cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krāsvielas
Vēsture
Kekulē izcilais pieņēmums par benzola struktūru noveda pie aromātisko ogļūdeņražu un to atvasinājumu sistemātiskas pētīšanas. 1870. gadā Kekulē paveica diazotēta anilīna azosametināšanas reakciju ar fenolu un reizē ar pirmās oksoazokrāsvielas iegūšanu noteica azosavienojumu struktūru. Diazotēšanas un azosametināšanas reakciju vienkāršība un daudzveidība noveda pie liela skaita azokrāsvielu sintēzes. Šī klase vēl līdz šim ir plašākā krāsvielu klase.
Kongo sarkanais, ko 1884. gadā ieguva Bettigers, ir pirmā krāsviela, kas bija domāta kokvilnas krāsošanai. Mūsdienās Kongo sarkanā ražošana ir ļoti attīstīta, neskatoties uz to, ka krāsviela nav īpaši stabila.
Daudzas krāsvielas ir iegūtas, savienojot diazotētu benzidīnu un attiecīgo diamīnu ar dažādiem azokomponentiem.
Pirmo azokrāsvielu, kas pieder pie pirazolona rindas - tartrazīnu iegūva Ciglers 1884. gadā, izmantojot divas metodes; viena no tām ir fenilhidrazīna atvasinājuma kondensācija ar p—ketoesteri, kas kalpo kā vispārēja reakcija pirazolonu sintēzei.
Krāsvielu krāsas fizikālā būtība
Vielas krāsa saistīta ar redzamās gaismas absorbciju vielā - ar elektromagnētiskā starojuma un vielas molekulu elektronu sistēmu mijedarbību. Redzamā gaisma ir elektromagnētiskais starojums ar viļņu garumu 400 līdz 800 nm.
Krāsvielu iedalījums
Tehnoloģijā krāsvielas iedala nevis pēc to molekulu uzbūves, bet pēc šķīdības, krāsošanas tehnoloģijas īpatnībām un citiem parametriem.
Polimetīnkrāsvielas
Polimetīnkrāsvielu (arī cianīnkrāsvielu jeb merocianīnkrāsvielu) galvenais struktūrelements ir elektrondonora grupa, kas ar konjugētām —C=C- dubultsaitēm savienota ar elektronakceptoru grupu. Polimetīnkrāsvielas var būt katjonās, anjonās un nejonogēnās. Tās parasti iegūst no heterocikliskajiem savienojumiem, kuru molekulās ir aktīvās metilgrupas.
Polimetīnkrāsvielu konjugēto dubultsaišu sistēma absorbē gaismu šaurā spektra diapazonā, tādēļ tām ir tīras nokrāsas un tās galvenokārt ir sarkanā, zilā un zaļā krāsā. Polimetīnkrāsvielas lieto par fotosensibilizatoriem fotoemulsiju apstrādē.
Nitrokrāsvielas un nitrozokrāsvielas
Šīs krāsvielas ir nitrofenolu un nitronaftolu atvasinājumi (parasti dzeltenā krāsā). Tās pārsvarā ir anjonās un dipersās krāsvielas, kas veido krāsainus kompleksus ar metālu joniem (piemēram, dzelzi).
Arilmetānkrāsvielas
Pie tām pieder tādas svarīgas krāsvielas kā difenilmetāna (Mihlera zilā) un trifenilmetāna (malahītzaļais, fuksīni, rozanilīni, fenolftaleīns) krāsvielas, kā arī ksantēnu krāsvielas (fluoresceīns, rodamīni) un akridīnkrāsvielas (ļoti stabils sarkanais pigments hinakridons).
Arilamīnu krāsvielas
Arilamīnu krāsvielas pamatā ir difenilamīna atvasinājumi, kas satur elektrondonorās grupas. Pie tām pieskaitāmas arī oksazīnkrāsvielas un tiazīnkrāsvielas (metilēnzilais).
Azometīnkrāsvielas
To pamatā ir struktūrelements A2C=N−D, kur A ir konjugētas elektronakceptoras grupas, bet D — konjugēta elektrondonora grupa. To izejviela ir azometīns.
Azokrāsvielas
Azokrāsvielu molekulās ir viena vai vairākas azogrupas un tās iegūst azosametināšanas reakcijās. Pazīstama azokrāsviela ir metiloranžais.
Indigoīdās krāsvielas
Indigoīdās (indigo līdzīgās) krāsvielas ir kubla krāsvielas, kuras reducējas par bezkrāsainu, ūdenī šķīstošu leikosavienojumu, kurš gaisa skābekļa ietekmē veido krāsainu indigoīdo savienojumu.
Antronkrāsvielas un antrahinonkrāsvielas
Tās ir dažādu policiklisko hinonu atvasinājumi. Svarīga kodināmā antrahinonkrāsviela ir alizarīns un tā atvasinājumi (veido kompleksus ar alumīniju vai dzelzi).
Perinonkrāsvielas
Kubla krāsvielas - naftalīntetrakarbonskābes vai perilēntetrakarbonskābes atvasinājumi. Tām raksturīga fluorescence.
Skaists
Skaists var būt:
Krāsvielas
Ftalocianīnkrāsvielas
Ftalocianīni ir uzskatāmi par porfīna atvasinājumiem un tiem raksturīgas īpatnējas fizikālās īpašības - tie pieskaitāmi pie organiskajiem pusvadītājiem un fotovadītājiem.
Atmosfēra (nozīmju atdalīšana)
Atmosfēra (, atmos — 'tvaiks' un σφαῖρα, sfaíra — 'lode') var būt:
Callipogon relictus
Callipogon relictus ir koksngraužu dzimtas vaboļu suga no Prioninae apakšdzimtas. Sastopamas jauktu koku un platlapu mežos Krievijas Tālo Austrumu dienvidos, ziemeļaustrumu Ķīnā, Ziemeļkorejā un Dienvidkorejā. Kāpuru attīstība ilgst 4—6 gadus; attīstās dzīvos kokos, kuru saknes ir nedaudz satrūdējušas; vienā un tajā pašā kokā iemitinās vairākas reizes gadā. Kāpuri reizēm inficē kokus, kurus apdzīvo, ar Pleurotus citrinopileatus sēnēm, kuras izraisa koku trupi. Imago var sastapt no jūlija pirmās dekādes līdz septembrim. Tā ir vislielākā vabole Krievijas teritorijā, to garums var sasniegt 108 milimetrus. Vienlaicīgi ar koksngraužu Callipogon relictus kāpuriem vienā kokā var attīstīties arī citu koksngraužu sugu kāpuri, piemēram: Rosalia coelestis, Leptura thoracica, Rhaphuma acutivittis (kļavās), Anoplodera cyanea un daži citi.
Sistemātika
Callipogon relictus ir terciāra relikts. Šī ir vienīgā Callipogon ģints suga Vecajā pasaulē, visas pārējās ģints sugas dzīvo Centrālamerikā un Dienvidamerikā. Šī suga bija izdalīta ar pirmatklājēju - Krievijas entomologu Andreju Semenovu-Tjan-Šanski īpašā apakšģintī — Eoxenus.
Apraksts
Pieaugušo vaboļu ķermenis melns vai darvmelns, segspārni rūsgani kastaņbrūnā krāsā, kājiņas melnas, reizēm ar rūsganu nokrāsu. Dažiem tēviņiem ir mainīgs žokļu lielums un veidojums, mainās arī taustekļu apveids: gan lauzītāks, gan vairāk vai mazāk gludāks. Kāpuru ķermenis ir balts, žokļi melni.
Dzīves veids
Šī vabole apdzīvo jauktos un platlapju mežus ; vai dzīvo skujkoku mežos, nav zināms, bet tā dažreiz sastopama skujkoku stādījumos. Kokā kāpuri pārtiek no koksnes trūdiem, bet imago barojas ar sulu, kura tek no koka stumbra mizas. Laboratorijas apstākļos pieaugušais kukainis barojas ar cukuru sīrupu; mātīte viena paņēmienā var izdzert pat līdz 0,5 mg sīrupa. Mātītes sastopamas biežāk nekā tēviņi, jo labprāt pārlido. Imago ir aktīvi un lido nakts laikā; naktī tie lido uz gaismas avotiem.
