cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaguja
Lidojuma gaita
Kaguja tika palaista 01.31.01 UTC ar nesējraķeti H-2A no Tanegašimas kosmodroma. Sākotnējā orbīta bija 281,55 km (perigejs) / 232960 km (apogejs).
zonde sasniedza Mēness apkārtni un iegāja sākotnējā 101 x 11741 km polārā orbītā. autonomā lidojumā tika palaists retranslācijas pavadonis Okina (Rstar), kura orbītas parametri bija 100 x 2400 km. tika izlaists otrais pavadonis Ouna (Vstar) 100 x 800 km orbītā. Kaguja iegāja aptuveni 100 km riņķveida orbītā. Ar Okina tika mērīts Kaguya ātrums, bet Ouna ar lielu precizitati noteica visu trīs aparātu pozīcijas. Tas ļāva sastadīt gravitācijas karti.
JAXA paziņoja, ka Kaguja ir izvērsusi Mēness magnetometru, Mēness radara zondi (Lunar Radar Sounder), ka arī Zemes Augšējās atmosfēras un plazmas kameru (Upper atmosphere and plasma imager).
tika paziņots, ka zondes divu mēnešu pārbaužu laiks ir beidzies, un Kaguja sāka pilna apjoma zinātniskos pētījumus.
2008. gada oktobra beigās Kaguja bija pabeidzis sākotnēji plānotos uzdevumus. Pavadonis Okina Mēness virsmā ietriecās. Kaguya misija tika pagarināta līdz 2009. gada martam. Pēc tam bija plānots pakāpeniski samazināt zondes orbītas augstumu un 2009. gada augustā aparāts beigtu savu darbību, ietriecoties Mēnesī. Tomēr plāns tika mainīts, jo Kaguja sistēmas pilnībā vairs nedarbojās un aparāta orbīta tika samazināta straujāk. 2009. gada 10. jūnijā 18:25 UTC Kaguja ietriecās Mēnesī. Sadursmes brīdī kosmiskais aparāts lidoja ar ātrumu apmēram 6000 km/h. Sadursme notika, tam lidojot gandrīz paralēli Mēness virsmai, apmēram 1 grāda slīpā leņķī.
Alberts fon Bukshēvdens
Alberts fon Bukshēvdens (de, la; dzimis apmēram, miris ), arī Alberts no Apeldernas, bija garīdznieks, diplomāts, politiķis, trešais Līvzemes (Ikšķiles) bīskaps, vēlāk pirmais Rīgas bīskaps. Galvenais vācu feodāļu un katoļu baznīcas ekspansijas vadītājs Baltijā 13. gadsimta sākumā. Tiek uzskatīts par Rīgas dibinātāju, viņa valdīšanas laikā uzcēla Rīgas Doma baznīcu.
Izcelsme
Cēlies no zemākās kārtas dižciltīgajiem — Bukshēvdeniem (Bickeshovede, Bikeshovde, Beckeshovede, de Bekeshovede, Buxhöveden, Buxöhvden, Bukshöwden). Alberta māte bija otrreiz precējusies ar ministeriālu Hogero no Apeldernas. Līdz pat 18. gadsimtam visur kā Alberta dzimtas uzvārds figurē Bukshēvdens. Nesaskaņas radās tikai tad, kad J.D. Grūbers savā "Livonijas Hronikas" izdevumā (1740. gadā) piešķīra Albertam dzimtas uzvārdu Apelderns (de Apeldern). J.D. Grūbers pamatojās vietu Indriķa hronikā (XXVIII, 6), kur minēts kā Alberta brālis minēts Johanness no Apeldernas (Iohannes vero de Appelderin, frater episcopi...). Tas likās par pietiekamu iemeslu, lai lauztu līdzšinējo tradīciju un izvirzītu jaunu tēzi par Alberta dzimtas uzvārdu. Šo tēzi atzina un pieņēma arī vairāki vēlākie pētnieki (J.G. Arnts, A. Hanzens, E. Pābsts, S. Aņņinskis). Jāteic, ka Alberta dzimtas vārds ar pilnīgu ticamību nav pierādīts vēl tagad.
Biogrāfija
Alberts Bukshēvdens ir dzimis ap 1165. gadu, mācījies Brēmenes svētā Pētera baznīcas skolā, vēlāk kļuvis par šīs baznīcas skolas garīdznieku un Brēmenes domkungu (1186—1194).
(pēc Bertolda nāves 1198. gadā) pāvests Inocents III iesvētīja viņu par trešo Līvzemes (Ikšķiles) bīskapu. Izvēli acīmredzot ir ietekmējusi tuvā radniecība ar Brēmenes arhibīskapu Hartvigu II (Alberta māte bija Hartviga II pusmāsa).
1200. gadā Alberts ieradās Līvzemē, par savu rezidenci izvēloties Ikšķili. 1201. gadā, pēc pret līviem zaudētās kaujas pie Rumbulas, Alberts savu rezidenci pārcēla uz Rīgu, ko tad arī vēlāk oficiāli uzskata par Rīgas pilsētas dibināšanas gadu.
Inocents III atbrīvoja Līvzemes bīskapiju no Brēmenes arhibīskapa uzraudzības. 1220. gadā Igaunija un Līvzeme tika piešķirtas Dānijas karalim Valdemāram II, pret ko iebilda Līvzemes iedzīvotāji un bīskapam Albertam 1222. gada jūnijā Sāmsalas sarunās ar karali izdevās viņu pārliecināt atteikties no tiesībām uz Līvzemi. Svētās Romas impērijas ķeizara Frīdriha II dēls, Vācijas karalis Heinrihs VII (literatūrā dažkārt Indriķis), pamatojoties uz Alberta lūgumu, piešķīra Albertam principātu pār Livoniju, Letiju un Ridalu ar tiesībām kalt naudu, dibināt pilsētas komūnu Rīgā (fundandi civitem in Riga) un arī citas tiesības, kādas ir zemes valdniekam. Tādējādi Alberts kļuva par Vācijas valsts firstu. Tomēr Albertam neizdevās iegūt Livonijas arhibīskapa titulu. Viņš nebija vienīgais Livonijas garīgais valdnieks un viņa apgabala robežās ietilpa tikai daļa no Igaunijas. Alberts (arī viņa pēcteči līdz pat 1255. gadam) no Livonijas bīskapa palika tikai par Rīgas un Rīgas apgabala bīskapu.
Savas valdīšanas laikā Alberts 14 reizes pats personiski devies vervēt krusta karotājus. 1202. gadā Alberta palīgs Teoderihs ar viņa ziņu dibināja garīgu bruņinieku ordeni — Kristus bruņinieku brāļus —, ko vēlāk pazīst ar Zobenbrāļu ordeņa nosaukumu. Organizējis daudzus krusta karagājienus pret līviem, letiem un igauņiem, pēdējo reizi 1227. gada janvārī piedalījās Sāmsalas iekarošanā.
Miris 1229. gada 17. janvārī, apglabāts Rīgas Doma baznīcā.
Albertam par godu ir nosaukta Alberta iela Rīgā. 1996. gadā, saistībā ar Rīgas astoņsimtgadi, tika izlaista 10 latu jubilejas monēta ar bīskapa Alberta attēlu reversā.
Vācijas federālās zemes
Vācija ir federāla republika, kas iedalās 16 federālajās zemēs - pavalstīs (vāciski sauktas Länder, vienskaitlī Land; vienkāršoti tiek dēvētas Bundesländer, vienskaitlī Bundesland). Trīs no šīm pavalstīm ir atsevišķas pilsētas - Berlīne, Hamburga un Brēmene. Pārējās 13 federālās zemes vācu valodā sauc Flächenländer ("platību zemes").
