savukārt otrajā pusfinālā tikās Livingstona "Mazs atoms" pret "Dzelzs Vilka" un Ilzes Ķuzules kopīgi izpildīto "Sažņaudz manas rokas". Finālā Aisha pārspēja Livingstonu.
Superfināls
2008. gada Latvijas Muzikālās līgas superfināls notiks 2009. gada sākumā.
Guna Zariņa
Guna Zariņa (dzimusi Rīgā) ir latviešu aktrise. Kopš 1997. gada strādā Jaunajā Rīgas teātrī un piedalās kinofilmās.
Līdz 1997. gadam
G. Zariņa uzaugusi Rīgā, darbojusies Bērnu teātrī un Jauno kinoaktieru studijā. Vēlāk absolvējusi Tautas kinoaktieru studiju pedagogu Ainas Matīsas un Arnolda Liniņa vadībā. Neilgu laiku studējusi Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātē, Silvijas Radzobes vadītajā teātra kritikas kursā. No 1992. gada mācījusies Sanktpēterburgas Teātra mākslu akadēmijā, Aktieru meistarības katedras prof. V. V. Petrova meistardarbnīcā. Absolvējusi akadēmiju 1996. gadā, viņa vēlāk studē tās Skatuves runas katedras aspirantūras neklātienē.
Pēc studiju beigšanas pirmā nozīmīgā izrāde ar viņas piedalīšanos ir E. Sabato romāna "Tunelis" dramatizējums (1997) Viestura Kairiša režijā, kas veidots "Nepanesamā teātra arteļa" ietvaros Dailes teātrī. Vēlāk šī izrāde nokļuva Jaunā Rīgas Teātra repertuārā. G. Zariņa tajā tēloja trīs lomas: Mimī, pastniece un mauka, iekļaudamās aktieru ansamblī ar "garīgo plastiskumu, humora izjūtu un dramatismā nenoslāpētu vitalitāti". Kad šis gads noslēdzies, viņa Latvijas profesionālo teātru skatē saņem balvu "Spilgtākā debija skatuves mākslā". Šajā gadā viņa filmējas savā pirmajā kinolomā — epizodiskā lomā Jāņa Streiča filmā "Likteņdzirnas" (1997).
1997 — 2002
1997. gada rudenī, kad Alvis Hermanis kļūst par Jaunā Rīgas teātra māksliniecisko vadītāju, G. Zariņa tiek pieņemta šī teātra aktieru trupā. Turpinās sadarbība ar V. Kairišu, viņas lomu vidū ir Antonija (R. Blaumaņa "Skroderdienas Silmačos", 1998), Simīna (M. Eliades "Jaunava Kristīna", 1998), Nastasja Fiļipovna (F. Dostojevska "Idiots", 1999) un Liza (M. Eliades "Čūska", 2000). Viņa spēlē arī Baņutas Rubesas režisētajās izrādēs.
Seko arī jaunas kinolomas — Annas loma Unas Celmas veidotā Latvijas un Zviedrijas kopražojuma filmā "Seko man" (1999), Leldes loma V. Kairiša īsfilmā "Kāzas" (2000) un Rutas loma viņa pilnmetrāžas filmā "Pa ceļam aizejot" (2001), kā arī kostīmu mākslinieces loma J. Streiča filmā "Vecās pagastmājas mistērija" (2000). G. Zariņa filmējas arī TV seriālā "Saldā indes garša" (2001).
2002 — 2012
Kad Jaunajā Rīgas teātrī darbu atsāk režisore Māra Ķimele, G.Zariņa spēlē arī viņas iestudējumos: Natālija Ivanovna (A. Čehova "Trīs māsas", 2005), Vilma (I. Ābeles "Sala"), Tatjana (A. Volodina "Pieci vakari", abas 2009), Sofija (A. Čehova "Jāņonkulis" ("Tēvocis Vaņa"), 2010), Māte un Mikolka (F. Dostojevska "Noziegums/sods", 2012). Viņa atveido Rugettas un Apričņikova mammas lomu režisores Ineses Mičules veidotajā izrādē "Smagais metāls" (pēc Gundegas Repšes romāna motīviem, 2011).
Viņa spēlē Gata Šmita izrādē, autorkompozīcijā "Tas notika ar viņiem", 2007, atveidojot Alises Budļevskas lomu, pēc šīs izrādes motīviem vēlāk top filma "Seržanta Lapiņa atgriešanās", 2010, kurā viņas varoni sauc Alise Lagzdiņa). Citas kinolomas: Marijas loma Lailas Pakalniņas īsfilmās "Ūdens" (2006) un "Uguns" (2007), Renātes loma filmā "Medības" (2009), Guntas loma Jura Poškus filmā "Kolka Cool" (2011).
G. Zariņas talants gūst augstu profesionālu vērtējumu: saņēmusi Spēlmaņu nakts balvu kā gada aktrise par lomu izrādēs "Latviešu mīlestība" un "Tas notika ar viņiem". Kritiķe Undīne Adamaite raksta: "Ar savām lomām (reibinošā amplitūdā) aktiermeistarības latiņu Latvijas teātrī viņa ir uzlikusi ļoti augstu. Ne bez pamata Jaunā Rīgas teātra kolēģi (paši meistari) intervijās Gunu Zariņu bieži sauc par savu skolotāju. Kaut kāds milzīgs bezkompromiss un godīgums ir jaušams visā, ko viņa dara."
Kopš 2012. gada
Pēdējos gados turpinās sadarbība ar G. Šmitu — Irbe un līvu zēns Dorts (autorkompozīcija "Pirmie aplausi", 2013), Aņisja (Ļ. Tolstoja "Tumsas vara", 2014), viņa piedalās arī M. Ķimeles veidotajā performancē "Dzeja" (2014). Sadarbība ar jaunās paaudzes režisoru Vladislavu Nastavševu sākas Jaunā Rīgas teātra izrādē, I. Buņina "Tumšās alejas" (vairākas lomas, 2012) un turpinās, atveidojot titullomu Eiripīda "Mēdejā" Maskavas Gogoļa centrā (2013, viesizrādes Rīgā 2014) un M. Čehova Rīgas krievu teātrī (2016), kā arī Vlada mātes lomu autorkompozīcijā "Cerību ezers" JRT (2015) un Olgas lomu A. Marienhofa romāna "Ciniķi" dramatizējumā (2017). 2015. gadā G. Zariņa atveido Spīdolas lomu V. Kairiša iestudētajā Raiņa "Uguns un nakts" izrādē Nacionālajā teātrī. Sadarbībā ar A. Hermani top pēc dzejnieka Aivara Neibarta darbu motīviem veidotā monoizrāde "Dieviņš pillā" ar Ingus Baušķenieka dziesmām (2018), par šo darbu Zariņa saņēmusi Spēlmaņu nakts balvu kā gada aktrise.
2012. gadā viņa filmējas krievu režisora Kirila Serebreņņikova filmā "Nodevība".
2013. gadā G. Zariņa saņēmusi Lilitas Bērziņas balvu.
1891. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1891. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Vidzemes, Latgales, Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes tolaik atradās Krievijas Impērijas sastāvā (Kurzemes, Vidzemes un Vitebskas guberņā).