Kāpuri attīstās galvenokārt kokos ar resnu stumbru: Ulmus propinqua, Fraxinus mandshurica, Tilia amurensis un Populus maximowiczii, kā arī Quercus mongolica , Quercus acutissima , Ulmus pumila , Ulmus japonica , Carpinus laxiflora , Betula costata un Acer mandshuricum.
Slimības
Šīs sugas imago var būt nāvīgi inficēti ar sēnītēm Metarhizium anisopliae no Clavicipitaceae dzimtas.
Vairošanās
Mātīte ir 58—85 mm gara, bet tēviņš — 60—108 mm garš. Lai pievilinātu partneri, mātīte izdala speciālu sekrētu. Pārošanās notiek uz veca koka, kurā var baroties kāpuri, un ilgst apmēram pusstundu; pēc pārošanās tēviņš nepamet mātīti, bet, uzlecot ar priekškājām mātītei uz segspārniem, kopā paceļas augstāk kokā, kur mātīte dēs oliņas. Mātīte izdēj oliņas uz kāpuru barības auga stumbra; tā izvēlas stumbrus no 30 līdz 100 cm diametrā. Oliņas mātīte dēj mazliet slīpi pret stumbra virsmu. Dzīves laikā mātīte var izdēt līdz 28 oliņām. Mātīte dēj oliņas atsevišķi citu no citas, dažreiz kaudzītēs. Pēc tam, kad mātīte izdējusi visas oliņas, abas vaboles laižas lejā un pēc diennakts mirst. Imago dzīvo no pusmēneša līdz vienam mēnesim. Tā kā kokā kāpuri var iemājot vairākas reizes gadā, tur var sastapt atšķirīga izmēra kāpurus. Lai kāpuri varētu labi attīstīties, tiem ir nepieciešams stāvošs trūdošs koks; nereti notiek tā ka koks ļoti satrūd, tad zars nolūst un ar esošiem tur kāpuriem krīt zemē. Ja kāpuri attīstās kritušos kokos, tad iznāk pavisam nelielas vaboles.
Nesen izšķīlušies kāpuri iegraužas zem koku mizas. Zem tās kāpuri izgrauž ejas līdz 40 centimetriem garumā (eju platums ir līdz 2 cm), pēc tam kāpuri iedziļinās koksnē, atstājot paralēli stumbra virsmai ieejas caurumu. Koksnē no 5 līdz 30 cm dziļumā kāpurs būvē ejas garenvirzienā, šķērsvirzienā vai līkumotas; reizēm krustojošās vai kopā saplūstošas. Ejas cieši aizsērē ar koksnes miltiem. Koksnē eju garums ir no 2,8 līdz 11 cm un no 2 līdz 2,5 caurmērā.
Kāpurs pārziemo vairākas reizes. Pēc pēdējas pārziemošanas koksnē 20 cm dziļumā taisa plašu, paralēlu stumbram kūniņas gultiņu. Pirms iekūņošanās kāpurs var būt no 10 līdz 15 cm garš. Starp virsmu un kūniņas gultiņu paliek koksnes slānis no 2 cm un biezāks. Pēc kūniņas gultiņas izveidošanas kāpurs tajā pagriežas ar galvu pret koksnes stumbra virsmu un pēc neilga laika iekūņojas. Iekūņošanās notiek jūnijā-jūlijā. Kūniņas stadija, pēc vieniem datiem, ilgst 20 dienas, pēc citiem — 28-35 dienas. Kūniņas ķermenis ir 7-10 cm garš, vēderiņa platums ir 2,4-3,0 cm.
Mātītes iznāk no kūniņām par 13-20 dienām agrāk par tēviņiem. Mātītes pēc iznākšanas nākamajās dienās barojas papildus.
Aizsargāšana
Šī suga ir ierakstīta Krievijas Sarkanās grāmatas otrajā kategorijā (populācijas skaits samazinās). Aizsargāšanas rekomendācijas: samazināt mežu izciršanu Habarovskas novada dienvidos, Amūras apgabalā un Piejūras novadā, saglabāt mežos lielus vecus lapu kokus, viscaur aizliegt vaboļu, kāpuru un kūniņu kolekcionēšanu.
Kamžaņas lidosta
Kamžaņas starptautiskā lidosta ir lidosta, kas atrodas Vjetnamas pilsētā Kamžaņā. Tā apkalpo arī kūrortpilsētu Ņačanu, kas atrodas 30 km attālumā no lidostas. Lidosta galvenokārt tiek izmantota lidojumiem tikai valsts teritorijā. Sezonāli arī starptautiskajiem lidojumiem. Lidostā ir viens skrejceļš, un tā garums ir 3048 metri, bet platums — 46 metri. Regulāri lidojumi tiek veikti uz Hanoju, Hošiminu un Danangu. Sezonāli starptautiskie lidojumi ir uz Dienvidkorejas pilsētu Inčhonu (Seulas piepilsētu), kā arī uz Krievijas pilsētām Ulanudi, Jekaterinburgu, Novosibirsku, Habarovsku un Vladivostoku. Nereti ir reisi arī uz citām Vjetnamas mazāk nozīmīgām lidostām.
Skaista (nozīmju atdalīšana)
Skaista var būt:
Latvijas brīvības cīņas
Latvijas brīvības cīņas jeb Latvijas Neatkarības karš bija karš pret jaundibinātās Latvijas Republikas teritorijā iebrukušo Padomju Krievijas karaspēku, kas izvērtās cīņās par neatkarīgu un demokrātisku Latvijas republiku. Cīņas ietvēra dažādas pilsoņu karam raksturīgas epizodes. Karadarbība sākās drīz pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada 18. novembrī un beidzās līdz ar Latvijas—Krievijas miera līguma noslēgšanu 1920. gada 11. augustā. Latvija, ko pakāpeniski atzina Igaunija, Polijas Otrā republika un Rietumu Antantes sabiedrotie (sākotnēji tikai de facto), brīvības cīņu laikā ar dažādu sabiedroto palīdzību sakāva gan Padomju Latvijas armiju, gan vācu Dzelzsdivīziju un Rietumkrievijas Brīvprātīgo armiju. Vietējie vācbaltieši, kas bija apvienojušies Baltijas landesvērā, dažādos kara posmos gan atbalstīja Tautas padomes izveidoto Pagaidu valdību, gan karoja pret to, kad atbalstīja Niedras valdību. Latvijas brīvības cīņu iznākumu ietekmēja arī Krievijas pilsoņu kara, Igaunijas brīvības cīņu un Poļu—padomju kara gaita. Brīvības cīņu veterānu apbalvošanai 1920. gadā izveidoja Lāčplēša Kara ordeni.
Latvijas valsts un armijas veidošanās
1917. gada Krievijas revolūcija Latvijā noveda pie latviešu civiliedzīvotāju un Latviešu strēlnieku radikalizēšanās. Lielākā strēlnieku daļa atbalstīja boļševikus, kas dominēja revolucionārajā Rīgas strādnieku deputātu padomē un Vidzemes Pagaidu Zemes padomē. Balstoties uz labvēlīgajiem vēlēšanu rezultātiem, boļševiki 1917. gada beigās izveidoja autonomu valstisko veidojumu Iskolatu, kas pasludināja padomju varas nodibināšanu. Rīgas, Vidzemes un Latgales iedzīvotāju lielākā daļa brīvās vēlēšanās atbalstīja boļševikus un kreisos sociālrevolucionārus. Krievijas Satversmes sapulces vēlēšanās, kas vācu neokupētajā Vidzemē notika 1917. gada novembrī, viņi ieguva ap 77% balsu.
