cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dembica
Pirmoreiz rakstos pilsēta minēta 1293. gadā. Strauji attīstījās kopš Krakovas - Ļvivas dzelzceļa izbūves 19. gadsimta otrajā pusē, kad pilsēta atradās Austroungārijas sastāvā. Pēc Krakovas dzelzceļa līnijas tika izbūvēta dzelzceļa līnija uz Sandomežu, un Dembica kļuva par svarīgu dzelzceļa mezglu. 1908. gadā pilsētā tika nodibināts viens no senākajiem sporta klubiem Polijā - Wisłoka Dębica. Jaunu impulsu pilsētas attīstībai deva Polijas valsts rūpniecības attīstības programma starp pasaules kariem jeb t.s. "Centrālā rūpniecības rajona" (Centralny Okręg Przemysłowy) izveide. Kopš tā laika Dembica ir ievērojams rūpniecības centrs. Pilsētā vai tās apkārtnē atrodas Firma Oponiarska Dębica S.A. ("Goodyear" piederoša riepu rūpnīca), aukstuma iekārtu rūpnīca, divas krāsu rūpnīcas, velosipēdu rūpnīca, vairākas gaļas rūpnīcas. Otrā pasaules kara gados Dembicā atradās vācu kara bāze, kurā citu starpā tika formēts Igauņu leģions.
Dembicā dzimuši:
Ozjorskas rajons
Ozjorskas rajons ir Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabala administratīvais rajons. Rajons robežojas ar Kaļiņingradas apgabala Pravdinskas, Čerņahovskas, Gusevas un Ņesterovas rajoniem, kā arī Poliju.
Dagestāna
Dagestāna ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojas ar Kalmikiju ziemeļos, Stavropoles novadu ziemeļrietumos, Čečeniju rietumos, kā arī ar Gruziju dienvidrietumos, Azerbaidžānu dienvidos un Kaspijas jūru austrumos.
Vēsture
No 3. līdz 7. gadsimtam Dagestānas teritorija atradās Sasanīdu impērijas pakļautībā, pēc tam to iekaroja arābi, kas piespieda vairākumu no vietējiem iedzīvotājiem pieņemt islāmu, pēc tam Dagestānu pārmaiņus iekaroja alani, hazāri, pēc tam 13. gadsimtā Zelta Orda, 14. gadsimtā Tamerlans. 16. - 17. gadsimtā Dagestānas hani saglabāja patstāvību, vēlāk tā pārmaiņus atradās Osmaņu impērijas un Persijas ietekmes zonā.
Pēc Krievu-persiešu kara (1804−1813) noslēgtā Gulistānas miera līguma Krievijas Impērija ieguva gan Dagestānas, gan arī Azerbaidžānas un Austrumgruzijas zemes. Tomēr pilnīgu kontroli pār Dagestānu Krievijas Impērija ieguva tikai pēc Kaukāza kara beigām. Pēc 1860. gada teritoriālās reformas mūsdienu Dagestānas dienvidu daļa atradās Dagestānas apgabalā, bet ziemeļu daļa Terekas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Čerkešu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku (ru). Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā Ziemeļkaukāza teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts. 1921. gada 20. janvārī pasludināja Dagestānas APSR dibināšanu, kurai 1922. gadā pievienoja Terekas apgabala daļas ziemeļos. 1991. gada 24. maijā tā tika pārdēvēta par Dagestānas PSR, bet 1993. gada 25. decembrī par Dagestānas Republiku.
Iedzīvotāji
Dagestānas iedzīvotāju nacionālais sastāvs pēc 2002. un 2010. gada tautas skaitīšanas datiem:
1984. gada Tour de France
1984. gada Tour de France bija 71. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kas notika no 1984. gada 29. jūnija līdz 22. jūlijam. Dalībniekiem bija jāveic 4020 km 23 posmos un to viņi paveica ar vidējo ātrumu 34,906 km/h. Šajā gadā velobraucienā otro reizi savā karjerā uzvarēja Lorāns Fiņons. 1984. gada sacensībā arī tika ieviests sarkanais krekliņš labākajam sprinterim.
Ingušija
Ingušijas Republika (ingušu: Гӏалгӏай Мохк, Ğalğaj Moxk, ru) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojas ar Ziemeļosetiju rietumos, Čečeniju austrumos un Gruziju dienvidos.