Pirmsvalsts sabiedrība
Pirmsvalsts sabiedrības veidoja nelielas cilvēku kopas, grupas vai ciemati. To variācija varēja būt ļoti plaša ar dažādu politisko institūciju un to integrētības pakāpi. Seno sabiedrības strukturēšanās pirmsākumā cilvēki dzīvoja kā pirmatnējais bars. Tā bija vieglāk izdzīvot, gādāt pārtiku, aizstāvēties pret plēsīgiem zvēriem vai ienaidniekiem. Taču pirmatnējo baru nebūtu pamatoti uzskatīt par sabiedrības formu. Savukārt pie pirmsvalsts sabiedrības formām pieskaitāmas dzimta (ģints, klans), cilts un zeme (novads, pilsnovads). Pirmatnējo baru, dzimtu un cilti mēdz apzīmēt arī par barības augu vācēju un mednieku sabiedrībām vai kopienām.
Dzimta
Lielāko daļu cilvēces pirmsvēstures laika galvenā sociālās organizācijas forma bija dzimta, kuras pamatu veidoja no kopīgiem senčiem cēlušies tuvākie radinieki. Dzimta savu nozīmi nezaudēja no cilvēka veidošanās pašiem pirmsākumiem, līdz pat Neolīta revolūcijai. Dzimtas kopienas iekārta raksturīga Akmens laikmetam un tās ekonomika, atšķirībā no pirmatnējā bara, balstījās uz zināmu attīstības pakāpi sasniegušu akmens tehnoloģiju. Dzimta parasti dzīvoja īslaicīgās apmetnēs, lielāko daļu laika pavadot klejojumos, meklējot iztikas līdzekļus.
Dzimtā pastāvēja darba dalīšana. Vīrieši parasti nodarbojās ar medībām un zvejniecību, bet vecākie - ar darbarīku izgatavošanu. Savukārt sievietes pārsvarā vāca augus un gatavoja ēdienu, pieskatīja bērnus.
Cilts
Cilti veidoja vairākas dzimtas vai klani. Ciltij bija kopīga teritorija, valoda, tradīcijas un paražas. Pētnieku vidū nav vienota viedokļa, kā definējama atšķirība starp dzimtu un klanu. Vairums tomēr uzskata, ka klans ir paplašināta dzimta, kurā ietilpst ne tikai dzīvie augšupejošie un lejupejošie radinieki, bet arī senāki to senči. Varētu likties, ka šī atšķirība starp dzimtu un klanu ir visai teorētiska. Tomēr tā ir pietiekami būtiska, jo atspoguļo kvalitatīvi jaunu cilvēku sociālās organizācijas pakāpi, jau ar plašākām saitēm ar ārējo pasauli un arī pašas šādas cilvēku kopas vēsturi. Vēl jo vairāk to var teikt par cilti, kas jau bija samērā sarežģīta sociālā kopa, kuru veidoja vairākas dzimtas un klani.
Par ciltīm uzskatāmas liela daļa agrārās sabiedrības, kas bija pārkāpušas Neolīta revolūcijas slieksni. Zināmā mērā ciltis var uzskatīt par pārejas formu no nebeidzamos barības meklējumos klaiņojošām dzimtām un klaniem uz sabiedrību ar vairāk vai mazāk pastāvīgu apmešanās vietu un iesaistīšanos agrārā darbībā. Vairumā gadījumu šī pāreja notika pakāpeniski. Iemācījušies iekopt zemi un izveidojuši attiecīgu tehnoloģiju, dzimtas, klani un ciltis sāka arvien ilgāk uzkavēties vienā vietā, vai vismaz reģionā. Uzsākot irigāciju upju ielejās vietas maiņa jau kļuva praktiski neiespējama. Zeme, upe, derīgie izrakteņi un citi dabīgie faktori arvien vairāk kļuva par tādiem pašiem organiskiem sabiedrības organizācijas elementiem kā radniecības saites.
Vairums Eiropas zemkopju cilšu piederēja pie tā sauktās auklas keramikas kultūras. Tai raksturīgi podniecības izstrādājumi ar vītas auklas iespiedumiem. Auklas keramikas izstrādājumi sākuši parādīties ap 5300. gadu p.m.ē. Donavas ielejā, galvenokārt tās vidustecē. No šejienes šī kultūra samērā ātri izplatījusies rietumu virzienā līdz Nīderlandei, bet austrumos līdz Ukrainai. Auklas keramikas ciemati parasti aizņēma ap 200 hektāru lielu teritoriju. Tajos dzīvoja 40-60 cilvēku.
Zeme
Jau cilts iekārtai bija raksturīga noteikta teritorija, kuru tā apsaimniekoja. Līdz ar to papildus radniecībai senajās sabiedrībās parādījās vēl viena dimensija — zeme, novads (pilsnovads) ar kuru bija saistīti konkrētās sabiedrības dzīves materiālie apstākļi. Abas šīs dimensijas bija vienlīdz svarīgas jebkuras senas sabiedrības identifikācijā. Piemēram, pieminot vārdu Zemgale bija skaidrs, ka runa ir gan par zemgaļiem kā vienu no baltu ciltīm vai tautu, gan arī par Zemgales zemēm, kuras tie apdzīvoja, kuras tie kopa un izmantoja savā saimniecībā.
Zeme vai novads ir visai nenoteikts jēdziens. Precīza tā definīcija sagādā zināmas grūtības — pārāk liela to dažādība vērojama Baltijā, nemaz nerunājot par Eiropu vai citiem pasaules reģioniem. Šo jēdzienu vēl neskaidrāku padara tā izpratne latviešu valodā, kur vārdam zeme ir vairākas visai atšķirīgas nozīmes. Lielāku skaidrību neienes arī vārds novads. Savukārt pilsnovads šo kategoriju pārāk sašaurina, saistot to ar atsevišķu pili vai pilskalnu, kādu konkrētajā zemē var būt un arī bija vairums. Šinī ziņā piemērotāki dažreiz šķiet attiecīgie jēdziena apzīmējumi citās valodās. Piemēram, angļu — chiefdom.
Runājot par zemi, kā sabiedrības sociālās organizācijas formu zināmā vēsturiskā periodā, varētu atzīmēt tai raksturīgu daudz plašāku hierarhiju un darba dalīšanu nekā ciltī vai cilšu savienībā. Zemi pārvaldīja vairs nevis barvedis vai līderis ar tuvākajiem radiniekiem, bet valdnieks ar varas tālākas nodošanas (mantošanas) tiesībām saviem lejupejošiem radiniekiem (pēctečiem). Arī valdnieka funkcijas bija daudz plašākas. Valdnieks parasti bija ne tikai karavadonis, ikdienas dzīves organizators un strīdu izšķīrējs, viņš bija arī politiķis, diplomāts, reliģiskā autoritāte, rituālu noteicējs un resursu sadalītājs un pārdalītājs.
Tāpat kā iepriekšējās sabiedrības formas, arī zeme nogāja ilgstošu attīstības ceļu līdz pārtapa par valsti (pirmsindustriālu). Visai grūti noteikt precīzu šīs pārejas robežu no zemes uz valsti. Ar šo problēmu nākas sastapties, apskatot baltu tautu attīstību pirms krustnešu ienākšanas.
Pirmsvalsts sabiedrības hierarhija
Sabiedrības attīstības stadijā notika nozīmīgas sociālas un politiskas izmaiņas, kuras izraisīja jaunais, zemkopībai raksturīgais dzīves veids — pastāvīgas apmetnes, nepieciešamība dzīvot lielākās kopienās. Piemēram, cilvēku grupa (dzimta), kas pārtika no savvaļas augu savākšanas un medībām, iekšēja konflikta gadījumā varēja sašķelties atsevišķās daļās, turpinot savu klaiņojošo dzīves veidu neatkarīgi viena no otras. Zemkopju kopienā, kur nebija tik viegli pamest savu apmetni un iekoptos laukus, parādījās nepieciešamība daudz rūpīgāk regulēt sabiedrības iekšējo ikdienas dzīvi un attiecības. Tas neizbēgami veda pie kopienas sociālās strukturizācijas un pašregulējošu mehānismu veidošanās. Šo mehānismu pamatā sākotnēji bija cilšu vecākie, kas nostiprinoties zemkopju dzīves veidam kļuva par zemju, ciematu vai novadu vecākajiem.