Pēc Otrā pasaules kara beigām Vācijas rietumos esošās zemes sākotnēji tika izveidotas kā atsevišķas administratīvas teritorijas un tikai pēc tam apvienotas savienībā - Bund jeb Vācijas Federatīvajā Republikā. Katra no federālajām zemēm tiek pārstāvēta Federālajā padomē (Bundesrat).
Federālās zemes
Nosaukums brīvvalsts tiek lietots tikai vēsturiskā nozīmē, jo juridiski mūsdienās šīs federālās zemes neatšķiras no pārējām.
Pirms Vācijas apvienošanas 1990. gadā Rietumvācija sastāvēja no desmit federālajām zemēm. Vācijas Demokrātiskā Republika 1952. gadā bija izveidojusi 15 administratīvos rajonus. Rietumberlīne daudzējādā ziņā bija integrēta Rietumvācijā, tomēr formāli atradās Rietumu sabiedroto pārziņā. Tieši pirms apvienošanās 1990. gada 3. oktobrī 14 no šiem rajoniem tika apvienoti piecās vēsturiskajās federālajās zemēs, kādas eksistēja pirms 1952. gada - tika atjaunota Mēklenburga-Priekšpomerānija, Brandenburga, Saksija-Anhalte, Tīringene, Saksija. Austrumberlīne tika apvienota ar Rietumberlīni, izveidojot jaunu federālo zemi - Berlīni.
Lēbava
Lēbava ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Gerlicas apriņķī.
Ekonomika
Lēbavā atrodas klavieru ražošanas uzņēmums August Förster.
Izglītība, kultūra, tūrisms un sports
Lēbavā atrodas Villa Schminke - arhitekta Hansa Šārouna celta ēka. Pār pilsētu paceļas 1854. gada celtais Karaļa Frīdriha Augusta tornis - vienīgais no tiem laikiem saglabājies čuguna skatu tornis Eiropā.
Avilesa
Avilesa ir pilsēta un municipalitāte Spānijas ziemeļos, viena no Astūrijas galvenajām pilsētām. Izvietojusies Biskajas līča krastā Avilesas upes estuārā. Nozīmīga osta un industriālā pilsēta.
Vēsture
Pilsētas nosaukums, domājams, cēlies no vietējā romiešu zemes īpašnieka Abilija (Abilius) vārda. Pirmoreiz vēstures dokumentos minēta 905. gadā sakarā ar divu baznīcu būvniecību. Jau viduslaikos bija nozīmīga osta, caur kuru transportēta sāls.
Vējš
Vējš ir liela mēroga Zemes atmosfēras gāzu kustība jeb plūsma. Uz Zemes vējš veido lielāko daļu gaisa kustības, kas pārvietojas attiecībā pret Zemes virsmu ar ātrumu vismaz 0,6 m/s. Kosmosā galvenais gāzu un uzlādēto daļiņu virzītājs prom no Saules ir tā saucamais Saules vējš, kamēr planetārais vējš ir kādas planētas atmosfēras neliels vieglu gāzu zudums kosmosā. Vējš parasti tiek klasificēts pēc to telpiskā mēroga, tā ātruma, tipa, spēka, kas izraisa to, reģiona, kuros tas notiek, un to ietekmes. Spēcīgākais novērotais vējš uz planētām mūsu Saules sistēmā notiek uz Neptūna un Saturna.
Meteoroloģijā vējš parasti tiek raksturots saistībā ar to stiprumu un virzienu, no kura tas pūš. Īslaicīga vēja pastiprināšanās (en), kā arī ievērojama vēja pastiprināšanās vienas minūtes ietvaros (en) latviski tiek dēvētas par vēja brāzmām. Ilgstošam stipram vējam ir dažādi nosaukumi, kas saistīti ar to vidējās spēku un novērošanas reģionu, piemēram taifūns, tropiskais ciklons, viesuļvētra, orkāns un citi. Vējš var rasties, sākot no lokāliem negaisiem, kas var ilgt vairākus desmitus minūšu, brīzēm, kas rodas sauszemes un ūdens atšķirīgo temperatūru rezultātā, un ilgst vairākas stundas, līdz pat globāla mēroga vējiem, kas rodas no saules enerģijas absorbcijas atšķirībām starp dažādām klimatiskajām zonām uz Zemes. Tiek izšķirti divi galvenie iemesli liela mēroga atmosfēras cirkulācijai uz Zemes — temperatūras atšķirība starp ekvatoru un Zemes poliem (Ziemeļpolu un Dienvidpolu), kā arī planētas rotācija (Koriolisa spēks).
Raksturojums un iemesls
Uz jebkuru atmosfēras gaisa masu no augšas uz apakšu darbojas atmosfēras spiediena spēks. Ja dotās gaisa masas perifērijā atmosfēras spiediens vienāds ar centrālo, atmosfēras spiediena spēka vektors būs novirzīts pa vertikāli uz leju un gaisa masa paliks neizkustināta; ja spiediens centrā būs lielāks, atmosfēras spiediena spēka vektors būs novirzīts no vertikāles pazeminātā spiediena virzienā. Parādījusies atmosfēras spiediena spēka vektora horizontālā komponente — bāriskais gradients ne ar ko netiek līdzsvarots un liek izvēlētajai gaisa masai kustēties mazākā atmosfēras spiediena virzienā. Uz gaisa masu kustoties darbojas Zemes griešanās novirzošais spēks — Koriolisa spēks. Šī spēka darbības dēļ gaisa masa novirzās no bāriskā gradienta virziena pa labi ziemeļu puslodē un pa kreisi dienvidu puslodē. Tādā veidā parādās gaisa horizontālā kustība, ko sauc par vēju. Šeit rodas apvienojoša sakarība starp atmosfēras spiediena sadalījumu un vēja plūsmām. Iemesli, kuri uztur atmosfēras spiediena nevienmērīgu sadalījumu, ir:
Ģeogrāfiskais sadalījums
Vēju sadalījums uz zemeslodes ir tieši saistīts ar atmosfēras spiediena sadalījumu. Starp 30°Z.p. platumu un ekvatoru, spiediena gradients virzīts no ziemeļiem uz dienvidiem, bet starp 30°D.p. un ekvatoru — uz ziemeļiem. Tā kā dotie apgabali ir pastāvīgi, tad arī vējiem ar vienu virzienu jābūt novērojamiem pastāvīgi visu gadu. Šādus vējus sauc par pasātiem. Tie ir vēji, kuri pūš ar pastāvīgu spēku 3—4 balles, to virziens nav pastāvīgs, bet izmainās zināmās robežās ziemeļu puslodē — ap ZA ziemeļaustrumu ceturksnī, bet dienvidu — dienvidaustrumu ceturksnī. Pasātu rajoniem ir raksturīgs galvenokārt skaidrs laiks un neliels nokrišņu daudzums.
Bezvēja josla — raksturīgs bezvējš. To dažreiz pārtrauc vājš, mainīga virziena vējš, bet dažreiz stipras brāzmas un viesuļvētras.
Valdošo rietumu vēju apgabali atdalīti no pasātu apgabaliem ar platām augsta spiediena joslām 30—35° platumos. Šajās joslās novēro vājus mainīga virziena vējus. Valdošo vēju apgabalos rietumu vējus novēro biežāk un tiem ir lielāks spēks. Pazemināta spiediena apgabaliem 60° platumos īpaši dienvidu puslodē raksturīgi stipri vēji, biežas vētras.