Vēsture
Par čečenu un ingušu priekštečiem uzskata nohču tautu, kas kopš 9. gadsimta mitinājās tagadējās Čečenijas un Ingušijas teritorijas kalnainajā daļā. Pēc 13. gadsimta tā atradās Zelta Ordas (1242-1295), pēc tam Gruzijas (1295-1505), Persijas (1502-1516) un Osmaņu impērijas (1516-1557) pakļautībā. Vēlāk radās atkarība no kabardiešiem un kumikiem. No 1721. gada sākās Krievijas Impērijas mēģinājumi pakļaut čecenu un ingušu zemes.
Pēc Krievu—persiešu kara (1722–1723) un Krievu—turku kara (1768—1774) Krievijas Impērija centās Čečeniju un Ingušiju inkorporēt savā sastāvā, tomēr kalniešu pretestība turpinājās līdz pat Kaukāza kara beigām. Pēc 1860. gada teritoriālās reformas šīs teritorijas atradās Terekas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Kabardas zemes pavēlnieku un valdnieku, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku (ru). Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā šajā teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts.
1920. gada 17. novembrī Vladikaukāzā pasludināja Kalniešu APSR dibināšanu, kuras sastāvā bija septiņi nacionālie apvidi (Balkāru, Čečenu, Kabardiešu, Karačaju, Nazraņas (ingušu) un Vladikaukāzas (osetīnu), kā arī Sunžas kazaku apvidus). 1924. gada 7. jūlijā Kalniešu APSR likvidēja un tās sastāvā izveidoja Ziemeļosetijas, Čečenu un Ingušu autonomos apgabalus, kā arī Vladikaukāza pilsētu un Sunžas kazaku apgabalu. 1936. gada 5. decembrī nodibināja Čečenu un Ingušu APSR.
Otrā pasaules kara laikā Vērmahta uzbrukums 1942. gadā tika apturēts pie Ingušijas robežām, tomēr 1944. gada 3. martā Čečenu un Ingušu APSR likvidēja un tās iedzīvotājus izsūtīja. Destaļinizācijas laikā 1957. gada 9. janvārī atkal atjaunoja Čečenijas-Ingušijas APSR. 1991. gada maijā tika pasludināta neatkarīga Čečenijas un Ingušijas Republika, kas 1992. gadā sadalījās divās daļās. 1992. gada oktobrī notika osetīnu-ingušu robežkonflikts. Čečenijas karu laikā Ingušijā ieradās daudz čečenu kara bēgļu.
Juzefs Pilsudskis
Juzefs Klemenss Pilsudskis (pl, dzimis, miris ) bija pirmais neatkarīgās Polijas valsts vadītājs (1918 - 1922, kā Naczelnik Państwa, tulkojumā "valsts priekšnieks"), "Pirmais maršals" (no 1920) un vēlāk (1926 - 1935) Otrās Polijas republikas autoritārais vadītājs. No Pirmā pasaules kara vidus viņš Polijas politikā bija nozīmīgākā persona, kā arī svarīga figūra uz Eiropas politikas skatuves. Tiek uzskatīts, ka tieši Pilsudskis 1918. gadā ietekmēja Polijas neatkarības atgūšanu, tas ir, 123 gadus pēc Polijas dalīšanas. Pilsudskis vēl bija arī poļu revolucionārs, karavadonis un Polijas armijas dibinātājs.
Dzīvesgājums
1885. gadā sāka studijas Harkivas Universitātē, bet tika atskaitīts politisku iemeslu dēļ. 1887. gadā, iespējams nepatiesi, arestēts saistībā ar Aleksandra III slepkavības mēģinājumu, kurā piedalījās arī Ļeņina brālis Aleksandrs, un nosūtīts uz pieciem gadiem katorgā.
1904. gadā, sākoties krievu-japāņu karam dodas uz Japānu, lai organizētu poļu leģionus no gūstā saņemtajiem Krievijas armijas poļiem cīņai par Polijas neatkarību.
Tajā pašā gadā Pilsudskis atgriezās Polijā, kur dibināja kaujas grupas, kuras nodarbojās ar ekspropriācijām - banku un pasta vilcienu aplaupīšanām partijas finansiālām vajadzībām. Pazīstāmākā pasta vagona aplaupīšana notika 1908. gadā Viļņas apkārtnē (guvums - 200 812 rubļi 61 kapeika).
Neilgi pirms Pirmā pasaules kara Pilsudskis poļu apdzīvotajos Austroungārijas reģionos organizēja militāras grupas, kuras, sākoties karam, tika pārveidotas par poļu leģioniem, kuri Pilsudska vadībā cīnījās Austroungārijas armijā pret Krievijas karaspēku.