Vecais ezers
Vecais ezers (arī Vecumnieku ūdenskrātuve) ir mākslīga ūdenstilpe uz Taļķes upes Bauskas novada Vecumnieku pagasta Vecumniekos, Lielupes sateces baseinā. Uzstādināts 1975. gadā. Dibens izlīdzināts, mālsmilts. Krasti lēzeni, slīpi. Cauri tek Taļķe, ietek vairāki sīki grāvji. 3 mazas saliņas. Mīt asaris, līdaka, rauda. Ziemeļrietumu krastā ierīkota labiekārtota peldvieta.
Rietumvācija
Rietumvācija (vācu: Westdeutschland vai West Deutschland) bija izplatīts neformāls Vācijas Federatīvās Republikas nosaukums no 1949. gada maija līdz 1990. gadā oktobrī notikušajai Vācijas atkalapvienošanai, kad Austrumvācija (VDR) beidza pastāvēt un tika pievienota Rietumvācijai, izveidojot vienotu valsti.
Kopš paša sākuma Rietumvācijas valdība uzskatīja sevi par vienīgo leģitīmo visas vācu tautas pārstāvi un par vienīgo Veimāras Republikas pēcteces valsti, tāpēc tai bija tiesības pretendēt uz visām 1937. gada 31. decembrī (pirms nacistiskās Vācijas militārās ekspansijas sākuma) Veimāras Republikai piederošajām teritorijām, tostarp uz Austrumvācijas, Rietumberlīnes un "bijušo austrumu reģionu" teritoriju, kas tika atdota Polijai un PSRS. Rietumvācijas konstitūcijas preambulā tika uzsvērts vācu tautas centieni apvienoties vienotā valstī. Pirmajos gados Rietumvācijas valdība izvairījās no jebkādiem tiešiem kontaktiem ar Austrumvācijas valdību, lai izvairītos no iespējamas šādu kontaktu interpretācijas kā VDR kā neatkarīgas valsts atzīšanu.
Pēc analoģijas ar Veimāras republiku dēvēta arī par Bonnas republiku (Bonner Republik).
Alpu rase
Alpu rase ir viena no eiropeīdās rases lokālajām rasēm, tās ziemeļu un dienvidu atzara pārejas forma. Mūsdienās netiek plaši atzīta. Dažkārt uzskatīts par Balkānu-Kaukāza rases atzaru. Raksturīgākās fiziskās pazīmes ir tumši vai kastaņbrūni mati, jauktu nokrāsu acis, plata seja, brahicefālija, vidējs augums. Izplatīta starp pamatiedzīvotājiem Šveicē un pierobežas novados Francijā, Vācijā, Austrijā un Itālijā. Austrumu virzienā izplatības areāls dažkārt tiek vilkts pa Dņepru vai pat Pamiru.
Kā pirmais šo atzaru izdalījis franču antropologs Žoržs Lapužs (Georges Vacher de Lapouge) kā homo alpinus. Dažkārt saukta par Rietumeiropas, alpinīdu, austrumu, rietumalpinīdu rasi. Alpinīdu austrumu atzaru dažkārt dēvē par gorīdiem un karpatīdiem.
Gumija
Gumija (la — 'sveķi' ) ir materiāls, ko iegūst dabīgā vai sintētiskā kaučuka vulkanizācijas (apstrādes ar sēru) procesā. Gumija mēdz saturēt arī pildvielas (piemēram, krītu, cinka oksīdu vai kvēpus), krāsvielas, mīkstinātājus, pretnovecošanās līdzekļus. Gumijai ir raksturīga izcila elastība un triecienizturība, tā ir arī izturīga pret nodilumu un daudzu šķīdinātāju iedarbību, kā arī ūdens un gāzu necaurlaidīga. Gumijai ir labas elektroizolējošas spējas. Atkarībā no sēra satura gumijas iedalās mīkstajās gumijās (1—3% sēra), puscietajās un cietajās gumijās. Gumija ar sēra saturu ap 30% ir ciets, melns, plastmasai līdzīgs materiāls, ko sauc par ebonītu. Gumiju trūkums ir samērā zema darba temperatūra, kas parasti nepārsniedz 85°C; savukārt zemās temperatūrās gumija kļūst cieta un triecienneizturīga. Daudz plašākā temperatūru diapazonā (−100 līdz +200°C) var lietot tā saucamās silikongumijas uz silīcijorganiskā kaučuka bāzes (sk. silikoni).
Vēsture
1839. gadā Čārlzs Gudjīrs (Charles Goodyear) atklāja, ka, apstrādājot kaučuku ar sēru vai tā savienojumiem, veidojas elastīgs, izturīgs materiāls. Gudjīra vārdā nosaukta arī mūsdienās strādājoša gumijas riepu ražotāja kompānija Goodyear Tire and Rubber Company. Tā kā dabiskais kaučuks bija dārgs un tā gumijas ražošanai nepietika, tika izstrādāti mākslīgā kaučuka iegūšanas paņēmieni. 1916. gadā Vācijā pirmo reizi ieguva sintētisko metilkaučuku ar samērā sliktām īpašībām, bet 1927. gadā krievu ķīmiķis Sergejs Ļebedevs izstrādāja butadiēnkaučuka ražošanas metodi.
Iegūšana
Pirms vulkanizācijas sagatavo gumijas izejvielu maisījumu, kas galvenokārt sastāv no dabīgā vai sintētiskā kaučuka. Viens no galvenajiem dabīgā kaučuka avotiem ir Brazīlijas heveja, taču mainīgos daudzumos kaučuku ražo vairāk nekā 50 dažādas augu sugas, tostarp kaučuka gumijkoks un Landolphia ģints augi.
Lai pazeminātu gumijas cenu, maisījumam pievieno neaktīvas pildvielas (krītu, talku, kaolīnu). Mehāniskās izturības palielināšanai pievieno aktīvās pildvielas — cinka balto un kvēpus. Dažreiz pievieno mīkstināšanas līdzekļus (parafīnu, stearīnskābi) un pretnovecošanās līdzekļus (neozonu), kā arī krāsvielas (dzelzs mīniju u.c.). Vulkanizēšanai pievieno arī noteiktu daudzumu sēra vai tā savienojumu (tiurāma) un vulkanizācijas paātrinātājus (kaptaku). Šādu nevulkanizētu maisījumu sauc par jēlgumiju. Jēlgumijas vulkanizācija notiek 140—200°C temperatūrā, atkarībā no jēlgumijas sastāva. Vulkanizācijas procesā sērs reaģē ar kaučuku, veidojot šķērssaites starp polimēru ķēdēm. Jo vairāk šādu saišu ("sēra tiltiņu"), jo iegūtā gumija ir cietāka.
Izmantošana
Gumiju lieto automobiļu riepu un dažādu citu gumijas izstrādājumu izgatavošanai.
Zig Zag
"Zig Zag" ir latviešu alternatīvā roka/pankroka grupa, viena no pirmajām latviešu grupām šajā mūzikas žanrā.