Musonu maiņas laikā Indijas okeāna ziemeļu daļā bieži novēro tropiskos (viesuļvētru) ciklonus.
Ziemas musoni, pūšot no kontinentiem, nes sev līdzi sausu un skaidru laiku, bet vasaras, pūšot no okeāna — mākoņainu un lietainu. Musonu raksturs ir vējiem, kas pūš gar Austrumāzijas krastiem. Klusā okeāna dienvidu daļā musoni aptver apgabalus, kuri pieguļ pie Austrālijas un Polinēzijas. Atlantijas okeānā musonus novēro Āfrikas rietumu krastos Gvinejas līcī.
Vējus, kuri rodas no vietējiem iemesliem un, kuri aptver nelielas teritorijas, sauc par vietējiem vējiem.
Dienā no jūras uz krastu pūš jūras brīze, bet no krasta jūrā — krasta brīze. Brīzes parast izplatās 40—50 km kontinentā un nedaudz tālāk jūrā. Brīzes parādīšanās pamata iemesls ir nevienmērīgā piekrastes zemes virsmas un jūras sasilšana, kā rezultātā parādās vietējā gaisa cirkulācija.
Ziemeļrietumu vēju, kas pūš uz Baikāla ezera rietumu krastu ar ātrumu līdz 40 m/sek, sauc par sarmu.
Vēju, līdzīgu borai, novērojamu Provansā, sauc par mistrālu.
Daudz kopēja ar mistrālu ir bakinskas ziemelim. Tas parasti ir stiprs, sauss, auksts ziemeļu vējš, kas sasniedz ātrumu 20—40 m/sek.
Neparasti silts un mitrs vējš no horizonta dienvidu ceturkšņiem, kurš pūš pa Vidusjūras centrālo daļu, Itāliju un Dalmāciju un, kuru pavada ievērojama mākoņainība un nokrišņi, tiek saukts par siroko.
Pēc izcelšanās analoģiskus siroko, ļoti karstus dienvidu vējus, Spānijā sauc levešs, Alžīrā, Tunisā — samum, Ēģiptē — šamsin, Arābijā, Palestīnā un Mezopotāmijā — tāpat siroko.
Ludvigs Bolcmanis
Ludvigs Eduards Bolcmanis (de; dzimis, miris ) bija austriešu fiziķis un filozofs, lielāko ieguldījumu sniedzis statistiskajā mehānikā. Tiek uzskatīts par vienu no molekulāri kinētiskās teorijas pamatlicējiem.
1866. gadā absolvējis Vīnes Universitāti. No 1869. līdz 1906. gadam bijis profesors Grācas, Vīnes, Minhenes un Leipcigas Universitātē.
1871. gadā Bolcmanis ieguva formulu, ar kuru aprēķināms molekulu sadalījums pēc ātruma, 1872. gadā noformulēja gāzu kinētisko pamatvienādojumu. Tajā pašā gadā sasaistīja fiziskas sistēmas entropiju ar tās termodinamisko varbūtību, kas ļāva pierādīt otrā termodinamikas likuma statistisko raksturu. Neatgriezenisko procesu teorijas pamatā ir otrā termodinamikas likuma statistiskā interpretācija un Bolcmaņa formulētā H teorēma. Pēc tam, kad 1879. gadā Jozefs Stefans empīriski bija konstatējis, ka izstarotā siltuma enerģija ir proporcionāla absolūtajai temperatūrai ceturtajā pakāpē, Bolcmanis 1884. gadā pamatoja to teorētiski un formulēja absolūti melna ķermeņa starojuma likumu, kas mūsdienās pazīstams kā Stefana—Bolcmaņa likums. Bolcmaņa vārdā ir arī nosaukta Bolcmaņa konstante un Stefana—Bolcmaņa konstante.
Alloklazīts
Alloklazīts (no grieķu - "cits" un "lūzt" - norādot uz to, ka šī minerāla skaldnība atšķiras no līdzīgā markazīta skaldnības) - diezgan rets minerāls. Atklāts 1866. gadā. Hidrotermālas izcelsmes minerāls.
Ričards Stalmans
Ričards Metjū Stalmans (en; dzimis 1953. gada 16. martā) ir brīvās programmatūras kustības, GNU projekta un Brīvās programmatūras fonda dibinātājs. Viņš ir izstrādājis Emacs teksta redaktoru, GNU C kompilatoru un GNU atkļūdotāju. Viņš ir viens no GNU Vispārējās publiskās licences (GNU General Public License, GNU GPL, GPL) autoriem.
Kopš 20. gadsimta 90. gadu vidus viņš pamatā nodarbojas ar politiskām kampaņām, veicinot brīvās programmatūras izplatību, kā arī asi vēršas pret programmatūras patentiem. Kā programmētājs viņš joprojām piedalās Emacs izstrādē. Stalmans ir vairāku universitāšu goda loceklis.
Olštineka
Olštineka (pl) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz dienvidrietumiem no Olštinas. Līdz 1945. gadam Hohenšteina (Hohenstein) atradās Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā.
Vēsture
Pilsēta veidojās ap 1351. gadā sākt celto Vācu ordeņa pili. Pilsētas tuvumā tika izcīnītas abas Tannenbergas kaujas (1410. un 1914. gadā), tāpēc pēc Hindenburga nāves, kurš vadīja 1914. gada Tannenbergas kauju, 1934. gadā pilsētas pievārtē tika uzcelts Tannenbergas memoriāls, kurā tika novietotas Hindenburga un viņa sievas sarkofāgi. 1945. gadā, tuvojoties uzbrūkošajai Sarkanajai armijai, Hindenburga un sievas sarkofāgi tika evakuēti uz Marburgu. Karā memoriāls tika nopostīts, bet vēlāk nojaukts pavisam.
Protoplanetārais miglājs
Protoplanetārais miglājs (PPM) ir astronomisks objekts, kas pastāv īsā laika posmā zvaigznes straujās evolūcijas laikā starp sarkanā milža vēlā asimptotiskā zara fāzi un tai sekojošo planetārā miglāja (PM) fāzi. Sarkanā milža asimptotiskā zara fāzes laikā zvaigzne zaudē masu, izdalot zvaigzni ieskaujošu ūdeņraža gāzes apvalku. Kad tuvojas šīs fāzes noslēgums, zvaigzne pāriet protoplanetārā miglāja fāzē.
Cenrtālā zvaigzne jonizē protoplanetāro miglāju, kā rezultātā tas izstaro spēcīgu infrasarkano radiāciju un kļūst par atstarojošo miglāju. Centrā esošās zvaigznes kolimētie vēji satricina un formē tās apvalku aksiāli simetriskā formā, izraisot strauju molekulāro vēju. Precīzu mirkli, kad protoplanetārais miglājs pārtop par planetāro miglāju, nosaka centrālās zvaigznes temperatūra. Protoplanetārā miglāja fāze turpinās līdz brīdim, kad centrālā zvaigzne sasniedz 30 000 K temperatūru un ir pietiekami karsta, lai jonizētu apkārtesošo gāzi.
Turcijas neatkarības karš
Turcijas neatkarības karš  (turku valodā: Kurtuluş Savaşı vai İstiklâl Harbi) ir apzīmējums politiskiem un militāriem notikumiem pēc Osmaņu impērijas sakāves (kopā ar pārējām Centrālajām lielvalstīm) Pirmajā pasaules karā, kas bija turku revolucionāru atbildes rīcība pret Sabiedroto okupāciju. Sabiedrotie bija okupējuši lielāko daļu Osmaņu impērijas teritorijas un Anatolijā tika uzsākta pretošanās kustība, kas vēlāk proklamēja Turcijas Republiku.