1917. gada jūlijā Pilsudskis un viņa leģioni atteicās dod zvērestu vācu ķeizaram, par ko tika ieslodzīts Magdeburgas cietoksnī, bet leģioni izformēti. Tomēr, sakarā ar neveiksmēm frontē, vācu varas iestādes atbrīvoja Pilsudski, un viņš triumfāli atgriezās Varšavā. Polijas Reģentu padome iecēla Pilsudski par pagaidu Valsts Priekšnieku (Naczelnik Państwa).
Tomēr 1919. gada vasarā sākās boļševiku atbildes ofensīva Tuhačevska vadībā, kuras galvenā trieciena virziens bija Varšava. Sākās kauja par Varšavu Pilsudska vadībā, vēlāk nosaukta par Brīnumu pie Vislas. Kaujas rezultātā boļševiku armija tika sakauta un bija spiesta atkāpties.
Poļu armija ieņēma plašas Lietuvas, Baltkrievijas un Ukrainas teritorijas (arī Daugavpili Latvijā). 1920. gadā Pilsudskis Daugavpilī tikās ar ģenerāli Balodi, lai apspriestos par cīņu pret boļševikiem.
Pamatojoties uz Rīgas miera līgumu tika noteikta robeža starp Poliju un Krieviju.
konstitūcija būtiski ierobežoja valsts galvas funkcijas. Pilsudskis nodeva varu pirmajam Polijas valsts prezidentam Gabrielam Narutovičam. Pēc Narutoviča slepkavības tā paša gada 16. decembrī un prezidenta Staņislava Vojcehovska ievēlēšanas, Pilsudskis kļuva par Polijas armijas ģenerālštāba priekšnieku. 1923. gada maijā no amata demisionēja.
Haotiskā iekšpolitika bija labvēlīga, lai Pilsudskis atgrieztos pie varas. 1926. gada maijā Rembertovas apkaimē ar kara ministra Želigovska atbalstu tika koncentrētas armijas daļas, kuras 12. maijā devās uz Varšavu un trīs dienu ielu cīņās veica apvērsumu. 31. maijā Pilsudskis tika ievēlēts par Polijas prezidentu, tomēr atteicās no šī posteņa, bet kļuva par kara ministru un armijas ģenerālinspektoru, kaut arī faktiski bija valsts vadītājs, nodibinot t.s. sanācijas režīmu.
Ārpolitiski Pilsudskim izdevās formāli normalizēt attiecības ar PSRS un Vāciju (neuzbrukšanas pakti attiecīgi 1932. un 1934. gadā). Ļoti saspīlētas saglabājās attiecības ar Lietuvu Viļņas apgabala dēļ.
Tomēr apzinoties Polijas vājumu atrodoties starp agresīviem kaimiņiem, Pilsudskis meklēja sadarbības iespējas ar Franciju un Lielbritāniju.
Miris Varšavā. Apglabāts Krakovā blakus Polijas karaļiem, bet sirds - pie mātes kapa Viļņā. Daugavpilī Pilsudska vārdā nosaukta poļu vidusskola, bet pie ēkas, kur Juzefs Pilsudskis tikās ar ģenerāli Balodi, uzstādīta piemiņas plāksne.
Sauka (dabas parks)
Saukas dabas parks atrodas Jēkabpils novada Elkšņu, Saukas un Rites pagastā Sēlijā. Dabas parks izvietots Sēlijas paugurvaļņa augstākajā daļā, tā teritorijā ir Saukas ezers, Lielais Klauces ezers, Bukūzis, Aklais ezers, Klauces upe un Dūņupe. Uz austrumiem no Saukas ezera atrodas Ormaņkalns. Dabas parks valsts aizsardzības statusu ir ieguvis 1987. gadā. Teritorijas platība — 54 km2.
Saukas dabas parka teritorija pa pagastiem sadalās sekojoši: Saukas pagasts 23,2km2 (43%), Elkšņu pagasts 22,7km2 (42% no kopplatības), Rites pagasts 8,1km2 (15%). Saukas dabas parka centrālais objekts — Saukas ezers ir publiskā ūdenstilpe un atrodas Saukas pagasta teritorijā. Saukas dabas parka lielākās apdzīvotās vietas — Lones un Saukas ciemati atrodas Saukas dabas parka teritorijā, bet Klauces ciemats — Elkšņu teritorijā.
Satiksme
Nokļūšanai no Rīgas var izmantot autoceļu P73 cauri Vecumniekiem līdz Neretai vai arī autoceļu P85 cauri Jaunjelgavai, pēc tam pa autoceļu P86. Tiešā parka teritorijas tuvumā atrododas 1. šķiras autoceļš P75 ar asfalta segumu Jēkabpils-Viesīte-Nereta-Lietuvas robeža.