Vēsture
Grupa tika izveidota 1985. gadā, tobrīd tās nosaukums bija "Ārprāc". Grupas solisti bija Juris Lasinskis un Gvido Vasiļjevs (vēlāk Linga) un tā uzstājās arodskolu un vidusskolu pasākumos. 1986. gadā grupa saņēma VDK aizliegumu uzstāties un "ieteikumu" mainīt grupas nosaukumu. 1987. gadā mainīts grupas nosaukums uz Zig Zag, Juris aiziet dienēt PSRS armijā, un par vienīgo dziedātāju paliek Gvido. 1987. un 1988. gadā grupa intensīvi koncertē, parādās masu medijos, kā arī ieraksta divus albumus (oficiāli izdoti tikai pēc 25 gadiem). 1988. gada beigās grupu pamet Gvido, vēlāk dibina Lingu, bet par Zig Zag dziedātāju atkal kļuva Juris, kas atgriezies no dienesta. Pirmais nozīmīgais grupas koncerts jaunajā sastāvā ir "Roks par neatkarību" 1989. gada pavasarī, tajā debitē arī Linga. Zig Zag ir kļuvuši par festivāla "Liepājas dzintars" uzvarētājiem.
Pašreizējais grupas sastāvs: Juris Lasinskis (balss, ģitāra), Uldis Timoško (bungas), Jānis Brunovskis (ģitāra, taustiņi), Jānis Māriņš (basģitāra).
Kobalts
Kobalts ir ķīmiskais elements ar simbolu Co un atomskaitli 27. Kobalts ir ciets, sudrabbalts, feromagnētisks metāls. Kobalts dabā galvenokārt ir sastopams polimetālisko rūdu sastāvā. Kobaltu lieto korozijas izturīgiem sakausējumiem, savukārt kobalta oksīdu lieto par violeto un zilo stiklu krāsvielu. Savienojumos kobaltam visbiežāk ir oksidēšanas pakāpe +2.
Vēsture
Ķīmiskā elementa kobalta nosaukums radies no vācu valodas vārda Kobold — mājas gars, rūķītis, gnoms. Apdedzinot kobalta minerālus, kas satur arsēnu, izdalās gaistošs, indīgs arsēna oksīds. Rūda, kas satur šos minerālus, kalnu apvidus iedzīvotāju vidū ieguva kalna gara Kobolda vārdu. Senie norvēģi piedēvēja kausētāju saindēšanos sudraba kausēšanas laikā šī ļaunā gara darbiem. Iespējams, ļaunā gara vārds saistās ar grieķu vārdu kobalos — dūmi. Ar šo vārdu grieķi apzīmēja melīgus cilvēkus. 1735. gadā Zviedrijas mineralogs Georgs Brands spēja no šī minerāla izdalīt iepriekš nezināmu metālu, kuru nosauca par kobaltu. Viņš tāpat noskaidroja, ka tieši šī elementa savienojumi iekrāso stiklu zilā krāsā. Šo īpašību izmantoja jau senajā Asīrijā un Babilonijā.
Fizikālās īpašības
Kobalts ir ciets metāls, kas pastāv divās modifikācijās. Sākot no istabas temperatūras, līdz 427 °C ir stabila alfa modifikācija. Pie temperatūras no 427 °C līdz kušanas temperatūrai (1494 °C) ir stabila kobalta beta modifikācija. Kobalts ir feromagnētiķis ar Kirī punktu 1121 °C. Dzeltenīgo toni tam dod plāns oksīdu slānis.
Izmantošana
Litija kobaltāts tiek lietots augstas efektivitātes pozitīva elektroda veidā litija akumulatoru ražošanai. Kobalta silicīds ir lielisks termoelektrisks materiāls un tas ļauj ražot termoelektroģeneratorus ar augstu lietderības koeficientu. Radioaktīvais kobalts-60 tiek pielietots gamma defektoskopijā un medicīnā.
Bioloģiskā loma
Kobalts nelielās devās ir nepieciešams daudziem dzīvajiem organismiem, ieskaitot cilvēku. No 0,13 līdz 0,30 mg/kg liela deva kobalta jūtami uzlabo mājlopu veselību, tādēļ tas plaši tiek pielietots minerālmēslojumā un dzīvnieku barībā. Kobalts ietilpst B12 vitamīna (ciānkobalamīna) sastāvā. Cilvēkam kobalts ir jāuzņem caur pārtiku vai speciāliem vitamīniem. Cilvēka organismam obligāti ir nepieciešama vismaz minimāla kobalta deva, pretējā — kobalta trūkuma gadījumā rodas akobaltoze. Kobalta trūkums organismā daudzos gadījumos var izraisīt organisma respiratorās sistēmas saslimšanas vai tās traucējumus.
Zičiūjfalu
Ciemā atrodas lopbarības ražošanas un izplatīšanas uzņēmums, kas daudziem ciema iedzīvotājiem nodrošina darba vietas. Tomēr vairums Zičiūjfalu iedzīvotāju ikdienas darba gaitās dodas ārpus ciema. Žičiūjfalu ir sākumskola, kas kopš 1992. gada ir nosaukta ungāru rakstnieka Ištvana Feketes vārdā.
ciemā dzīvoja 941 iedzīvotājs. Pēc 2001. gada tautas skaitīšanas datiem, Zičiūjfalu dzīvoja 971 cilvēls, no kuriem 883 (90,9%) sevi identificēja kā ungārus.
Ciema nosaukums ir radies no Ziči muižnieku dzimta nosaukuma, kuriem savulaik tas piederēja. Ziči dzimta šajā vietā sāka dzīvot 18. gadsimtā, Osmaņu impērijas iekarojumu laikā. 1784. gadā Ferencs Ziči kļuva par zemes īpašnieku. Tajā laikā ciemā dzīvoja 91 cilvēks.
Ciemata iedzīvotāji uz kaimiņciemiem un pilsētām var nokļūt ar vilcienu. Caur Zičiūjfalu iet arī autobusu satiksme.
Timbaland Presents Shock Value II
Shock Value II (pazīstams arī ar nosaukumu Timbaland Presents Shock Value II) ir amerikāņu producenta Timbaland trešais solo studijas albums. Albums ir turpinājums ļoti veiksmīgajam Timbaland albumam Shock Value I, kas ieguva pirmo vietu neskaitāmos pasaules topos un ieguva sešpadsmit platīnu sertificējumu.
Sākotnēji albumu plānoja izdot 2008. gadā, bet tas tika atstumts uz 2009. gadu un provizoriski apstiprināja ka to izdos 2009. gada 23. novembrī. zem leibla Blackground Records, tomēr vēlāk albums vēlreiz tika atstumts uz 2009. gada 7. decembri Apvienotajā Karalistē, un 8. decembrī ASV.
Albuma vēsture
2008. gada jūlijā, kādā intervijā ar MTV Timbaland apstiprināja, ka strādā pie nākamā albuma, kas sekos viņa veiksmīgajam Shock Value. Tajā brīdi viņš apstiprināja ka ir ierakstījis dziesmu ar Madonnu, kuru bija plānots iekļaut viņas albumā Hard Candy, taču tas netika izmantota, un iespējams iekļūs viņa albumā. Viņš arī teica ka sadarbosies ar Džordinu Sparksu, Beyonce, Riannu, Jonas Brothers, Mailiju Sairusu un T.I.. Timbaland vēl teica, ka blakus reperim T-Pain, kurš noteikti piedalīsies, viņš cer arī sadarboties ar Jay-Z.