Pēc Mudrosas pamiera (1918. gada 30. oktobrī) Sabiedrotie britu vadībā okupēja Konstantinopoli un sev pakļāva Osmaņu impērijas valdību. Tika okupētas arī Anatolijas austrumu un dienvidu daļas un 1919. gada 21. maijā Grieķija okupēja Izmiru un Anatolijas rietumus. Pēc Parīzes miera konferences 1920. gada 21. janvāra deklarācijas augustā sekoja Sevras līguma noslēgšana, ar kuru visas Osmaņu impērijas teritorijas Balkānos un Arābijas pussalā tika cedētas Sabiedrotajiem. Paralēli Konstantinopoles valdības mazspējai, pieauga nacionālās pretošanās kustības atbalsts Anatolijā un Angorā (tag. Ankara) tai izdevās izveidot jauno Lielo nacionālo asambleju, kas rīkojās neatkarīgi no Osmaņu oficiālās valdības okupētajā Konstantinopolē. Nacionālā kustība veiksmīgi apvienoja visus resursus Kemala pašā vadībā un sekmīgi padzina Grieķijas, Lielbritānijas, Francijas un Itālijas okupācijas spēkus, padarot par neiespējamu izpildīt Sevras līguma nosacījumus. 1923. gada jūlijā šo pretošanos visas puses atbalstīja, parakstot Lozannas līgumu, ar kuru jaunās valsts izveidei tika atdota visa Anatolija un Trāķijas austrumu daļa. 1923. gada oktobrī, šajā teritorijā tika proklamēta Turcijas Republika un par tās galvaspilsētu kļuva Angora, kuru pārdēvēja par Ankaru.
Notikumi pirms neatkarības kara (1918. gada oktobris — 1919. gada maijs)
''Skatīt arī lapas: Osmaņu impērijas sadalīšana, Grieķu-turku karš, Konstantinopoles okupācija un Izmiras okupācija.
Pirmā pasaules kara sabiedrotie pamazām sāka īstenot pirms kara slepeni sastādītos Osmaņu impērijas sadalīšanas plānus un tādēļ noslēdza Mudrosas pamiera līgumu (1918. gada 30. oktobris). Sabiedroto starptautiskā Turcijas mandātu komiteja kā Parīzes miera konferences īpaša struktūrvienība tika izveidota tikai tādēļ, lai nodrošinātu iepriekš noslēgto (1915-1917) slepeno līgumu izpildi. Dažādu plānu vidū bija arī plāns izveidot jaunu Hellēņu impēriju un šis plāns balstījās uz to, ka Lielbritānijas premjers Deivids Loids Džordžs Grieķijai bija apsolījis iegūt jaunas teritorijas. Anatolijas dienvidu daļas teritorijas ar St. Žana de Moriēna līgumu bija iedalītas Itālijai, bet ar Sikes-Piko līgumu Francijai bija paredzēts nodot kontroli pār Hataju, Libānu un Sīriju, kā arī pār atsevišķu teritoriju Anatolijas dienvidaustrumos. Francija noslēdza līgumu ar Armēniju, saskaņā ar kuru tika izveidots Francijas un Armēnijas leģions un armēņiem tika apsolīta ievērojama teritorija Vidusjūras reģionā. Lielbritānija jau bija pārņēmusi savā kontrolē sev paredzētās teritorijas — Arābiju, Palestīnu, Jordānu un Irāku, kā arī centās panākt savu kontroli pār jūras šaurumiem, kas savieno Melno jūru ar Vidusjūru.
Kamēr Konstantinopolē vēl nebija atgriezušies vairāki osmaņu vadošie virsnieki (Mustafa Kemals pašā, Kâzıms Karabekirs pašā, Ismets pašā u.c.), tika uzsākta Konstantinopoles okupācija. Līdz ar Izmiras okupāciju (1919. gada 15. maijā) Grieķijas armija sāka Anatolijas sadalīšanu. Dažas dienas vēlāk Antaljā ieradās Itālijas karaspēks. Lielbritānijas spēki atradās Melnās jūras reģionā, cenšoties izveidot saikni ar Armēniju. Drīzumā briti bija sagrāvuši Dienvidrietumu Kaukāza Republiku, kuru Karsā 1918. gada 1. decembrī proklemēja Dienvidrietumu Kaukāza turku nacionālā padome. 1919. gada maijā Karsā iebruka Armēnijas spēki. Ar Francijas un Armēnijas leģiona palīdzību Francijas karaspēks 1918. gada 21. decembrī ieradās Adanā.
Sultānam un viņa valdībai nebija tādu spēku, ko likt pretī sabiedroto prasībām, jo briti jau bija savā varā pārņēmuši galvaspilsētu Konstantinopoli. Par Konstantinopoles militāro padomnieku tika iecelts augstākais komisārs admirālis Somersets Artūrs Gougs-Kaltorps. Lielvezīra Ahmeta Izzeta pašā termiņš 18. novembrī bija beidzies un viņa vietā par lielvezīru kļuva Ahmeds Tevfiks pašā. Kaltorps 1919. gada 29. un 30. janvārī arestēja vairākus turku Vienības un progresa komitejas bijušos dalībniekus. Arestētos nogādāja uz militāro nometni Bekiragas Bolugā, bet viņu starpā nebija Mustafa Kemals pašā. Neskatoties uz to, ka Kemals pašā bija populārs Vienības un progresa komitejas kritizētājs, arestēto starpā bija vairāki viņa draugi. Lai kontrolētu savu armiju, osmaņiem bija vajadzīgi cienījami virsnieki, bet vecie ģenerāļi (piem. Abdullahs pašā) vairs nespēja kontrolēt karaspēku. Osmaņu kara ministrs Dževats Džonbali noteica, ka virsniekiem nav atļauts veidot biedrības un, tā kā Kemals pašā pauda neitrālus uzskatus, viņā nesaskatīja nekādus iespējamos draudus.
Tiklīdz osmaņu valdība saņēma pirmos sabiedroto rīkojumus, sākās protesti. Protestējot pret sabiedroto nostāju, vairāki osmaņu virsnieki sāka veidot ārpus reglamenta biedrības (turku valodā: Karakol Cemiyeti). Ārpus reglameta biedrību mērķis bija kavēt sabiedroto nodomu īstenošanu ar bezdarbību vai ar aktīvu pretošanos. Lielākā daļa osmaņu virsnieku piedalījās akcijās, kuru mērķis bija apslēpt no sabiedrotajiem jebkādu informāciju par briestošo neatkarības kustību Anatolijā. Agrāk sabiedrotajiem nodotā munīcija tika izkrāpta no sabiedrotajiem un izvesta no Konstantinopoles uz Anatolijas vidieni, uz kurieni paslepus devās arī vairāki osmaņu virsnieki, lai nepieļautu Osmaņu impērijas teritorijas sadalīšanu. Ģenerālis Ali Fuats Džebesojs pa to laiku paspēja savu karaspēku pārcelt no Sīrijas uz Ankaru, kur sākās pretošanās vienību formēšana.