Mēreni un nacionāli noskaņoto kareivju un virsnieku mazākums 1917. gada 5. augustā apvienojās Latvju kareivju nacionālajā savienībā, kas kopā ar nacionāli noskaņotiem politiķiem, neilgi pēc Oktobra revolūcijas, 1917. gada 16. novembrī nodibināja Latviešu Pagaidu Nacionālo padomi. Vāciešu okupētajā Rīgā 1917. gada 23. septembrī vairākas pilsoniskās partijas un sociāldemokrāti izveidoja puslegālu Demokrātisko bloku.
Vācijas Impērijas sabrukums 1918. gada Novembra revolūcijas laikā ne tikai deva iespēju demokrātiskas Latvijas republikas neatkarības pasludināšanai, bet padarīja to par nepieciešamību, lai jaunās valsts valdība varētu lūgt starptautisko palīdzību cīņā pret sagaidāmo boļševiku karaspēka uzbrukumu. Ar 11. novembra Kompjeņas pamiera 15. punktu Antantes valstis panāca Brestļitovskas miera līguma anulēšanu no Vācijas puses. 13. novembrī arī Padomju Krievija anulēja Brestļitovskas līgumu.
17. novembrī, apvienojoties divām latviešu politiskās pārstāvniecības organizācijām — Latviešu Pagaidu Nacionālajai padomei un Demokrātiskajam blokam, tika izveidota Latvijas Tautas padome, kas 1918. gada 18. novembrī pasludināja Latvijas neatkarību. Sākās Kārļa Ulmaņa pirmās Latvijas Pagaidu valdības veidošana. Valdībā sākotnēji nebija Apsardzības ministra posteņa, topošās pašaizsardzības vienības paredzot veidot Iekšlietu ministrijas pakļautībā. Boļševiku iebrukuma draudu dēļ par pirmo Apsardzības ministra pienākumu izpildītāju 22. novembrī iecēla pulkvežleitnantu Robertu Dambīti. 6. decembrī par Apsardzības ministru iecēla vienu no strēlnieku pulku dibinātājiem, bijušo Krievijas Impērijas Valsts Domes deputātu Jāni Zālīti, par viņa vietnieku atstājot Dambīti.
Vinniga darbība
Latvijas valstij kritiskajos pirmajos mēnešos lielu nozīmi spēlēja Augusts Vinnigs. Būdams sociāldemokrāts, bet vienlaikus impērijas aizstāvis, viņš atbalstīja ideju par latviešu zemju kolonizāciju. Kā Vācijas Iekšlietu ministrijas pārstāvis Vinnigs okupētajā Latvijā ieradās 1918. gada septembrī, lai izpētītu kolonizācijas iespējas. 25. oktobrī viņu atkal nosūtīja uz Latviju. Viņš nebija mazo valstu neatkarības piekritējs, uzskatot, ka Krievijas Baltijas provincēm sava nākotne jāsaista ar Vāciju. Vinnigs par savu mērķi uzskatīja vācu kontrolētu Baltijas valstu izveidošanos, kas nodibinātu ciešas politiskās un ekonomiskās attiecības ar Vāciju. Kamēr Latviešu zemnieku savienības pārstāvji bija stingri Antantes atbalstītāji, Latviešu Tautas partija, Andrejs Krastkalns un Andrievs Niedra bija gatavi cieši sadarboties ar Vāciju un vācbaltiešiem. Vinnigs nodibināja labas attiecības ar vietējiem sociāldemokrātiem (Frici Menderu u.c.), kas cerēja uz labu sadarbību ar jauno, sociāldemokrātisko Vāciju, kas izveidojās pēc impērijas krišanas Novembra revolūcijas laikā.
Gatavojoties pamiera noslēgšanai, Antantes valstis saprata, ka tūlītēja Vācijas un Austroungārijas karaspēku aiziešana no okupētajām bijušās Krievijas Impērijas teritorijām novedīs pie boļševiku varas izveidošanās. Lai to nepieļautu, Vācijai uzdeva saglabāt savu militāro klātbūtni Baltijā līdz Antantes karaspēka ievešanai. Kompjeņas pamiera parakstīšanas dienā Lielbritānija ar Balfūra notu rakstiski atzina jau iepriekš mutiski atzīto Latviešu Pagaidu Nacionālo Padomi. Saskaņā ar 1918. gada 11. novembra pamiera noteikumiem, Vācijas karaspēkam bija jāpaliek okupētajās Baltijas teritorijās un jāveic to aizsardzība pret boļševikiem. Šeit izvietoto Vācijas 8. armiju veidoja 6 kājnieku divīzijas, viena kavalērijas brigāde un 9 atsevišķie pulki. Tajā dienēja galvenokārt vecāka gadagājuma rezervisti, kas vēlējās ātrāk atgriezties mājās. Armijā sākās revolucionārais sabrukums, kareivji plēsa virsniekiem nost uzplečus un veidoja kareivju padomes. Liepājā nemierīgi bija tur izvietotie 8000 vācu flotes matroži.
Izveidojoties Vācijas republikai, Vinnigu 14. novembrī iecēla par jaunās sociāldemokrātiskās valdības ģenerālpilnvaroto Baltijā (26. decembrī par sūtni Latvijā). Viņš atcēla militārās pārvaldes ieviestos mītiņu un sapulču aizliegumus, atbrīvoja politieslodzītos. Rīgā sākās boļševiku mītiņi. Frontē notika vāciešu un Sarkanās armijas kareivju brāļošanās, vāciešiem atstājot lielus ieroču krājumus boļševikiem. Vinnigs sākotnēji galveno uzmanību pievērsa vācu armijas un ieroču kaut cik kontrolētai evakuācijai no Baltijas, ko uzskatīja par zaudētu boļševikiem. Atkāpšanās piesegšanai sāka veidot vietējo vācbaltiešu un vācu armijas brīvprātīgo vienības, kas lika pamatus Landesvēram un Dzelzsbrigādei.
Vācu karaspēks pakļāvās Vinnigam, kurš 26. novembrī Vācijas valdības vārdā parakstīja Latvijas Pagaidu valdības atzīšanas paziņojumu (t.s. Vinniga notu), kas noveda pie vācbaltiešu politiskā projekta — Apvienotās Baltijas hercogistes pašlikvidēšanās 1918. gada 28. novembrī. Tā kā Baltijas hercogistes personālūnijas iespēja ar Vācijas Impēriju vairs nebija realizējama, Vinninga uzdevums bija veidot sadarbību ar vāciešus atbalstošām partijām, kas nodrošinātu Vācijai politisko ietekmi arī pēc karaspēka izvešanas, tāpēc viņš bija gatavs veicināt Latvijas neatkarības pasludināšanu, jauno valsti pēc tam ar dažādiem līgumiem piesaistot Vācijai. 17. decembrī, 23. decembrī un 4. janvārī Vinnigs Pagaidu valdībai piešķīra pa pusmiljonam marku. Papildus, jaunveidojamā landesvēra vajadzībām viņš piešķīra 2,25 miljonus marku. Pagaidu valdība veica nepārtrauktas sarunas ar Vinnigu par papildus karaspēka nepieciešamību, kā arī par Vācijas karaspēka iespējām noturēt Jelgavu un Kurzemi, ja boļševiku rokās kristu Rīga.
Landesvēra izveidošana
Lai arī Vinnigs politiski atzina Pagaidu valdību, viņš vēlējās saglabāt militāro kontroli, kas noveda pie 1918. gada 7. decembra Vinniga un Pagaidu valdības līguma par Landesvēra izveidošanu, ar kuru oficiāli izveidoja multinacionālu Latvijas zemessardzi jeb landesvēru (de), kas bija paredzēts 6000 kareivju liels. Administratīvi to pakļāva Latvijas Republikas Apsardzības ministram Zālītim, bet apgādes un militārā ziņā — Vācijas okupācijas spēkiem. 9. decembrī Latviju sadalīja četros apsardzības apgabalos un iecēla apgabalu priekšniekus — Latgalē pulkvežleitnantu Jāni Imaku, Vidzemē pulkvedi Jāni Apini, Kurzemē pulkvedi Mārtiņu Peniķi un Rīgā vācbaltiešu ģenerāli Freitāgu-Loringhofenu ar kapteini Jorģi Zemitānu kā palīgu. Par landesvēra komandieri kļuva vācu majors Šeiberts. 10. decembrī Apsardzības ministrs Zālītis apstiprināja Latvijas bruņoto spēku ģenerālštāba štatus, izveidojot ministrijas administratīvo aparātu.