2009. gada oktobrī Timbaland paziņoja ka dažas Shock Value II un Jay-Z jaunā albuma dziesmas viņš producējis ar PSP lietotni Beaterator.
Albuma ierakstīšana
2009. gada oktobrī Billboard paziņoja, ka savā jaunajā albumā Timbaland sadarbosies ar daudziem tiem pašiem izpildītajiem, kuri piedalījās viņa iepriekšējā albumā. Džastins Timberleiks ierakstīja vokālu priekš divām dziesmām. Pirmā no viņām ir "Carry Out", kas vēlāk tika izdota kā singls. Otrā dziesma saucās "Crazy Girl". Tā izmantoja semplu no Tank dziesmas "I Love Them Girls" Dziesma tomēr netika iekļauta albumā. 2007. gadā Keri Hilsone sadarbojās ar Timbaland un D.O.E., lai ierakstītu hitu "The Way I Are". Hilsone atkal sadarbojās ar D.O.E. lai ierakstītu dziesmu "The One I Love", kurā oriģināli bija vokāli no Krisa Brauna. Dziesma pirms tam saucās "Maniac". Tomēr ta tika atklāta 2009. gada novembrī, intervijā ar E! Online. Brauns un Timbaland, abi izņēma dziesmu no albuma.
2006. gadā Timbaland prodcēja Nellijas Furtado albumu Loose. Viņš arī parādījās vairākas Furtado dziesmās. Nellija iedziedāja Timbaland singlu "Morning After Dark", kura arī piedalās franču ritmblūza dziedātāja SoShy.
Popularizēšana un izdošana
Albumu sākotnēji plānoja izdot 2008. gada 4. novembrī, bet tā, kā tas sakrita vienlaicīgi ar 2008. gada ASV prezidenta vēlēšanām, tas tika atcelts. Pēc tam albumu atstūma uz nezināmu laiku, lai Timbaland varētu strādāt Jay-Z albuma The Blueprint 3, kurš tika izdots 2009. gada septembrī. Žurnāls Rap-Up apstiprināja ka albums tiks izdots 2009. gada 23. novembrī ASV un Apvienotajā Karalistē. Speciāli priekš ASV tika izdota arī divu disku delukss versija. Tomēr vēlāk žurnāls atklāja ka albums atstumts uz 2009. gada 8. decembri.
Timbaland izpildīja albuma galveno singlu "Morning After Dark", vienā no albuma izdošanas ballītēm Lasvegasā 17. oktobrī, un vēlreiz F1 sacensībās Abū Dabī, Apvienotajos Arābu Emirātos. Tad 22. novembrī dziesma tika pirmo reizi pilnība nodziedāta dzīvajā kopā ar Nelliju Furtado un SoShy.
Maksvela vienādojumi
Fizikā Maksvela vienādojumi ir četru diferenciālvienādojumu sistēma, kas apraksta elektromagnētisko lauku vakuumā. Tie raksturo elektriskā un magnētiskā lauka savstarpējo mijiedarbību, kā arī to saistību ar elektrisko lādiņu un strāvas blīvumu. Šos vienādojumus 1861. gadā atklāja skotu fiziķis un matemātiķis Džeimss Maksvels.
Integrālie Maksvela vienādojumi
Integrālie Maksvela vienādojumi ir elektromagnētiskā lauka teorijas postulāti.
Šiem integrālajiem vienādojumiem mēdz pievienot vēl arī elektriskā lādiņa nezūdamības likumu
Vienādojumu sistēmas pāri
Vienādojumu sistēma sastāv no diviem vienādojumu pāriem.
Maksvela vienādojumu empīriskie fakti vai likumsakarības
Katrs no postulētajiem integrālajiem vienādojumiem atbilst konkrētam empīriskajam faktam vai likumsakarībai, kurus apstiprina eksperimenti.
Maksvela diferenciālvienādojumi
No Maksvela integrālajiem vienādojumiem, kuri ir spēkā galīgam tilpumam V \, virsmai S \ un kontūram l \ var iegūt atbilstošus diferenciālvienādojumus. Tie saista vektorus \vec{E} \ un \vec{B} \ katrā telpas punktā, jebkurā laika momentā un tāpēc ir noteiktā nozīmē vispārīgāki nekā integrālie vienādojumi.
Lai iegūtu Maksvela diferenciālvienādojumus
Pirmais Maksvela diferenciālvienādojums
Pirmo Maksvela diferenciālvienādojumu iegūst no integrālā vienādojuma. Šeit plūsma ir aprēķināta virsmai S \, kuru aptver noslēgts kontūrs l \. Vienādojuma kreiso pusi pārveido, izmantojot Stoksa teorēmu: Labajā pusē mainam atvasināšanas un integrēšanas secību,. Šo pārveidojumu rezultātā iegūstam, ka
Pielīdzinot zemintegrāļa izteiksmes vienu otrai, iegūst pirmo Maksvela diferenciālvienādojumu
Otrais Maksvela diferenciālvienādojums
Otrā Maksvela diferenciālvienādojuma uzrakstīšanai izmanto Ostrogradska - Gausa teorēmu integrālam vienādojumam, proti, nosacījumam, ka magnētiskā plūsma caur jebkuru noslēgtu virsmu S \ ir vienāda ar nulli. Patvaļīgam tilpumam V \. No tā izriet otrais Maksvela diferenciālvienādojums
Trešais Maksvela diferenciālvienādojums
Trešo Maksvela diferenciālvienādojumu iegūst analogi pirmā diferenciālvienādojuma pārveidošanai, kur strāva un vektora \vec{E} \ plūsma  ir saķēdēta ar kontūru l \, kas savukārt ietver virsmu S \. Izmantojot Stoksa teorēmu magnētiskās indukcijas cirkulācijai,. Lietojot strāvas tilpuma blīvuma formulu, strāvu var uzskatīt par lādiņnesēju plūsmu caur virsmu S \, kuras robežkontūrs l \. Mainot atvasināšanas un integrēšanas secību vienādojuma labās puses otrajā saskaitāmajā, var atrast, ka un tātad iegūstam trešo Maksvela diferenciālvienādojumu
Ceturtais Maksvela diferenciālvienādojums
Ceturto Maksvela diferenciālvienādojumu uzraksta, izmantojot Gausa teorēmu. Noslēgtas virsmas S \ ierobežotā tilpumā V \ lādiņš (\rho \ ir tilpuma lādiņa blīvums). Pārveidojot elektriskās intensitātes plūsmu pēc Ostrogradska-Gausa teorēmas,, varam uzrakstīt, ka.
Tātad, rezultātā iegūstam pēdējo, ceturto Maksvela diferenciālvienādojumu:
Maksvela vienādojumi koordinātās
Maksvela vienādojumus var uzrakstīt arī koordinātās. Piemēram, Dekarta koordinātās iegūstam astoņus parciālos diferenciālvienādojumus trim elektriskās intensitātes koordinātām E_x \, E_y \, E_z \ un trim magnētiskās indukcijas koordinātām B_x \, B_y \, B_z \:
Maksvela vienādojumi nav jebkuru elektromagnētisko procesu vienādojumi
Maksvela vienādojumi ir elektromagnētiskā lauka dinamikas vienādojumi. Tomēr tie nav jebkuru elektromagnētisko vai elektrodinamisko procesu vienādojumi, un, piemēram, no tiem neizriet lauka avotu - lādiņu (vai, precīzāk sakot, lādiņnesēju) kustības likumi elektriskajā un magnētiskajā laukā. Tie jāformulē īpaši, iepriekš noskaidrojot, kādi ir spēki un momenti, kuri uz lādiņnesējiem un strāvas vadītājiem darbojas elektriskajā un magnētiskajā laukā.