Sākuma posms (1919. gada maijs - 1920. gada jūnijs)
Sākoties nacionālistiskai pretošanās kustībai, Osmaņu impērijas sultāns kopā ar valdību centās savā pusē paturēt vairākus pašā, tai skaitā Mustafa Kemalu pašā, viņiem piešķirot augstus amatus tādās teritorijās, kas vēl oficiāli palikušas tiešā osmaņu pakļautībā saskaņā ar Sevras miera līgumu. Par patieso šo amatu piešķiršanas iemeslu joprojām notiek vēsturnieku debates - viens no viedokļiem ir tāds, ka tā bijusi mērķtiecīga rīcība, lai atbalstītu jauno nacionālo kustību, bet otrs - sultāns mēģinājis paturēt savā kontrolē Konstantinopoli (tag. Stambula) saskaņā ar okupācijas spēku interesēm, jo tās kontrolēja pašu sultānu. Ticamākais viedoklis ir tāds, ka sultāns ar šādu rīcību centies mazināt šo virsnieku ietekmi Konstantinopolē. Sultāns esot teicis, ka bez labi organizēta karaspēka nebūtu iespējams pārspēt okupācijas spēkus (sabiedrotos), bet nacionālajai kustībai 1919. gada maijā bija viens armijas korpuss Angorā (tag. Ankara) ar komandieri Ali Fuatu Džebesoju un otrs korpuss Erzurumā ar komandieri Kâzımu Karabekiru.
Pateicoties manipulācijām un atbalstītāju palīdzībai, par visu Anatolijā esošo vienību ģenerālinspektoru iecēla Mustafa Kemalu pašā un uzdeva viņam pārraudzīt visu atlikušo Osmaņu impērijas spēku izformēšanas procesu. Viņš un rūpīgi piemeklētā komanda 1919. gada 16. maijā pameta Konstantinopoli un ar vecu tvaikoni Bandırma devās uz Samsunu. Samsunā Kemals pašā publiskoja informāciju par Grieķijas un Itālijas spēku ierašanos un, paliekot nomaļus, sarīkoja vairākus masu mītiņus. Pateicoties labajiem telegrāfa sakariem un pazīšanos Anatolijas karaspēka vienībās, sāka dibināt sakarus ar vairākām tur esošajām nacionālistu grupām. Vēlāk viņš izsūtīja protesta telegrammas ārvalstu vēstniecībām un kara ministrijai par Lielbritānijas papildu spēku ierašanos un par britu atbalstu grieķu bandām. Pēc nedēļas pavadīšanas Samsunā, Kemals pašā kopā ar savu štābu pārcēlās uz Havzu, kas ir 85 km tālāk iekšzemē.
Savos memuāros Kemals pašā (vēlāk Ataturks) raksta, ka viņam bija nepieciešams visas tautas atbalsts. Viņa amats un viņa slava pēc uzvaras Galipoli kaujas deva viņam plašas iespējas. Tomēr viņš viens pats nebija spējīgs iedvesmot pilnīgi visu tautu. Oficiāli esot amatā ar uzdevumu atbruņot armiju, viņš patiesībā sāka veidot spēcīgākas attiecības, kuras vēlāk noderēja viņa nacionālisma kustības uzvarai. 1919. gada 21. jūnijā viņš satikās ar Raufu Orbaju, Ali Fuatu Džebesoju un Refetu Bele, lai visi kopā izdotu 22. jūnija Amasjas apkārtrakstu.
Mustafa Kemala atmaskošana (1919. gada jūnijs)
Lielvezīrs Damats Ferids pašā un sultāns Mehmeds VI sākotnēji domāja, ka Mustafa Kemals pašā ir piemērotākais cilvēks, kas atrisinātu etnisko naidu, kas izcēlies starp turkiem un grieķiem. Toties Lielbritānijas okupācijas varai bija labāks izlūkdienests un tie, uzzinot, ka Kemals pašā iecelts par ģenerālinspektoru, pauda bažas, jo zināja par Mustafa Kemala pašā nacionālistiskajiem uzskatiem. Briti sarīkoja kratīšanu Kemala pašā mātes mājā, kurā viņš uz laiku bija apmeties. Britu bažas pastiprināja kratīšanas laikā atklātā sapulce, kur Mustafa Kemals pašā tikās ar citiem osmaņu armijas ģenerāļiem, kas vēlāk bija galvenie nacionālās pretošanās kustības vadītāji. Briti nekavējoties lūdza sultānu Mehmedu VI atsaukt Kemalu pašā no amata. Pateicoties Kemala pašā draugiem un atbalstītājiem valdības aprindās, tika panākts kompromiss - Kemala pašā ģenerālinspektora amata pilnvaras tika sašaurinātas un faktiski šis amats palika tikai kā nosaukums bez jebkādām tiesībām. 1919. gada 23. jūnijā britu augstais komisārs Somersets Arturs Gougs Kaltorps, uzzinājis par Kemala pašā slepeno aktivitāšu nozīmi Anatolijā, nosūtīja Lielbritānijas Ārlietu ministrijai ziņojumu. Ziņojumā ietvertos brīdinājumus ministrijas austrumu departamentā Džordžs Kidsons uztvēra mazāk saasināti. Komisāru Kaltorpu vēlreiz brīdināja Samsunā esošais britu armijas kapteinis Hērsts, bet Hērsta vienības drīz nomainīja ar Gurkas brigādi. Līdz ar britu armijas pārvietošanu tika radīta vēl lielāks uztraukums sabiedrībā un tas bija diezgan ievērojams apstiprinājums Mustafa Kemala paziņojumiem. Tūlīt pēc šiem notikumiem Trabzonā tika dibināta Nacionālo tiesību aizstāvēšanas savienība (osmaņu turku: Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti) un tai pat laikā arī Trabzonā tika dibināta analoģiska savienība, kas paziņoja, ka ir apdraudēta Melnās jūras reģiona drošība. Reģionā sākās līdzīgi notikumi kā Izmiras okupācijā. Britu spēkiem ierodoties Aleksandretā, 1919. gada 5. augustā admirālis Kaltorps demisionēja, paziņodams, ka šāda rīcība ir pretrunā ar pamiera nosacījumiem un tika nozīmēts citā amatā.
1919. gada 2. jūlijā Mustafa Kemals pašā no paša sultāna Mehmeda VI saņēma telegrammu. Sultāns viņam uzdeva pārtraukt darbību Anatolijā un atgriezties galvaspilsētā. Kemals pašā nevēlējās atgriezties un, nojauzdams to, ka aiz sultāna aicinājuma slēpjas okupācijas spēku nodomi, devās divu mēnešu atvaļinājumā.
Pārstāvniecības problēma (1919. gada oktobris)
Sarunām ar Turcijas Nacionālo kustību Ali Riza pašā nosūtīja kara flotes ministru Hulusi Salihu pašā, kurš nebija piedalījies Pirmajā pasaules karā. 1919. gada 16. oktobrī Amasjā Hulusi Salihs pašā tikās ar Mustafa Kemalu pašā. Mustafa Kemals pašā vēlējās apspriest osmaņu parlamenta pārstāvniecības problēmu un vēlējās, lai starp Ali Riza pašā un Sivasas kongresa (4. - 11. septembris) pārstāvju komiteju tiktu noslēgts sadarbības protokols. Ali Riza pašā pēc britu ieteikuma atteicās parakstīt jebkādu vienošanos ar jebkādu antikonstitucionālu institūciju, kas pretendē uz tautas pārstāvju statusu.
1919. gada decembrī Konstantinopolē tika sarīkotas jaunas osmaņu parlamenta vēlēšanas, mēģinot radīt labāku pārstāvības struktūru. Šis parlaments bija vajadzīgs, lai atspēkotu jaunizveidotās Anatolijas nacionālistu institūcijas pretenzijas. Tajā pat laikā impērijā esošie grieķi bija jau paši izveidojuši savas milicijas vienības un rīkojās pēc saviem ieskatiem. Arī grieķi, kas bija parlamentā, pastāvīgi kavēja jebkādu jautājumu risināšanu parlamentā un vairums sultānam padoto grieķu boikotēja vēlēšanas kopumā.