Latviešu vienību veidošanās
Līdz ar landesvēra nodibināšanu Pagaidu valdība izplatīja uzsaukumus iedzīvotājiem, aicinot brīvprātīgos stāties armijā. Vispārējo mobilizāciju neizsludināja, baidoties, ka jauniesauktie kareivji atbalstīs boļševikus vai dezertēs. Tuvojoties Sarkanajai armijai, Rīgas apriņķī no 17. līdz 20. decembrim izsludināja mobilizāciju bijušajiem Krievijas Impērijas armijas virsniekiem līdz 45 gadu un instruktoriem līdz 35 gadu vecumam. Atsaucās ap 300 cilvēku, no kuru lielākās daļas izveidojās Latgales virsnieku rezerves rota un Latgales apakšvirsnieku rota, kurās līdz gada beigām bija 130 kareivji. No vāciešu atbrīvotajiem krievu karagūstekņiem Rīgā izveidoja trīs rotas ar 200 cilvēkiem katrā, kas veica garnizona pienākumus. Divas no šīm rotām decembra pēdējās dienās atteicās doties cīņā pret boļševikiem, sadumpojās, un pēc angļu karakuģu veiktas apšaudes tika izformētas.
Daudzi latvieši Rīgas brīvprātīgajās vienībās stājās bada dzīti. Disciplīna bija minimāla. Kareivji ieročus ieguva, aplaupot vācu armijas noliktavas, bet apģērbu un pārtiku, aplaupot iedzīvotājus. Par situāciju ziņoja ģenerālštāba priekšnieka vietas izpildītājs kapteinis Aleksandrs Plensners: "Latviešu brīvprātīgiem, par apģērbu un apavu nemaz nerunājot, telpas tiek ierādītas aukstas un nekurinātas, tikai pēc nedēļām ilgas gaidīšanas, un netiek izdots pat neviens lauku ķēķis ēdienu pagatavošanai. Latviešu vienīgais karaspēks — brīvprātīgie Rīgā — staigā koka tupelēs, gandrīz kailiem stilbiem un, protams, bez ieročiem. Pats par sevi saprotams, ka šādos apstākļos par brīvprātīgiem iestājas tikai vai nu galīgi fantasti, vai tādi, kam citas izejas nav, — no gūsta pārnācis izmocīts invalīds vai izvārdzis bezdarbnieks."
Ar Latvju kareivju nacionālās savienības palīdzību Pagaidu valdība decembrī saformēja brīvprātīgo Instruktoru (virsnieku) rotu ar 260 cilvēkiem kapteiņa Baloža vadībā, (vēlāk zināma kā Virsnieku rota un Latvijas Neatkarības rota). Lai nebūtu jāpakļaujas landesvēra vāciešu komandieriem, studentu korporāciju Selonija un Talavija biedri izveidoja Atsevišķo studentu rotu, kuras 216 kareivji Nikolaja Grundmaņa vadībā pakļāvās vienīgi Apsardzības ministrijai. 8. decembrī Vidzemes kara apgabala priekšnieks pulkvedis Jānis Apinis līdztekus ap 50 kareivju lielajai, bet slikti bruņotajai Cēsu rotai pavēlēja saformēt arī Valkas, Valmieras un Limbažu rotas, kas gan nenotika Sarkanās armijas straujā uzbrukuma dēļ. Liepājā, kurā Vācijas militārā pārvalde neļāva veikt mobilizāciju, sāka veidoties latviešu brīvprātīgo rota, kas pieauga līdz 190 kareivjiem un virsniekiem, izveidojot 1. un 2. Liepājas apsardzības rotu, kuras uzturēšanu uzņēmās Liepājas pilsētas dome. Kareivjiem te nebija vairāk par 10 šautenēm, un 1919. gada 11. janvārī rotu pastāvēšanu izbeidza vācu militārā policija. 1918. gada 28. decembrī ministrs Zālītis uzdeva virsleitnantam Lasim no Rīgas doties uz Ventspili un tur izveidot brīvprātīgo rotu. Tajā pieteicās 50 brīvprātīgo, kas 1919. gada 7. janvārī ar tvaikoni aizbēga no boļševikiem uz Liepāju.
Asā nepieciešamība pēc karavīriem noveda pie 1918. gada 29. decembra Pagaidu valdības un Vinniga līguma par Latvijas pilsonības piešķiršanu visiem Vācijas pilsoņiem, kas ieradīsies Latvijā, lai vismaz 4 nedēļas cīnītos pret boļševikiem. Līguma mērķis bija papildināt landesvēra rindas ar vācu brīvprātīgajiem. Pirms noslēgt līgumu, Ulmanis lūdza Lielbritānijas konsula Bosenketa akceptu, kurš, ņemot vērā kritisko militāro situāciju, piekrita.
Edvards Grīgs
Biogrāfija
Dzimis Bergenā muzikālā ģimenē. Viņa vecāki bija Aleksandrs Grīgs (1806-1875), tirgotājs, un Džesīna Judīte Hagerupa (1814-1875), mūzikas skolotāja. Uzvārds ir skotu izcelsmes. Pēc Cullodena kaujas 1746. gadā, Grīga vecvectēvs Aleksandrs Grīgs plaši ceļoja, apmetās Norvēģijā ap 1770. gadu un izveidoja biznesa intereses Bergenā.
Latvijas brīvības cīņas
Vācbaltiešu bruņotie formējumi
Jau 1918. gada 11. novembrī vācbaltieši (kā toreiz teica, baltieši) sāka veidot Baltijas landesvēru. 12. novembrī izveidojās 1. Rīgas rota, kurai novembrī sekoja 2. un 3. Rīgas rotas. 17. novembrī bija daļēji nokomplektēta Trieciengrupa (Stoßtruppe), kurā iestājās ap 1000 vīru. 29. novembrī Jelgavā izveidojās fon Rādena rota. Liepājā izveidojās fon Kleista un fon Toniges rotas. Vācbaltiešu vienībās par komandieriem bieži kļuva Vācijas armijas virsnieki. Atšķirībā no latviešu vienībām, kurām Vācijas armija negribīgi sniedza atbalstu, vācbaltieši dāsni saņēma ieročus un ekipējumu. No aizejošajiem Vācijas armijas brīvprātīgajiem un algotņiem Vinnigs 29. novembrī izveidoja Dzelzsbrigādi. Līdz ar 1918. gada 7. decembra līgumu par landesvēra izveidošanu šīs vienības iekļāvās landesvēra sastāvā. 8. decembrī Vinnigs devās uz Berlīni, kur lūdza militāro palīdzību.
Edvards Grīgs
Biogrāfija
Edvards Grīgs tika uzaudzināts mūzikas vidē. Viņa māte bija viņa pirmā klavieru skolotāja un mācīja viņam spēlēt klavieres sešu gadu vecumā. Grīgs mācījās dažādās skolās.
Latvijas brīvības cīņas
Vācbaltiešu bruņotie formējumi
1919. janvāra sākumā, Pagaidu valdībai bēgot no Rīgas, vācbaltieši uz Liepāju pārcēla savu Baltiešu Nacionālo komiteju (Baltischer Nationalausschuss), kas rūpējās par vāciešu bruņoto vienību apgādi un jaunu brīvprātīgo vervēšanu visā Vācijā. Vācijā izvērsās algotņu vervēšanas biroja "Baltenland" darbība, kura biroji atradās Berlīnē, Breslavā, Dancigā, Drēzdenē, Freiburgā, Jēnā, Karlsrūē, Kēnigsbergā, Lībekā, Minhenē, Štutgartē, Štetinā, Rostokā. Vācieši plānoja, ka 30-40 000 uz Latviju karot nosūtīto brīvprātīgo veidos jaunas kolonizācijas kustības kodolu. Kamēr Kurzemē dzīvoja 26 cilvēki uz kvadrātkilometru, Austrumprūsijā tie bija 55, bet Vācijā 127. Vācu muižnieki jau iepriekš bija pauduši gatavību ziedot 1/3 savu zemju jauno kolonizatoru vajadzībām. Ar algotņu vervēšanu Vācijā nodarbojās Rīdigera fon der Golca brālis, Ginters fon der Golcs, kurš algotņiem solīja zemi Latvijā. Daudzi vācu algotņi Liepājā ieradās ar pārliecību, ka viņiem ir apsolīta zeme un pilsonība, kas vēlāk radīja lielus konfliktus ar Pagaidu valdību, vāciešiem uzskatot, ka viņi ir apmānīti.