2018. gada FIFA Pasaules kauss
2018. gada FIFA Pasaules kauss (ru) bija starptautisks vīriešu izlašu futbola turnīrs, kas notika Krievijā no līdz. Šis bija pēc skaita 21. Pasaules kausa finālturnīrs. Krievija turnīru rīkoja pirmo reizi.
Šis bija pirmais FIFA Pasaules kauss, kurā izmantoja video tiesneša palīgus. Viņu uzdevums ir iesaistīties spēlē strīdīgu vārtu gadījumā, strīdīgu 11 metru soda sitienu piešķiršanas gadījumā, strīdīgas sarkanās kartītes piešķiršanas gadījumā, kā arī uzmanīt, lai sarkanā vai dzeltenā kartīte tiktu parādīta pareizajam futbolistam, nevis kādam citam.
Rīkotājvalsts izvēle
Rīkotājvalsts izvēle sākās 2009. gada janvārī. Līdz 2. februārim vajadzēja interesentiem reģistrēties, ka vēlas organizēt šo turnīru. Uz šo turnīru nevarēja pieteikties Āfrikas valsts, jo 2010. gadā Pasaules kauss jau norisinājās šajā kontinentā (Dienvidāfrikā). Turnīru vēlējās organizēt ne tikai Krievija, bet Beļģija un Nīderlande kopā, kā arī Spānija un Portugāle kopā, Anglija, Japāna, Amerikas Savienotās Valstis un Austrālija. Pieteicās arī Meksika un Indonēzija, bet šīs divas valstis neizpildīja līdz galam reģistrācijas prasības. Vēlāk tika atsijātas kandidātvalstis, kas nebija no UEFA. Līdz ar to Eiropas valstis nevarēja vairs kandidēt uz 2022. gada FIFA Pasaules kausa organizēšanu.
, kad notika rīkotājvalsts galīgā izvēle, kandidātos palika vairs tikai Krievijas, Anglijas, Beļģijas/Nīderlandes un Spānijas/Portugāles kandidatūras. Pēc pirmās balsošanas kārtas tika izslēgta Anglijas kandidatūra. Bet pēc otrās balsošanas kārtas par turnīra norises vietu tika apstiprināta Krievija.
Kvalifikācija
Par tiesībām piedalīties čempionāta finālturnīrā sacentās 210 izlases no 6 konfederācijām par 31 vietu finālturnīrā, Krievija kā turnīra saimniece jau bija kvalificējusies finālturnīram automātiski. Otro turnīru pēc kārtas nekvalificējās kāda no Okeānijas Futbola konfederācijas (OFC) izlasēm. Kvalifikācijas spēles notika no līdz. Pirmo reizi finālturnīrā iekļuva Islandes un Panamas izlase. Visaugstāk FIFA rangā esošās izlases, kas nekvalificējās finālturnīram, bija Čīle, Itālija un Nīderlande.
Tiesneši
FIFA Padome pieņēma lēmumu, ka spēlēs tiks izmantots video tiesneša palīgs (VAR). Šis bija pirmais FIFA Pasaules kauss, kurā izmantoja video tiesneša palīgus. Viņu uzdevums ir iesaistīties spēlē strīdīgu vārtu gadījumā, strīdīgu 11 metru soda sitienu piešķiršanas gadījumā, strīdīgas sarkanās kartītes piešķiršanas gadījumā, kā arī uzmanīt, lai sarkanā vai dzeltenā kartīte tiktu parādīta pareizajam futbolistam, nevis kādam citam.
FIFA publicēja sarakstu ar tiem tiesnešiem, kas būs iesaistīti 2018. gada FIFA Pasaules kausa spēļu tiesāšanā. Divas dienas vēlāk par spēļu rezultāta sarunāšanu uz mūžu tika diskvalificēts Saūda Arābijas tiesnesis Fahds el Mirdāsi.
Izloze
Finālturnīra grupu izloze norisinājās 2017. gada 1. decembrī Kremļa pilī Maskavā. 32 kvalificējušās izlases tika sadalītas 4 grozos pēc 2017. gada oktobrī publicētā FIFA ranga. Krievija kā turnīra rīkotāja tika iedalīta 1. grozā kā A grupas pirmā komanda. Pārējo komandu lozēšanā tika ievērots ģeogrāfiskais princips — komanda savā grupā netika ielozētā kopā ar citām savas konfederācijas izlasēm (izņemot UEFA zonu, no kuras katrā grupā varēja būt 1 vai 2 komandas).
Grupu turnīrs
Spēļu sākumi doti pēc Latvijas laika
H grupa
Japāna kvalificējas izslēgšanas spēlēm pēc Fair Play punktiem -4 pret Senegālas -6
Venta
Venta ir upe Latvijā un Lietuvā. Garums — 346 km (178 km Latvijā un 168 km Lietuvā), baseina platība — 11 811,1 km². Lielākās pilsētas Ventas krastos ir Mažeiķi, Kuldīga un Ventspils. Lielākā pieteka — Abava. Uz Ventas atrodas platākais dabīgais ūdenskritums Eiropā — Ventas rumba.
Nosaukuma izcelsme
Ventas nosaukums ir cēlies no līvu vārda vēna, kas nozīmē “upes ieteka jūrā”, “jūras šaurums” vai “osta”. Latīniskais nosaukums Winda pirmo reizi minēts Indriķa hronikas 1206. gada notikumu tekstā par vendiem.
Zivis
Ventā pārsvarā ir sastopamas šādas zivis : ālanti, asari, alates, karpas, karūsas, līdakas, plauži, sapali, foreles un zandarti.
Upes raksturojums un ekoloģija
No Lietuvas robežas līdz Alšiem Venta tek pa Vadakstes līdzenumu, tālāk - starp Rietumkursas un Austrumkursas augstienēm. Krasti pārsvarā aizauguši, peldvietu nav daudz. No Šķērveļa līdz Kuldīgai krastos ir dolomīta atsegumi (Gobdziņu klintis, Ātraiskalns, Straujaiskalns), upē krāčaini posmi (Griezes, Nīgrandes, Gobdziņu, Varkaļu, Elles, Skrundas krāce, Briežu brasls, Griķu brasls, Rimzātu brasls, Rumbiņas krāce un Zeļģu krāce) mainās ar mierīgiem un dziļiem posmiem, daudz saliņu. Pie Kuldīgas Venta no dolomīta gultnes pāriet smilšakmenī, veidojot Latvijā lielāko ūdenskritumu - Ventas rumbu. Lejpus Kuldīgas, Piejūras zemienē upe līkumaina, tecējums mierīgs, ir sarkanīga smilšakmens atsegumi (Sarkanā siena), krasti lēzeni. 50% baseina aizņem meži. Venta parasti aizsalst decembra beigās, ledus iešana sākas marta sākumā. Ventas ieleja no Kuldīgas līdz Abavas ietekai un Ventas un Šķērveļa ielejas posms ir kompleksie dabas liegumi.
Pietekas
Kreisā krasta pietekas:
Labā krasta pietekas:
Sosņicovice
Sosņicovice ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz rietumiem no Glivices. Pēc iedzīvotāju skaita mazākā pilsēta Silēzijas vojevodistē.