Okupācijas apstākļos tika izveidots jauns Osmaņu impērijas parlaments. Ali Riza pašā bija vīlies, jo vēlējās savai rīcībai piešķirt lielāku svaru tautas acīs. Parlaments Konstantinopolē faktiski atradās pastāvīgā britu bataljona apsardzībā un jebkuru parlamenta lēmumu bija jāparaksta gan Ali Riza pašā, gan britu komandējošam virsniekam. Līdz ar to jaunās valdības pilnvaras bija visai ierobežotas. Diezgan ātri parlamenta locekļi paši atzina, ka šādos apstākļos nav iespējama jebkāda integritāte un osmaņu valdība faktiski bija kļuvusi par sabiedroto ruporu. Vienīgie likumi, kurus izdevās pieņemt bija tie, kurus bija ierosinājuši vai atbalstīja tikai briti.
Osmaņu parlamenta neatkarība (1920. gada janvāris)
1920. gada 12. janvārī galvaspilsētā uz savu sēdi sapulcējās Osmaņu impērijas deputātu padome. Pirmo nolasīja sultāna Mehmeda VI uzrunu un tad Mustafa Kemala pašā paziņojumu par to, ka Angorā par pilntiesīgu uzskatāma Pārstāvju komitejas apstiprinātā Turcijas valdība.
Osmaņu parlamentā pie lēmumiem, kas pieņemti Erzurumas kongresā un Sivasas kongresā sāka darbu deputātu grupa Felâh-ı Vatan. Briti sāka nojaust, ka briest kaut kas nevēlams un osmaņu valdība nedarīja visu, kas bija tās spēkos, lai apturētu nacionālistu kustību. 28. janvārī notika slepena deputātu sanāksme un tika izvirzīts priekšlikums par deputātu padomes priekšsēdētāju ievēlēt Mustafa Kemalu pašā. Priekšlikumu noraidīja tādēļ, ka šādā gadījumā briti varētu apturēt deputātu padomes darbu pavisam un tā pavisam tiktu izjaukti nolūki apstiprināt Sivasas kongresa deklarāciju.
1920. gada 28. janvārī osmaņu parlaments izstrādāja Nacionālo deklarāciju (osmaņu turku: Misak-ı Milli), kura tika publicēta 12. februārī. Deklarācijā bija iekļauti vairāki pamatnoteikumi: pašnoteikšanās tiesības, Konstantinopoles neaizskaramība, jūras šaurumu atvēršana un Osmaņu impērijas kapitulāciju anulēšana. Faktiski šī deklarācija bija vairāku nacionālistu prasību apkopojums un bija pretrunā ar faktiskajām sabiedroto interesēm.
Pāreja no de facto uz de jure okupāciju (1920. gada februāris)
Nacionālās kustības rīcība, pārliecinot osmaņu parlamentu pieņemt Nacionālo deklarāciju (Misak-ı Milli), lika britiem pilnībā pārņemt kontroli savās rokās. Lai izbeigtu parlamenta darbību, briti nolēma sistemātiski Turciju pakļaut savai tiešai ietekmei. Tika plānots, sākot ar Konstantinopoli, līdz pat Anatolijas vidienei pamazām izformēt visas organizācijas. Par lielāko problēmu uzskatīja Mustafa Kemala pašā kustību un Lielbritānijas Ārlietu ministrijai tika uzdots izstrādāt rīcības plānu. Šoreiz tika izstrādāts līdzīgs plāns kā Arābu sacelšanās gadījumā un nauda tika novirzīta dažādu militāristu sponsorēšanai (piem. Ahmeds Anzavurs). Anatoliju bija paredzēts pakļaut dažādām kristiešu kopienām un britu valdība paziņoja ka šāda ir vienīgā izeja, kā nodrošināt kristiešu drošību reģionā. Mērķis bija atdalīt sultānu no osmaņu valdības un sanaidot kristiešus (grieķi un armēņi) pret musulmaņiem.
15. martā britu karaspēka vienības pakāpeniski sāka ieņemt nacionālistu ēkas un arestēt turku sabiedriskos darbiniekus. Notika pretošanās no kara mūzikas skolas puses, kuras rezultātā tika nogalināti vismaz 10 studenti, bet patiesais bojā gājušo skaits joprojām nav noskaidrots. Nacionālisma kustību briti centās pārņemt savā varā un tika pilnībā pakļauta kara ministrija un ģenerālštābs. Ģenerālštāba komandieris bija Fevzi Čakmaks, kas savos uzskatos bija samērā konservatīvs, bet vēlējās iesaistīties nacionālisma kustībā.
Šādam notikumu pavērsienam Mustafa Kemals pašā bija jau gatavojies. Viņš par to brīdināja visas organizācijas par to, ka drīzumā tiks izplatīti nepatiesi paziņojumi no valsts galvaspilsētas iestāžu puses. Viņš arī paziņoja, ka vienīgā iespēja, kā apturēt britus ir rīkot protesta akcijas. Viņš paziņoja: "Šodien turku nācija tiek aicināta aizstāvēt savas tiesības uz civilizāciju, savas tiesības uz izdzīvošanu un neatkarību, kas ir tās nākotnes pamatā." Mustafa Kemals pašā labi zināja britu saistību ar Arābu sacelšanos. Viņš šoreiz bija soli priekšā britu valdībai, kas kopā ar citām viņa spējām, ļāva kļūt par revolucionāru autoritāti.
18. martā sabiedrotajiem tika nosūtīta osmaņu parlamenta protesta nota. Dokumentā tika norādīts, ka piecu deputātu arestēšana ir prettiesiska. Tomēr bija jau izdarīts pietiekami, lai osmaņu valsts iekārta būtu sagrauta pavisam. Tagad vienīgā lemttiesīgā valsts amatpersona bija tikai sultāns, kas tronī turējās tikai pateicoties britiem un, līdz ar to, bija kļuvis par viņu marioneti.
Nesaskaņas par jurisdikciju (1920. gada marts - 1922. gada marts)
Jaunā valdība Konstantinopolē panāca islāma šeiha (turku: Şeyhülislam, islāma garīgais vadītājs) fatvas (juridiska fakta konstatācija) izdošanu par to, ka patiesiem islāma ticīgajiem nav atļauts pievienoties nacionālistu pretošanās kustībai. Pēc šīs fatvas pieņemšanas osmaņu valdība piesprieda Mustafa Kemalam pašā un citiem ievērojamiem nacionālisma kustības darbiniekiem nāves sodu in absentia. Toties tajā pat laikā Angoras (tag. Ankara) mufti (turku: müfti) Rifats Bērekči nacionālistu kustības aizstāvībai izdeva citu fatvu, ar kuru konstatēja faktu, ka valdība un Ferids pašā Konstantinopolē ir pakļauti sabiedrotajiem un uzdeva atbrīvot no ienaidniekiem sultānu un kalifātu.
Osmaņu parlamenta atlaišana (1920. gada marts)
Mustafa Kemals pašā paziņoja, ka turpmāk visām civilajām un militārajām amatpersonām jāpakļaujas Ankaras Pārstāvju komitejai, nevis Konstantinopoles valdībai, jo komiteja uzskatāma par vienīgo likumīgo varu. Šāds paziņojums vainagojās ar lielu tautas atbalstu, jo osmaņu parlaments bija gandrīz pilnīgā sabiedroto pakļautībā.