1919. gada sākumā strauji palielinājās dažādu vācu militāro vienību skaits Vācijas okupācijas pārvaldes kontrolētajā Kurzemes daļā. 1919. gada janvārī—februārī Liepājā pa dzelzceļu un jūru sāka ierasties tūkstošiem jaunu karotāju, kas veidoja pusautonomus brīvkorpusus (Freikorps), kurus iekļāva Dzelzsdivīzijā. No Vācijas uz Liepāju pārvietoja arī 1. gvardes rezerves divīziju. Visus šos spēkus 1919. gada 1. februārī apvienoja 6. rezerves korpusā, par kura komandieri iecēla ģenerāli Rīdigeru fon der Golcu, kam bija Somijā gūta pieredze cīņā pret boļševikiem.
Sarkanās armijas uzbrukums
Ar 11. novembra Kompjeņas pamiera 15. punktu Antantes valstis panāca Brestļitovskas miera līguma anulēšanu no Vācijas puses. Tas nozīmēja arī 27. augusta Berlīnes papildvienošanās atcelšanu, ar kuru Padomju Krievija bija atteikusies no Baltijas zemēm. Pēc Vācijas Impērijas sabrukuma Novembra revolūcijas rezultātā, 13. novembrī Padomju Krievija arī paziņoja par Brestļitovskas miera līguma laušanu. Vācijas armijas vienībām sākot nekārtīgu atkāpšanos uz dzimteni, to pamestajās teritorijās bez ievērojamas pretestības iebruka Padomju Krievijas Sarkanā armija. Dažviet vācu kareivju padomes vienojās ar boļševikiem par atkāpšanās noteikumiem, pametot ieročus un noliktavas. 1918. gada 25. novembrī boļševiki ieņēma Pleskavu, kurā naktī uz 1. decembri ieradās latviešu sarkano strēlnieku 2. brigāde.
Novembra beigās, paralēli iebrukumam Igaunijā un Lietuvā, sākās Sarkanās armijas uzbrukums Latvijai divos galvenajos virzienos: no Pleskavas uz Valku—Valmieru—Cēsīm—Rīgu, un no Daugavpils uz Jēkabpili—Bausku—Jelgavu. Iebrukumu Latvijā vadīja Jukums Vācietis. Sarkanās armijas sastāvā 8. decembrī izveidoja Latvijas armijas karaspēka grupu (ru). Decembra vidū šajā grupā iekļāva no Krievijas atsūtītās latviešu sarkano strēlnieku vienības, kuras 1919. gada pirmajā pusē veidoja karaspēka lielāko daļu (12 000 no 20 000 sarkanarmiešiem). Pagaidu valdība bez panākumiem izplatīja aicinājumu sarkanajiem strēlniekiem pārnākt demokrātiskās Latvijas pusē.
Edvards Grīgs
Biogrāfija
Grīgs tika uzņemts konservatorijā, mācījās spēlēt klavieres un baudīja daudzus koncertus, kas notika Leipcigā. Viņam nepatika konservatorijas mācību kursa disciplīna. Izņēmums bija ērģeļu stundas, kas bija obligātas klavieru studentiem. 1860. gada pavasarī viņš pārcieta dzīvībai bīstamu plaušu slimību, pleirītu un tuberkulozi. Visu viņa dzīvi iznīcinātā kreisā plauša ietekmēja Grīga veselību un viņa mugurkaula krūšu daļas bija sakropļotas. Viņš cieta no daudzām elpceļu infekcijām, un visbeidzot no kombinētas plaušu un sirds mazspējas. Grīgs vairākas reizes apmeklēja Spa un sanatorijas gan Norvēģijā, gan ārvalstīs. Vairāki no viņa ārstiem kļuva par viņa personīgajiem draugiem.
Latvijas brīvības cīņas
Sarkanās armijas uzbrukums
No vācu brīvprātīgajiem 1918. gada 29. novembrī izveidotā Dzelzsbrigāde atkāpās bez ievērojamas pretestības. 2. decembrī Sarkanā armija ieņēma stratēģiski svarīgo Rēzeknes dzelzceļa līniju līdz Zīlānu stacijai. Militārā situācija noveda pie 7. decembra Pagaidu valdības un Vinniga līguma par landesvēra izveidošanu.
7. decembrī no Pleskavas puses ienākušās sarkanarmijas daļas ieņēma Alūksni, 9. decembrī Daugavpili un 17. decembrī Valku, kur viņu gūstā krita Izglītības ministrs Kārlis Kasparsons, kas bija devies uz Tallinu. No Valkas, virzoties pa dzelzceļa līniju, naktī uz 22. decembri boļševiki ieņēma Valmieru.
Edvards Grīgs
Biogrāfija
1861. gadā Grīgs debitēja kā koncerta pianists Kārlshamnā, Zviedrijā. 1862. gadā viņš pabeidza savas mācības Leipcigā un rīkoja savu pirmo koncertu savā dzimtajā pilsētā.
1863. gadā Grīgs devās uz Kopenhāgenu un nodzīvoja tur 3 gadus. Viņš satika Dānijas komponistus J.P.E Hartmani un Nīlu Geidu. Viņš arī satika savu kolēģi, norvēģu komponistu, Rikardu Nordroku (Norvēģijas valsts himnas komponists), kurš kļuva par labu draugu un iedvesmas avotu. Nordroks nomira 1866. gadā, un Grīgs viņam par godu sakomponēja bēru maršu.
Latvijas brīvības cīņas
Sarkanās armijas uzbrukums
Virzoties gar Daugavpils—Rīgas dzelzceļa līniju pie Kokneses sarkanarmieši 18. decembrī sagrāba vācu pamestu bruņuvilcienu, ar kuru 19. decembrī ieņēma Skrīveru staciju un netraucēti iebrauca Ogrē. No Rīgas nosūtītam landesvēra 1. un 2. Rīgas vāciešu rotas un Dzelzsbrigādes kareivju vadam rotmistra Boma (Bohm) vadībā izdevās 20. decembrī atsist sarkanarmiešu bruņuvilciena uzbrukumu pie Ogres tilta un atgūt Skrīveru staciju. Šeit tika atstāta 50 vīru liela patruļa, kuras kareivji ar laivu šķērsoja Daugavu un 22. decembrī padzina boļševikus no Jaunjelgavas. Pieaugot draudiem no Vidzemes puses, 23. decembrī šo vienību un bruņuvilcienu nosūtīja uz Līgatni.
Edvards Grīgs
Biogrāfija
1867. gada 11. jūnijā Grīgs apprecēja savu pirmo māsīcu, Niņu Hagerupu. Nākamajā gadā piedzima viņu vienīgais bērns — Aleksandra. Aleksandra nomira 1869. gadā no meningīta. 1868. gada vasarā Grīgs uzrakstīja savu pirmo klavierkoncertu A minorā, kamēr viņš bija brīvdienās, Dānijā. Edmunds Nūperts šim klavierkoncertam veica pirmatskaņojumu 1869. gada 3. aprīlī, Kazino teātrī, Kopenhāgenā.