Kuldīgas Svētās Trīsvienības Romas katoļu baznīca
Kuldīgas Svētās Trīsvienības Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Liepājas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Kuldīgā. Adrese: Tirgus ielā 2. Vienīgā katoļu baznīca pilsētā. 2018. gada 6. oktobrī šo Dievnamu pasludināja par svētvietu Vissvētākās Jaunavas Marijas Dzīvības Mātes godam.
Vēsture
Tā ir celta 1640. gadā pēc Polijas karaļa pieprasījuma, apstiprinot Hercogu Jēkabu par Kurzemes hercoga troņa mantinieku. Tā ir trīsjomu celtne ar vienkāršu ārējo arhitektūru, kas veidota itāļu renesanses ietekmē. Iekštelpa — grezna, rotāta ar skulptūrām un ornamentiem, kas darināti tipiskā XVII gs. baroka stilā ar stipru rokoko ietekmi. Ievērojamākie mākslas priekšmeti — skulptūra "Madonna ar bērnu" (XVI gs.), biktssols (1691. gads) ar gleznojumiem, Sv. Trīsvienības altāris (1818-1820). Pēc mākslas vēsturnieka Imanta Lancmaņa domām, kanceles figūras XVII gs. pirmajā ceturksnī baroka stilā darinājis Liepājas koktēlnieks Joahims Kreicfelds (1673—1721), bet sānu altāri, ērģeļu prospektu un altārtelpas barjeru 1775. gadā rokoko stilā darinājis čehu koktēlnieks Jozefs Slavičeks.
Madonna ar bērnu
Kuldīgas katoļu baznīca ir viena no senākajām Kurzemes baznīcām, un arī Dievmātes statuja ir ar senu vēsturi, kas pilnībā vēl nav izpētīta. Gan mutiska, gan vēlāk uz papīra pierakstīta tradīcija vēsta, ka statuja uz šo dievnamu pārvietota no Kuldīgas pils baznīcas, kur starp 1596. un 1617.gadu bija Kurzemes hercoga Vilhelma rezidence. 1656. gadā Kuldīgu iekaroja zviedri, un pils tika izlaupīta. 1701. gadā zviedri pilsētu ieņēma otrreiz un pili izpostīja. Gandrīz visu katoļu reliģijas kultam nepieciešamo inventāru no pils kapelas izvāca, kad sāka svinēt luteriskos dievkalpojumus, un tos nodeva birģermeistaram. No pils baznīcas 1535. gada inventāra saraksta izriet, ka tad mācītāja rīcībā bija tikai trīs biķeri un divas patēnas, bet pārējais inventārs glabājās pilī. Sīkāks dārgmetālu inventārs, kā arī mazāk vērtīgi priekšmeti nonāca „ēkas komtura” glabāšanā, tomēr Madonna uz mēness sirpja šajā sarakstā nebija minēta. Martins Konrāds 1938. gadā veica piezīmi, no rādot, ka ap 1860. gadu mācītājs Harfs Madonnu nonesis no Katrīnas baznīcas bēniņiem un nodevis katoļu baznīcai. 2018. gada 6. oktobrī Kuldīgas katoļu draudze piedzīvoja īpašu dienu. Tika kronēta Bērna Jēzus statuja, kuru gadsimtiem ilgi varēja redzēt uz Dievmātes, Kurzemes Karalienes, rokām vienā no baznīcas altāriem, kā arī šīs vietas pasludināšana par svētvietu Vissvētākās Jaunavas Marijas Dzīvības Mātes godam.
Ķeniņu ģimnāzija
Ķeniņu ģimnāzija bija 1905. gadā pēc Konstantīna Pēkšēna un Eižena Laubes projekta nacionālā romantisma stilā celta Rīgas skola, kurā sākotnēji bija iekārtota Annas Ķeniņas meiteņu ģimnāzija un Ata Ķeniņa reālskola (1907—1912), pēc Pirmā pasaules kara arī citas izglītības iestādes. Pēc Otrā pasaules kara ēkā darbojas Rīgas 40. vidusskola.
Ēkā ietvertas daudzas atsauces uz Latvijas būvvēsturi un reģionam raksturīgo dabu, īpaši izmantoto būvniecības materiālu aspektā. Aiz ēkas lielākajiem logiem augšstāvā izvietota skolas lielā zāle ar tam laikam nebijušu interjeru, kurā eksponētas jumta koka konstrukcijas.
Vēsture
1900. gadā Irlavas skolotāju semināru beigušais Atis Ķeniņš kopā ar sievu Annu Rūmani-Ķeniņu Āgenskalnā izveidoja piecu klašu meiteņu privātproģimnāziju, kuru 1907. gadā pārveidoja par privātģimnāziju ar astoņām klasēm. 1905. gadā A. Ķeniņš no Stoketa atpirka zemes īpašumu Tērbatas ielā 15/17, uz kura 1905.—1906. gadā Rīgā uzcēla jaunu skolas ēku, kurā iekārtoja A. Ķeniņa vīriešu tirdzniecības skolu un A. Ķeniņas sieviešu ģimnāziju. 1906. gada soda ekspedīciju laikā pēc 1905. gada revolūcijas A. Ķeniņš aizbēga uz Pēterburgu un Somiju. 1907. gadā viņš atgriezās Rīgā, pārveidoja tirdzniecības skolu par zēnu reālskolu, bija tās direktors. Meiteņu ģimnāzijas direktore līdz 1912. gadam bija Anna Ķeniņa. Namā bija arī A. Ķeniņa vadītais grāmatu apgāds "Zalktis" un P. Saulīša grāmatu veikals. No 1909. gada tur notika Bertas Dzenes vadītie sieviešu izglītības kursi, ap 1910. gadu nama augšstāvā darbojās komponista Emīla Dārziņa mātei piederoša pansija. 1912. gadā A. Ķeniņš pameta pedagoga darbu un pārcēlās uz Bornes pagasta Varnaviču muižu. Pirmā pasaules kara laikā namā darbojās Latviešu izglītības biedrības zēnu reālskola un meiteņu ģimnāzija. Pēc tam, kad 1918. gadā A. Ķeniņš atgriezās Rīgā, viņš vairs skolā nestrādāja, bet darbojās kā jurists un politiķis.
1920.—1930. gados skolas ēku izmantoja daudzas izglītības iestādes:
Par Ķeniņa "Pūķu pili" iesauktajā ēkā darbojās arī Tautas augstskolu biedrība, Darba studentu biedrība, Latvijas Universitātes jauktais koris Dziesmuvara, Ernsta Feldmaņa teātra mākslas kursi, Kārļa Priedīša grāmatu apgādniecība, Latvijas vidusskolu skolotāju kooperatīvs ar grāmatu veikalu, Latvijas dabaszinātņu biedrības žurnāla "Daba" (1924—1931) redakcija un ekspedīcija, žurnāla "Sieviete" (1924—1927) redakcija, Savstarpējās (uguns)apdrošināšanas centrālā savienība, Savstarpējā dzīvības apdrošināšanas biedrība "Labklājība", Rīgas daiļkrāsotāju krājaizdevu sabiedrība, patērētāju kooperatīvs "Freundschaft", izdevniecība un tipogrāfija "Latvju kultūra" (līdzīpašnieks Ādolfs Erss) un "Latvju kultūras" grāmatu veikals. Nama pagrabstāvā darbojās ēdienu veikals — t. s. "studentu virtuve", G. Jansones rokdarbu un nacionālo apģērbu veikals, V. Liepiņa elektro-tehnisko piederumu un E. Vētras puķu veikali. 1930. gadu beigās namā darbojās dāmu un kungu frizētava "Vera".