Lielās nacionālās asamblejas deklarācija (1920. gada aprīlis)
Sankcijas, ko pret nacionālistiem piemēroja osmaņu valdība, aizsāka jaunu notikumu attīstības fāzi. Mustafa Kemals Ataturks nosūtīja visiem vali (gubernatoriem) un bruņoto spēku virsniekiem aicinājumu uzsākt delegātu izvirzīšanu Ankaras Lielajai nacionālajai asamblejai. Mustafa Kemals lūdza visu islāmticīgo atbalstu, apgalvodams, ka joprojām cīnās sultāna un kalifa pusē. Aicinājumā viņš norādīja, ka sultāns atbrīvojams no sabiedroto gūsta. Plāns paredzēja to, ka jaunā Ankaras valdība un parlaments lūgtu sultāna atzīšanu.
Pirms sabiedrotie spēja reaģēt, vairums atbalstītāju sāka savu ceļu uz Ankaru, tai skaitā Kemala labākie draugi osmaņu kara ministrijā Halide Edips, Adnans Adivars un Ismets Ineni, kā arī parlamenta priekšsēdētājs Dželaleddins Arifs. 31. martā laikraksta "Jaunā diena" (tr) īpašnieks Junuss Nadi Abadiolu un parlamenta deputāts no Izmiras Halide Edips tikās, lai apspriestu jaunas ziņu aģentūras "Anatolija" (tr) dibināšanu, jo sabiedrotie kontrolēja presi. Ziņu aģentūras dibināšanu nekavējoties atbalstīja arī Mustafa Kemals, lai pasaulē izplatītu informāciju par savu kustību. Dželaedina Arifa aizbraukšana no galvaspilsētas Konstantinopoles tika pievērsta liela uzmanība un Dželaedins paziņoja, ka osmaņu parlaments atlaists nelikumīgi. Miera līgumi nedeva tiesības sabiedrotajiem pārtraukt osmaņu parlamenta un 1909. gada konstitūcijas darbību.
Aptuveni 100 osmaņu parlamenta deputātiem izdevās izvairīties no sabiedroto sarīkota ielenkuma un viņi pievienojās pārējiem 190 deputātiem, kurus jau bija sapulcinājusi nacionālā pretošanās kustība. 1920. gada martā turku revolucionāri paziņoja, ka turku tautas vārdā Ankarā ir dibināts jauns parlaments ar nosaukumu Lielā nacionālā asambleja (tr, TBMM). TBMM pasludināja, ka tai pieder visa valsts vara. notika pirmā TBMM jaunā sasaukuma sēde, kurā par pirmo prezidentu ievēlēja Mustafa Kemalu, bet par bruņoto spēku komandieri - Ismetu Inēnu. Jaunā valdība skaidri norādīja, ka tā ir pret valdību Konstantinopolē, bet ne pret sultānu.
Pirmie uzbrukumi nacionālistu milicijai (1920. gada aprīlis-jūnijs)
Anatolijā atradās vairāku armiju dažādas vienības: Lielbritānijas bataljoni, Ahmeta Aznavura spēki un sultāna armija. No savas Kalifāta armijas (osmaņu turku: Kuva-i Inzibatiye) sultāns nosūtīja 4000 karavīrus un ar sabiedroto finansiālu atbalstu izveidoja jaunu armiju apmēram 2000 karavīru sastāvā no ne-musulmaņiem. Šos spēkus izvietoja Iznikā. Pret turku revolucionāriem tika nosūtīts kalifāta armijas karaspēks.
Briti, redzot to, ka sultāna karaspēks nespēj sasniegt vēlamos mērķus, nolēma nosūtīt pret nemierniekiem savus neregulāros spēkus. Nacionālistiem bruņotas vienības atradās visā Turcijas teritorijā un britu spēkus tās sagaidīja visur. Izmitā atradās divi britu bataljoni un to virsnieki tika novietoti uz osmaņu karakuģa "Yavuz". Ar šīm vienībām bija paredzēts apturēt partizāņu darbību Ali Fuata Džebesoja un Refeta Bele vadībā.
Dīzdžē notika pirmā sadursme pēc islāma šeiha fatvas izdošanas. 18. aprīlī militārā sadursme no Dīzdžes izpletās līdz Bolu un jau 20. aprīlī sasniedza Geredi. Kad osmaņu valdība bija oficiāli devusi uzbrukuma pavēli Kalifāta armijai, par tās virsnieku ievēla Ahmetu Aznavuru. Šīs vienības kopā ar britu vienībām bija daudz lielāks spēks nekā nacionālistu milicijai. Tomēr pēc intensīviem uzbrukumiem Kalifāta armijai pie Izmitas, vairums tās kareivju dezertēja un pievienojās pretiniekam. Skaidri bija redzams, ka lielākā daļa kareivju nebija vairs sultāna pusē, bet pārējās vienības atkāpās aiz britu pozīcijām.
Sadursmēm pie Izmitas bija tālejošas sekas. Briti atklāja pret nacionālistiem uguni un bombardēja tos no gaisa. Bombardēšana piespieda nacionālistus atkāpties, tomēr izraisīja paniku Konstantinopolē. Britu ģenerālis Džordžs Milne lūdza papildspēkus. Tika uzsākts nopietns darbs pie tā, lai noteiktu, kādi spēki patiesībā ir nepieciešami, lai pavisam apturētu nacionālistu kustību. Lai cīņa būtu veiksmīga, bija nepieciešamas 27 divīzijas, kuru britu rīcībā nebija un šādu spēku izvietošanai būtu tālejošas politiskas sekas. Bija jau beidzies Pirmais pasaules karš un britu sabiedrība noteikti būtu pret jaunas, dārgas un apjomīgas karadarbības uzsākšanu.
Briti nonāca pie secinājuma, ka bez labi sagatavotiem spēkiem turku nacionālistus neizdosies apturēt. 25. jūnijā vienības, kas bija atlikušas no Kalifāta armijas, tika pakārtotas britu komandieriem. Pēc to pievienošanas briti nonāca pie secinājuma, ka šīs vienības nav lietojamas. Tika nolemts, ka pret nacionālistiem jāsūta tāds karaspēks, kam būtu pieredze karā un kas varētu stāties pretī turkiem viņu pašu zemē. Atlika tikai viena izvēle: Grieķija.
Karaspēka izveide (1920. gada jūlijs)
Pirms Amasjas apkārtraksta izdošanas Mustafa Kemals Ataturks tikās ar boļševikiem, kuru delegāciju sarunās vadīja pulkvedis Semjons Budjonnijs. Boļševiki vēlējās anektēt daļu no Kaukāza, tai skaitā Armēnijas demokrātisko republiku, kas agrāk bija Krievijas Impērijas sastāvā. Boļševiku plānos Turcija bija paredzēta kā iespējamā komunistu bufervalsts un sabiedrotā, bet Mustafa Kemals atbildējis: "Šāda lēmuma pieņemšana atstājama uz laiku līdz Turcijas neatkarības sasniegšanai."
Vispirms karaspēkam bija nepieciešamas ieroču piegādes. Bruņojumu lielā mērā nacionālisti saņēma no PSRS, Itālijas un Francijas. Ar saņemto ieroču palīdzību turku revolucionāriem izdevās izveidot spēcīgu karaspēku. Saskaņā ar Karsas līgumu, turku nacionālisti piekrita cedēt PSRS Nahičevānu un Batumu, pretī saņemot ieročus, munīciju un zeltu. Lai saņemtu minēto atbalstu, bija jāsagaida Sakarjas kaujas (1921. gada augusts-septembris) iznākums. Turcijas pārstāvis Maskavā atsūtīja telegrammu, kurā pavēstīja, ka boļševiki turku nacionālistiem nosūta 60 "Krupp" artilērijas vienības, 30 tūkstošus lādiņu, 700 tūkstošus granātu, 10 tūkstošus mīnu, 60 tūkstošus rumāņu zobenu, 1,5 miljonus agrāk atņemtas osmaņu šautenes, 1 miljonu krievu šautenes, 1 miljonu "Manlicher" šautenes, vairākas jaunākās "Martini-Henry" šautenes un 25 tūkstošus durkļus.