Latvijas brīvības cīņas
Sarkanās armijas uzbrukums
22. decembrī vācieši bez kaujas pameta Cēsis un, lai arī sākotnēji apņēmības pilna pilsētu aizstāvēt, 23. decembrī viņiem sekoja arī latviešu Cēsu rota, kas 27. decembra vakarā caur Ieriķiem un Līgatni ieradās Rīgā. Naktī uz 25. decembrī no Rīgas uz Cēsīm nosūtīja bruņotu vilcienu ar landesvēra vienībām un Trieciengrupu, kas padzina boļševikus no Līgatnes stacijas un 28. decembrī sasniedza Ieriķu staciju, taču bija spiestas atkāpties. Bruņotais vilciens nesaskaņoti pameta kauju, un kareivjiem nācās atkāpties uz Siguldu, zaudējot 8 kritušos. Siguldā esošo landesvēru papildināja Dzelzsbrigādes bataljons. 30. decembrī šos spēkus no Siguldas padzina, un tie atkāpās uz Inčukalnu, kur tos papildināja no Rīgas nosūtītās landesvēra 1. un 2. Rīgas vāciešu rotas, artilērija un virsnieku ložmetējnieku vilciens. Sākās sadursmes ar boļševikiem, kas izvērtās Inčukalna kaujā. 31. decembra — 1. janvāra kaujas laikā šie Pagaidu valdības spēki cieta sakāvi cīņā pret Latviešu sarkano strēlnieku 1. un 4. pulku, zaudējot 35 kritušos.
Decembra kauju rezultātā vācu landesvēra vienības bija stipri cietušas. Zirgu un artilērijas lielākā daļa bija zaudēta pie Inčukalna. Rīgā bāzētās latviešu rotas izrādījās politiski neuzticamas, bet Dzelzsbrigādes vāciešu kaujasspars bija zemāks par cerēto. Notika izmaiņas landesvēra vadībā — kapteinis fon Bekmans (von Boeckmann) nomainīja štāba priekšnieku kapteini Dītrihu, kurš stājās aizejošā majora Šeiberta vietā.
Rīgas zaudēšana
Militārās problēmas pasliktināja arī nestabilā politiskā situācija Rīgā. Boļševiku atbalstītāji gandrīz netraucēti veica savu propagandu ielās, bet sociāldemokrāti savā konferencē no 26. līdz 28. decembrim pieņēma lēmumu aiziet no Tautas padomes, nosodot Pagaidu valdības darbu un paziņojot par savu neitralitāti karā. Arī angļu karakuģi, kas sākotnēji bija gatavi aizstāvēt Rīgu, vēlāk saņēma pavēli turpmākās cīņās neiesaistīties.
Edvards Grīgs
Biogrāfija
1868. gadā Ferencs Lists, kurš vēl nebija saticis Grīgu, uzrakstīja viņam atsauksmi uz Norvēģijas Izglītības ministriju un Grīgs ieguva ceļojumu dotāciju. Abi komponisti tikās Romā 1870. gadā. Grīga pirmajā vizītē viņi klausijās Grīga pirmo vijoļu sonāti, kas Listam patika. Uz savu otro vizīti, aprīlī, Grīgs paņēma līdzi sava klavierkoncerta manuskriptu, kuru Lists pārlasīja. Lista atveidojums deva lielu iespaidu viņa auditorijai, lai gan Lists maigi norādīja, ka Grīga spēlējis pirmo noti pārāk ātri. Lists arī deva Grīgam dažus padomus par instrumentāciju.
Latvijas brīvības cīņas
Rīgas zaudēšana
29. decembrī Rīgā izplatījās baumas par gaidāmo boļševiku sacelšanos. Viņu ietekmē nonāca landesvēra 1. Rīgas latviešu rota, kareivjiem atsakoties doties uz fronti pret Sarkano armiju. Par nelojālām uzskatīja divas no trim Rīgas garnizona rotām, kas bija veidotas galvenokārt no vāciešu atbrīvotajiem krievu karagūstekņiem un strādnieku rajonu brīvprātīgajiem. Pagaidu valdība pieprasīja dumpinieku atbruņošanu, ko varēja īstenot tikai vācu kareivji. Britu flotes pārstāvji piekrita sniegt artilērijas atbalstu. Dumpja apspiešanu veica trīs vācu Dzelzsbrigādes un landesvēra rotas, kopā ar landesvēra 3. latviešu rotu, kas bija izvietota turpat, kur 1. rota — Suvorova ielā 99 (tagadējā Rīgas Skolēnu pils Kr. Barona ielā) pareizticīgo Garīgā semināra telpās un apkārtnes kazarmās.
Dumpja apspiešana un britu bruņotā iesaistīšanās cēla Pagaidu valdības atbalstītāju morāli. Aktivizējās pilsētas aizsardzības un mobilizācijas organizēšana. 31. decembrī Rīga izsludināja vispārējo mobilizāciju un par landesvēra latviešu vienību komandieri iecēla pulkvežleitnantu Oskaru Kalpaku. Optimisms sabruka 1. janvārī, kad pienāca ziņas par sakāvi pie Inčukalna un Londonas valdības rīkojumu britu flotei karadarbībā neiesaistīties. Šo rīkojumu admirālis Sinklērs apstiprināja Ulmanim. Rīgas aizstāvēšanas plānus atmeta un sāka atkāpšanās organizēšanu. Pagaidu valdība nemierīgās situācijas dēļ pārcēlās no Aleksandra ielas 37 uz ēku Aleksandra un Pauluči ielu stūrī.
1. janvārī lielinieku artilērija sāka apšaudīt Rīgu. 1919. gada 2. janvāra rītā daļa Pagaidu valdības aizbēga uz Jelgavu, bet valsts ierēdņu ģimenes nosūtīja uz Liepāju. Daļa valdības un Tautas padomes locekļu evakuējās uz ārzemēm ar angļu kuģiem. Rīgu pameta angļu karakuģi un ap 2000 bēgļu tvaikoņos „Roma” un „Babilona”. Pilsētu pameta pēdējās Vācijas armijas vienības un sākās pamesto armijas noliktavu izlaupīšana. Aizdegās Rīgas Vācu teātris (tagadējā Nacionālā opera). Šajā dienā Rīgā sākās boļševiku atbalstītāju demonstrācijas un nekārtīga šaudīšanās, kas pieņēma sacelšanās raksturu. Aizejošā Vācijas armija pat nemēģināja to apspiest, un britu admirālim Sinklēram nācās konstatēt, ka boļševiku pusē pāriet arī britu apbruņotie latviešu kareivji.
Krītot Rīgai, četras latviešu rotas pārgāja lielinieku pusē, bet daļa kareivju dezertēja. Tikai Virsnieku, Studentu un Cēsu rotas paliekas bija Pagaidu valdības pusē. Atsevišķās studentu rotas 190 kareivji, vācu landesvēra vienības un ap 70 vīru liela krievu vienība 2. janvāra vakarā atkāpās uz Jelgavu. Kalpaka komandētās vienības pulcējās Rīgas Latviešu biedrības namā, un 3. janvāra 6.00 sāka atkāpties pāri tiltiem uz Pārdaugavu. Kalpaks šeit veica kareivju skaitīšanu. Bija palikuši 132 Instruktoru rezerves virsnieku rotas kareivji, 85 Cēsu rotas kareivji un daži desmiti citu rotu pārstāvju. Šajā brīdī Kalpaks un Pagaidu valdība varēja rēķināties ar kādiem 400 karavīriem. Pēdējais Rīgu 3. janvāra rītā pameta Dzelzsbrigādes arjergarda bataljons.
3. janvārī pamesto Rīgu ieņēma Sarkanās armijas 2. kavalērijas divizions, kam sekoja 2. strēlnieku brigāde. Lielākajā Latvijas daļā drīz nostiprinājās 17. decembrī pasludinātā Latvijas Sociālistiskā Padomju Republika Pētera Stučkas vadībā. 23. decembrī Padomju Krievija atzina Padomju Latvijas neatkarību. 1919. gada 4. janvārī tika izveidota Padomju Latvijas armija.