Ēkas arhitektūra
Skolas ēka Tērbatas ielā 15/17 ir viena no pirmajām nacionālā romantisma celtnēm Rīgā. Tai ir izteiksmīgs siluets un dažādos būvmateriālos un apdares variantos veidota fasāde, pie kam šūnakmens fasādes apdarei pēc pasūtītāja ieceres īpaši savākts no Staburaga atlūzām. Apjomu kārtojums ir drošs un spēcīgs, stāvie zelmiņi atsauc atmiņā senatnes būves, pirmā stāva apdarei izmantos dabisks akmens, atsakoties no agrākos laikos pieņemtās materiālu imitācijas, bet no fasādes kompozīcijas var viegli nojaust ēkas iekšējo plānojumu — pirmajā stāvā izvietots vestibils un sabiedriskas telpas, augšējos stāvos atrodas klases, bet pašā augšā — pati lielākā telpa, sarīkojumu zāle, kuras jumta nesošās koka konstrukcijas ir eksponētas ne tikai interjerā, bet arī ēkas fasādē kā ekspresīvās konsoles, kas fiksē zāles pārseguma kopņu galus. Fasādes detalizācija precīzi seko stila garam — tajā nav lieku dekoratīvu elementu, mākslinieciskā izteiksmība sasniegta ar arhitektoniskiem, funkcionāliem paņēmieniem. Logu dizains, atsakoties no klasiskā paņēmiena, ir vēl viena jūgendstilam raksturīga iezīme. Nacionālais romantisms nāk ar slīpinātām logailām, kas atgādina par viduslaiku būvniecības paņēmieniem un interpretē senlatviešu pils ideju. Logu rāmju dalījums jūgendstila ēkās bieži veidots katrai ēkai oriģināls, dažkārt, kā šajā ēkā, logailu dizains katram stāvam ir atšķirīgs, tādējādi uzsverot jaunā laikmeta individualitāti, katra cilvēka vērtību pretstatā pagātnes unificētajai sabiedrībai.
Ieejas risinājums ir neraksturīgs Rīgas centra apbūvei — tā atkāpjas no ietves, veidojot plašāku, segtu telpu pie durvīm, kas nepieciešama sabiedriskai ēkai, ko, pretstatā parastam īres namam, apmeklē ļoti daudz cilvēku. Šajā ieejas daļā bagātīgāk nekā pārējā fasādē parādās arī ornamentāla apdare un jūgendstilam raksturīgās flīzes, kas plaši tika izmantotas ne tikai iekštelpās, bet arī fasādēs.
Piemiņas plāksne
Ata Ķeniņa 125. dzimšanas dienā 1999. gada 28. jūlijā pie nama Tērbatas ielā 15/17 atklāja piemiņas plāksni ar uzrakstu "Šo namu 1905. gadā cēluši Atis un Anna Ķeniņi Latvijas kultūrai un izglītībai. Namā bija iekārtota Annas Ķeniņas meiteņu ģimnāzija un Ata Ķeniņa reālskola. Ēka gadsimta sākumā kļuva par latviešu valodas, kultūras un mākslas centru kā iedīgli Latvijas neatkarībai. Arhitekti Eižens Laube un Konstantīns Pēkšēns." Pēc Ķeniņu dzimtas lūguma plāksni atklāja tālaika Latvijas tieslietu ministrs Valdis Birkavs.
Ievērojami skolotāji un audzēkņi
Ģimnāzijā par skolotājiem strādājuši pazīstami rakstnieki un mākslinieki: Fricis Bārda, Kārlis Skalbe, Antons Austriņš, Vilis Plūdons, Augusts Saulietis, Fallijs, Jūlijs Madernieks, Jānis Kuga, Emīls Dārziņš. Skolā 1908-1913 gados mācījās Jēkabs Kazaks.
Andrea Petkoviča
Andrea Petkoviča (sr, Andrea Petković; dzimusi ) ir profesionāla serbu izcelsmes Vācijas tenisiste. Profesionālo karjeru uzsāka 2006. gadā. A. Petkovičas labākais sasniegums WTA Tūres vienspēļu rangā ir sasniegtā 9. vieta, dubultspēlēs viņa ir sasniegusi 68. vietu.
Pudele
Pudele ir cilindrisks trauks ar tievu augšdaļu — "kakliņu" —, kas tiek izmantotas dzērienu un citu šķidrumu uzglabāšanai. Tās galvenokārt tiek izgatavotas no stikla vai polietilēna tereftalāta (PET). Retāk tiek gatavotas no keramikas, metāla vai citiem materiāliem. Pudeles tiek noslēgtas ar korķi. To tilpums parasti variē no dažiem mililitriem līdz pat vairākiem litriem.
Klārks
Klārks (en, no ang vai ga — 'garīdznieks'; sieviešu dzimtā Klārka) ir angļu un īru cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Latvijas futbola izlase 2000. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijā
Laika posmā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada oktobrim Latvijas futbola izlase piedalījās 2000. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīrā. Finālturnīrs norisinājās 2000. gada jūnijā un jūlijā Beļģijā un Nīderlandē.
Latvijas izlase tika ielozēta kvalifikācijas turnīra 2. apakšgrupā kopā ar Norvēģiju, Gruziju, Grieķiju, Slovēniju un Albāniju.
Šajā kvalifikācijas ciklā Latvijas izlase sešu komandu konkurencē ieņēma 4. vietu. Pēc pirmajām 3 spēlēm Latvijas izlase 1998. gadu noslēdza kā grupas līdere, taču nespēja noturēt savas pozīcijas. Kvalifikācijas turnīra laikā tika nomainīts Latvijas izlases treneris, jo, pēc tam, kad no valstsvienības aizgāja treneris Revazs Dzodzuašvili, par galveno treneri kļuva anglis Gērijs Džonsons.
Norvēģija - Latvija
Ullevaal Stadion, Oslo; skatītāji: 11 031; tiesnesis - Šmoļiks (Baltkrievija)
Latvija: Karavajevs - Laizāns (Lukaševičs 51'), Zemļinskis, Zakreševskis, Lobaņovs - Bleidelis, Ivanovs, Babičevs, Šarando (Bulders 73') - Pahars (Isakovs 81'), Štolcers.
Latvija - Gruzija
1998. gada 10. oktobris
Daugavas stadions, Rīga; skatītāji: 4 000; tiesnesis - Dan Zotta (Rumānija)
Misiņš (nozīmju atdalīšana)
Misiņš var būt:
Latvijas futbola izlase 2000. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijā
Slovēnija - Latvija
Stadion Ljudski Vrt, Maribora; skatītāji: 3 292; tiesnesis - Nalbandjans (Armēnija)
Latvija: Karavajevs - Lukaševičs, Zemļinskis, Lobaņovs, Isakovs - Bleidelis (Miholaps 51'), Astafjevs (Bulders 79'), Ivanovs (Rimkus 87'), Šarando - Pahars, Štolcers.
Latvija - Grieķija
1999. gada 31. marts
Daugavas stadions, Rīga; skatītāji: 5 000; tiesnesis - Friskers (Dānija)
Latvija: Karavajevs - Lukaševičs, Zemļinskis, Lobaņovs, Blagonadeždins - Astafjevs, Ivanovs (Isakovs 27'), Šarando (Stepanovs 62') - Pahars, Miholaps (Bulders 46'), Štolcers.
Latvija - Albānija
1999. gada 28. aprīlis
Latvija - Slovēnija
1999. gada 5. jūnijs