Turku revolucionāri ieročus un munīciju saņēma arī no Itālijas un Francijas, kas pārnāca turku pusē pret Grieķiju. Itālija, lai atbalstītu turkus karā pret grieķiem, atvēlēja savu bāzi Antaljā, kurā tika veikta turku kareivju apmācība un bruņojuma sadalīšana.
Konflikti austrumos (1920. gada jūnijs-novembris)
Saskaņā ar Brestļitovskas miera līgumu pēc boļševiku revolūcijas un pēc Batumas miera līguma noslēgšanas tika noteikta jauna Armēnijas Demokrātiskās republikas (ADR) un Osmaņu impērijas robeža. Bija skaidrs, ka pēc Mudrosas pamiera impērijas austrumu robeža nepaliks tāda, kāda tā bija pirms kara. Starp armēņu diasporu un sabiedrotajiem notika pārrunas par robežas noteikšanu. Tika izstrādāti 14 punktu noteikumi, kas ADR bija jāizpilda un jāpierāda, ka republikā iekļaujamās teritorijās tiešām dzīvo armēņu vairākums un republikai ir militārs spēks ar ko pārvaldīt šo teritoriju. Robežas noteikšanai starp Osmaņu impēriju un ADR par pamatu tika ņemta armēņu bruņoto grupējumu kontrole impērijas austrumu reģionos. Vudro Vilsons piekrita nodot ADR rīcībā teritorijas, kurās armēņu kontrole ir dominējošā. Pārrunu rezultātus fiksēja Sevras līgumā. Dienvidaustrumu reģionos bija citi armēņu grupējumi, kurus atbalstīja Francija. Saskaņā ar Francijas un armēņu vienošanos (1916), viņiem tika piešķirta teritorija Kilikijā un bija jāizveido franču un armēņu apvienotais leģions. Tika paredzēta franču armēņu un ADR vēlāka apvienošana. Šādi ADR varēja iegūt tādu spēku, ar ko pretoties boļševiku ekspansijai.
Lubava
Lubava jeb Ļubava (pl) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz dienvidaustrumiem no Ilavas. Līdz 1920. gadam Lēbava Rietumprūsijā (Löbau in Westpreußen) Vācijas sastāvā.
Lubavas zeme pirmoreiz minēta pāvesta bullā 1216. gadā un līdz 1466. gada Otrajam Tornas līgumam atradās Vācu ordeņa valstī. 1263. gadā netālu no pilsētas prūši Herkusa Manta vadībā sakāva Vācu ordeņa bruņiniekus. Pēc Trīspadsmitgadu kara - Karaļa Prūsijā Polijas sastāvā. Pēc Pirmās Polijas dalīšanas 1772. gadā iekļāvās Prūsijā, vālāk Vācijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara, pamatojoties uz Versaļas līguma noteikumiem, iekļāvas jaunajā Polijas valstī.
Lielie Kangari
Lielie Kangari ir lielākais osu valnis jeb grēda Latvijā, kas ietilpst tāda paša nosaukuma dabas liegumā. Tie atrodas Ropažu novadā un Ogres novada Suntažu pagastā, 3,5 km no Juglas ciema.
Grēdas relatīvais augstums svārstās no 10 līdz pat 27 metriem. Absolūtais augstums sasniedz 72 metrus vjl. Kopējais vaļņa garums ir ap 26 kilometriem, bet pats augstākais posms, ko parasti saprot un apzīmē ar vārdu salikumu "Lielie Kangari" ir aptuveni 7 kilometrus garš.
2018. gada nogalē dabas liegumā atklāta labiekārtota dabas taka apmeklētājiem.
Teikas
Kādreiz Velns nesis smiltis uz Rīgu, ar ko Rīgu mūrēt. Ceļš gājis pāri purvam. Velnam uznācis miegs, tāpēc apgūlies turpat purvā. Pa to laiku bērni izgriezuši maisam caurumu. Velns pamodies, neko nemanījis, paceļ maisu plecos un prom uz Rīgu. Bet smiltis birst laukā. Tā radās Kangaru kalni, Velna taisīti. Velna gulta esot purvā redzama: kur galva gulējusi, tas gals augstāks.(1985, 850. Madonas Kārzdabā 1968.)
No Rīgas-Ērgļu lielceļa, lejup uz Kangaru ezeru atiet taciņa, kura tālāk kļūst mitra un purvaina, un aizved uz senledāja veidotu nogulumiežu salu apkārtējā Lielkangaru purvā, kas nosaukta par Burlaku kalniņu. Tajā pēc vietējo cilvēku nostāstiem kādreiz mituši, slēpušies lielceļa laupītāji, kuri pa taisno izejot cauri purvam lielceļa virzienā līdz pakalnam, no kura uzglūnējuši un uzbrukuši zemniekiem, kas tolaik (ap 1870. gadu) pa lielceļu zirgu pajūgos pilniem piekrautiem ar mantām, braukuši no Rīgas tirgus uz Vidzemi. Taču braucēji to ir ņēmuši vērā un nav bijuši vieglu roku ņemami. Pirms Lielajiem Kangariem zemnieki ar saviem vezumiem mēdza sapulcēties garā karavānā, apgādājās ar rungām un vālēm, lai vienoti spētu turēties burlakiem pretī. Tāpat zemnieki darījuši arī uz Rīgu braucot, - caur Kangariem vienatnē vai divatā nekad nebraucot. Pēdējais krogs pirms Kangaru kalniem bija Ķoderes, bet pirmais aiz Kanagiem - Vāveres krogs. Tomēr šajos krogos vairums bez spiestas vajadzības parasti nepiestāja - runājuši, ka krodzinieki tur uz vienu roku ar laupītājiem un maksājot viņiem nodevas. Braucot uz Rīgas pusi, septīto ceļa līkumu Lielajos Kangaros sauc par Bendes leju. Tieši tur visbiežāk esot notikusi ratu un braucēju aplaupīšana. Slīpi pāri ceļam te novilkta stieple tā, lai zirgs, piegājis pie tās, gar to noietu no ceļa un vezums nogāztos gravā. Tad pajūgs parasti esot apgāzies, viss vedums izbiris un burlakiem, laupītājiem ir bijis vieglāk aplaupīt. Laupītājus esot galvenokārt interesējusi vestā manta un nauda, tāpēc parasti zemnieki neesot tikuši mušīti (nostāstam ir dažādi varianti).
Philae
Philae ir Eiropas Kosmosa aģentūras nolaižamais aparāts, kuru uz Čurjumova—Gerasimenko komētas kodola nogādāja zonde Rosetta. 2014. gada novembrī tas kļuva par vēsturē pirmo kosmisko aparātu, kas veicis mīkstu nolaišanos uz komētas.
Aparāts no Zemes startēja 2004. gada 2. martā ar nesējraķeti Ariane 5G+. Zondes Rosetta sastāvā tas vairāk nekā desmit gadu veica ceļojumu uz Čurjumova—Gerasimenko komētu. Ceļojuma laikā veikti vairāki Zemes un Marsa, kā arī asteroīdu Šteins un Lutēcija pārlidojumi.
Rosetta iegāja orbītā ap Čurjumova—Gerasimenko komētu.