Atkāpšanās
2. janvārī Jelgava īslaicīgi kļuva par Latvijas Republikas galvaspilsētu. Šīs dienas vakarā Jelgavā nepilnā sastāvā notika Pagaidu valdības un dažu Tautas padomes locekļu sapulce. Tika nolemts palikt Jelgavā līdz pēdējam, un tad doties uz Liepāju, kuru varētu noturēt vēl 2—3 nedēļas. Pēc Liepājas krišanas Pagaidu valdībai būtu ārzemēs jācīnās par neatkarīgas Latvijas atzīšanu.
3. janvāra vakarā landesvēra vācu vienības un Kalpaka komandētie kareivji sasniedza Jelgavu, kurā atradās Rādena vietējo landesvēristu vienība. Pilsētu pameta pēdējās Vācijas armijas vienības, kas Jelgavu neplānoja aizsargāt. Notika Ulmaņa un Valtera apspriede ar Vinnigu, kurā Ulmanis bija gatavs palielināt Vācijas brīvprātīgajiem piešķiramo zemes platību līdz 100 vai 120 pūrvietām. 4. janvārī Jelgavā Atsevišķā Studentu rota noturēja atvadu parādi un 5. janvārī ar Pagaidu valdību vilcienā devās uz Liepāju. 5. janvārī Jelgavu pameta arī Vinnigs, kas atgriezās Vācijā. Uz Vāciju devās arī latviešu sociāldemokrātu vadītājs Fricis Menders, kam bija labi sakari ar turienes sociāldemokrātiem. 6. janvāra vakarā Pagaidu valdības vilciens ieradās Liepājā, kur vācu militārās varas iestādes mēģināja atbruņot Studentu rotas kareivjus, bet tad izmitināja tos Liepājas Karostā. Vilcienā atradās arī Iskolata aktīvists Voldemārs Ozols, kuru pēc Valtera pavēles apcietināja.
5. janvārī Jelgavā Kalpaks izdeva savu pirmo pavēli, saskaņā ar kuru no sešu agrāko latviešu rotu (Virsnieku rezerves rotas, Latgales apakšvirsnieku rotas, Latgales virsnieku rotas, Cēsu rotas, kā arī 2. un 3. latviešu landesvēra rotām) pārpalikušajiem kareivjiem tika izveidots 1. latviešu atsevišķais bataljons ar divām rotām. Par pirmās rotas komandieri iecēla kapteini Jāni Balodi, par otrās — kapteini Skujiņu. No kapteiņa Arnolda Artum-Hartmaņa vadītās Jelgavas latviešu brīvprātīgo rotas 100 kareivjiem bija palikuši mazāk par 40 kareivju, kurus Kalpaks nosūtīja uz Liepāju reorganizācijai un apmācībai. 5. janvāra vakarā 1. latviešu atsevišķais bataljons devās uz aizsardzības pozīcijām pie Dalbes stacijas.
Rīgas pamešana un landesvēra izveidošanas plāna sabrukums noveda pie bruņoto spēku reorganizācijas. Komandiera amatu atstāja majors Šeiberts, un viņa vietu ieņēma kapteinis fon Bekmans. Likvidēja esošo komandas struktūru, un visu vienību tiešu komandēšanu uzņēmās landesvēra virsštābs (Oberštābs). Vēl neapmācītos kareivjus nosūtīja uz Liepāju, bet kaujasspējīgajām vienībām bija jāturpina pretoties boļševikiem.
5. janvārī Dzelzsbrigādes un vācu landesvēra kareivji vilcienā devās uz Vecumnieku staciju, 6. janvārī notika apšaude ar boļševikiem, kas Dzelzsbrigādes un landesvēra kareivjus padzina. Vienības komandieris ar lokomotīvi aizbēga. Landesvēra vienības ar kaujām atkāpās uz Bausku, bet ap 100 karavīru lielu Dzelzsbrigādes grupu Iecavā sagūstīja vietējo iedzīvotāju bruņota vienība.
6. janvārī par Trieciengrupas komandieri kapteiņa Bēma (Bohm) vietā iecēla Hansi fon Manteifeli-Cēgi. Viņš bija viens no komandieriem, kas uzskatīja, ka landesvēram jāturpina cīnīties pret boļševikiem, nevis jāpiesedz Vācijas armijas atkāpšanās un jāsargā Austrumprūsijas pierobeža. Tā kā kareivju bija maz, tad turpmāk jāizvairās no lielām kaujām, un jākoncentrējas uz pārsteiguma uzbrukumiem.
6. janvārī 3. Padomju Latvijas strēlnieku pulks no Baldones, Mežotnes un gar Krustpils—Jelgavas dzelzceļu no Garozas stacijas sāka uzbrukumu Jelgavai. 7. janvārī Dzelzsbrigādes pēdējie spēki paziņoja, ka plāno atkāpties uz Mažeiķiem un vēlāk apmetās Vaiņodes apkārtnē. Kalpaka vienības 7. janvārī atkāpās no pozīcijām pie Iecavas upes tilta Ozolniekos un 8. janvāra rītā atgriezās Jelgavā, kuru tajā pašā dienā pameta kopā ar pēdējām landesvēra vienībām, atkāpjoties uz Dobeli, kas arī drīz tika pamesta. 9. janvārī Padomju Latvijas armija ieņēma Jelgavu un Dobeli, 10. janvārī Tukumu. 12. janvārī Kalpaka 1. latviešu atsevišķais bataljons atkāpās uz Lielauces muižu. Oberštābs, Rādena vienība un Zīverta artilēristi izvietojās Vecaucē, bet Trieciengrupa devās uz Saldu.
Šajās dienās frontē iesaistītās landesvēra vienības veidoja: Kalpaka divu rotu 220 kareivji, Trieciengrupas 300 kareivji, Rādena rotas 135 kareivji, Hāna nodaļas 30 kavalēristi, Zīverta baterijas 2 lielgabali, krievu vienības 50 kareivji. Lielai daļai kareivju nebija iepriekšējas kaujas pieredzes, bet komandieri bija jaunākie virsnieki bez operāciju plānošanas un vadīšanas pieredzes.
15. janvārī Trieciengrupa ar izlūkošanu devās pretī Sarkanajai armijai, atstājot Saldu un dodoties uz Lielblīdeni un Anneniekiem. 16. janvārī 1. latviešu atsevišķais bataljons pie Lielauces atsita 2. Padomju Latvijas strēlnieku pulka bataljona un kavalērijas eskadrona uzbrukumu, pēc kura boļševiki atkāpās uz Dobeli, bet Kalpaks no Pampāļiem atkāpās uz Lēnas muižu pie dabīgās Ventas aizsardzības līnijas. Rādena rota izvietojās Skrundā un Oberštābs Rudbāržos. Triecienvienība no Jaunpils atkāpās uz Kuldīgu, 21. janvārī sasniedza Aizputi un 22. janvārī Kalnmuižu, ap 5 km attālumā no Rudbāržiem. Rādena vienība 22. janvārī, veicot nakts reidu, uzdūrās vismaz trīsreiz lielākiem sarkanarmiešu spēkiem un pēc kaujas atkāpās no Skrundas. Oberštābs pavēlēja vācu landesvēram atkāpties uz Valtaiķiem, bet Kalpaka bataljonam uz Kalveni. Atkāpšanās sasniedza savu tālāko punktu.
Kritiskā situācija Liepājā
Vācijas armijas aizsargātā Liepāja 1919. gada pirmajā pusē kļuva par jaunās valsts politisko notikumu centru. Uz šejieni bēga Pagaidu valdība. Te darbojās Baltiešu-vācu Nacionālā komiteja, kas turpināja centienus īstenot Baltijas valsts ideju, kā tas atklājās februāra Štrika sazvērestības laikā. Vācijas Novembra revolūcijas rezultātā vācu garnizonā izveidojās kareivju padome, bet kreiso sociāldemokrātu kontrolētā Liepājas pilsētas dome darbojās pusneatkarīgi no okupācijas spēku varas. Lai arī Vācijas 8. armijas vadība bija evakuējusies uz Austrumprūsiju, Liepāju joprojām kontrolēja Vācijas okupācijas spēku militārais gubernators, kas noteica sapulču un kustības ierobežojumus, kā arī apspieda latviešu militāro vienību ieroču nēsāšanu. Daļa vācu vienību Liepājā pakļāvās revolucionārajai kareivju padomei, atsakoties doties uz fronti, ko noturēja landesvērs ar aptuveni 685 kareivjiem, 30 jātniekiem un 2 lielgabaliem. Liepājā dumpojās gan vācu, gan latviešu vienības, vienu latviešu rotu nācās izformēt.
Pēc ierašanās Liepājā 7. janvārī Pagaidu valdība iekārtojās bankas ēkā Lielajā ielā 8 un noturēja sēdi. Noskaidrojās, ka Liepājas iedzīvotāju lielākā daļa simpatizēja lieliniekiem un pilsētu nosargāt varētu tikai ar Antantes palīdzību, jo uz vāciešiem cerību nebija. Iekšlietu ministrs Miķelis Valters uzsvēra, ka Pagaidu valdībai jānodrošina kārtība Liepājā, vai arī pilsēta uzreiz jāpamet, un jādodas trimdā. Apsardzības ministrs Zālītis ziņoja, ka latviešu bruņotās vienības ir gatavas pilsētu aizstāvēt tikai gadījumā, ja tiek garantēta viņu evakuācija sakāves gadījumā. Pēc Pagaidu valdības sēdes Ulmanis tikās ar Tautas padomi, kur atbalstīja viedokli, ka Tautas padomei jādodas aizstāvēt Latvijas intereses ārzemēs. Viņš pielīdzināja Latviju karā okupētajām Melnkalnei, Serbijai un Beļģijai, kuru valstiskums pastāvēja arī pēc teritorijas zaudēšanas.
8. janvārī Liepājā no Rīgas ieradās tvaikonis "Maiga" ar vairākiem Tautas padomes locekļiem. Līdz ar to Liepājā atradās šādi Tautas padomes locekļi:
Problēmas radīja Pagaidu valdībai lojālo kareivju evakuācijas iespējas. Vācieši viņiem traucēja veidot kaujasspējīgas vienības, bet vienlaikus aizliedza Liepāju pamest 18-45 gadus veciem vīriešiem. Latviešu kareivju evakuācijas nodrošināšanai 8. janvārī Apsardzības ministrija nacionalizēja tvaikoni "Saratov", īpašniekiem apsolot to vēlākais divu mēnešu laikā atdot Liepājas vai Kopenhāgenas ostā.
8. janvārī par jaunā "Pagaidu valdības vēstneša" redaktoru iecēla Oto Nonācu. Iznāca tikai viens laikraksta numurs, jo Nonācu nosūtīja uz Štetīni Vācijā. 9. janvārī Liepāju ar kuģi pameta ministru biedri Rūdolfs Bēnuss, Alfrēds Birznieks, Pēteris Juraševskis, Liepājas galva Andrejs Bērziņš, Liepājas rajona pilnvarnieks Ādolfs Kuršinskis u.c. Šajā laikā pirmā lielā osta Vācijā, kurā piestāja bēgļu kuģi no Liepājas, bija Štetīna, kurā izveidoja Pagaidu valdības centru, kas koordinēja tālāko darbību Eiropā. Uz Štetīnu nosūtīja Oto Nonācu un Vilhelmu Šreineru. Iecēla pārstāvjus Berlīnē, Šveicē un Parīzē. Liepājas pamešanu apgrūtināja tas, ka vispirms bija jāsaņem atļauja no vācu garnizona kareivju padomes. Čakste un Zemgals jau atradās Stokholmā. 9. janvārī Pagaidu valdība pieņēma lēmumu uz ārzemēm sūtīt Ulmani, kā arī ministrus Puriņu un Goldmani. Liepājā Ulmanis atgriezās tikai 1. martā, līdz tam valdības vadību uzņemoties Valteram.
Pēc bēgšanas no Jelgavas uz Liepāju neatkarīgā Latvijas valsts šķita tuvu sabrukumam. Janvāris Liepājā iezīmēja kritisku posmu, kad Pagaidu valdība bija gandrīz beigusi pastāvēt, jebkādām valdības aktivitātēm Liepājā vispirms bija jāsaņem vācu okupācijas spēku atļauja. Vācbaltiešu ministri pameta valdību. Kad daļa Tautas padomes locekļu mēģināja evakuēties uz Vāciju, viņus nelaida uz kuģa, jo viņi nebija saņēmuši vāciešu atļaujas. Ģenerālštābu un dažus palikušos Apsardzības ministrijas darbiniekus vadīja kapteinis Aleksandrs Plensners, kamēr ministrs Zālītis gandrīz nedēļu nedarīja neko. Pasu nodaļa bija vienīgā Pagaidu valdības iestāde, kas turpināja darbu, lai karavīriem un citiem Pagaidu valdības atbalstītājiem izsniegtu ārzemju pases, tiem gatavojoties pamest Latviju lielinieku pilnīgas uzvaras gadījumā. Virsniekiem ieteica pievienoties Deņikina Baltajai armijai. Šāda izvēle bija izplatīta, jo Baltās kustības armijās vadošus ieņēma nākamie ģenerāļi Rūdolfs Bangerskis, Kārlis Goppers, Eduards Aire, Pēteris Radziņš u.c. latviešu virsnieki.
Drūmākais posms ilga apmēram nedēļu, 21. janvārī ar valdības atbalstu Arturs Kroders sāka izdot laikrakstu "Latvijas Sargs", kas nodarbojās ar pozitīvu propagandu, ceļot morāli. 29. janvārī Vācijas misija Liepājā Pagaidu valdībai piešķīra vairāk nekā miljonu marku aizdevumu. Liepājā palikušie ministri Valters, Zālītis un Hermanovskis 12. februārī pieņēma lēmumu par karastāvokļa izsludināšanu, tā pakļaujot civiliedzīvotājus vēl vienai (papildus vācu) militārajai pārvaldei. 27. februārī Goldmanis izsludināja Valsts zemes fonda izveidošanu, lai bezzemniekus apgādātu ar zemi. Zemes fonds pārņēma bijušās kroņa muižas un valsts zemes. Fondā bija tikai 10% Latvijas zemes, kamēr vācu muižniekiem piederēja virs 48%. Zemi pirmkārt solīja piešķirt armijā karojušajiem, un nevis īpašumā, bet nomā. Lai nodrošinātu policijas funkcijas, 20. martā nodibināja Aizsargu organizāciju.
Pretuzbrukuma gatavošana
15. janvārī kņazs Anatols Līvens Liepājā no dažiem desmitiem brīvprātīgo sāka veidot landesvēram pakļautu krievu rotu. Līvena vienībā iestājās bijušie Krievijas Impērijas armijas virsnieki un kareivji, kas gribēja karot pret boļševikiem, taču nevēlējās dienēt vācu komandētās vienībās. Aizejošās Vācijas armijas kareivju atsaucība stāties Dzelzsbrigādē bija neliela, 1919. gada janvārī tajā bija 450 kareivji un virsnieki. 17. janvārī Dzelzsbrigādes komandēšanu pārņēma no Vācijas ieradies majors Jozefs Bišofs, kurš to ātri izveidoja par ievērojamu militāru spēku. Vācijas virsnieki Liepājā veica landesvēristu apmācību, kā arī sāka veidot vienību apgādes sistēmu. Janvāra sākumā Liepājā izveidojās Kleista vienība, kuru papildināja bēgļi no Kuldīgas. Kapteinis Malmede no Rīgas rotu kareivjiem izveidoja 2. Baltijas bataljonu un Barta artilērijas bateriju, kuras februārī devās uz fronti, uz kuru nosūtīja arī Otto Goldfelda vadīto kavalērijas vienību. Trieciengrupa un Barta baterija saņēma pa diviem vieglajiem lielgabaliem. Vācbaltiešu vienībās sāka ieplūst brīvprātīgie no Vācijas.