Vietējie autoceļi ir Viesīte-Deši-Sauka-Rite (V820), Daudzeva-Viesīte-Apserde (V956), Lone-Sauka (V792) un Klauce-Sauka (V787).
Attālums no Lones ciemata (lielākās Saukas dabas parka apdzīvotās vietas) līdz Viesītei ir 11 km, līdz Lietuvas pilsētai Suvainišķiem — 15 km, līdz Jēkabpilij — 41 km, līdz Rīgai — 155 km.
Dabas resursi
Saukas dabas parka ir iekļauts Latvijas Natura 2000 — Eiropas nozīmes aizsargājamo dabas teritoriju sarakstā (kods Latvijas īpaši aizsargājamo dabas teritoriju reģistrā LV0300800) ar tam piešķirto "C" tipu, kas nozīmē tās teritorijas, kas noteiktas īpaši aizsargājamo sugu un īpaši aizsargājamo biotopu aizsardzībai.
Klimats
Saukas dabas parks ietilpst Lubāna zemienes un Latgales augstienes klimatiskajā rajonā. Šis ir viskontinentālākais un siltākais Latvijas klimatiskais rajons. Teritorijas klimats ir mēreni silts un vidēji mitrs. Aizsargājamās teritorijas klimats kopumā atbilst izdalītajam klimatiskajam rajonam raksturīgajam. Gada vidējā gaisa temperatūra tajā ir +5,4 °C. Savukārt, vidējā gaisa temperatūra janvārī ir —6,0 °C, bet jūlijā — tā ir +17,2 °C. Vidējā gada nokrišņu summa ir 660 mm. Gada siltajā periodā tā ir 460 mm, bet aukstajā — 200 mm. Klimatiskā rajona robežās mitruma pakāpe samazinās ziemeļrietumu — dienvidaustrumu virzienā, savukārt, temperatūra šādā virzienā — palielinās. Teritorijā valdošie ir dienvidrietumu, dienvidaustrumu, rietumu un dienvidu vēji. Aktīvo temperatūru summa 1900-2100 °C. Bezsala periods teritorijā kopumā ilgst vidēji 150 līdz 160 dienas gadā. Sniega sega ziemā ir nepatstāvīga. Noturīgas sniega segas veidošanās sākas decembra beigās vai janvāra sākumā un saglabājas līdz marta beigām aprīļa sākumam.
Ģeoloģija, ģeomorfoloģija un augšņu raksturojums
Saukas dabas parks atrodas Augšzemes augstienes Sēlijas paugurvalņa dabas apvidū. Ģeomorfoloģiski Sēlijas paugurvalnis ir starpmēlu paugurvalnis, kurš pirms 14 tūkstošiem gadu ir radies divu ledāja mēļu ledus masas saskares zonā. Teritorijai raksturīgs ir paugurotais morēnpauguru reljefs, kura augstākais punkts ir Ormaņu lielpaugura masīvā esošais Ormaņkalns. Minētā kalna augstākie punkti ir 145 līdz 185 metrus, bet tā pakāje ir 100 līdz 110 metrus virs jūras līmeņa.
Saukas ezers atrodas 78,9 m virs jūras līmeņa. Tam apkārt paceļas pauguri, kuru relatīvais augstums sasniedz 10 līdz 15 metri. Savukārt, Ormaņkalna paugurmasīva augstākie punkti ir 145 līdz 185 metrus, bet tā pakāje ir 100 līdz 110 metrus virs jūras līmeņa. Ormaņkalna virsma un nogāzes būtībā ir mazāku pauguru sakopojums, kuri atrodas uz kopīga pacēluma, tādējādi Ormaņkalna relatīvais augstums ir 85 līdz 45 metru robežās. Bez minētās Saukas ezeraines un Ormaņkalna aizsargājamajā dabas teritorijā atrodas arī pauguraines, kurām ir raksturīgas samērā plašas ieplakas. Tās sākotnēji ir bijušas pārmitras un savulaik tikušas nosusinātas. Atsevišķas no tām atrodas nelieli purviņi un slapjie meži. Pauguru relatīvais augstums sasniedz 10 — 15 m.
Trapece
Trapece ir tāds četrstūris, kam divas malas ir savstarpēji paralēlas, bet atlikušās divas nav savstarpēji paralēlas (attēlā redzama trapece ABCD).
Sauka (dabas parks)
Ģeoloģija, ģeomorfoloģija un augšņu raksturojums
Sēlijas paugurvaļņa vidusdaļā pie Viesītes un Saukas ir veidojušās subglaciālo vagu ezeru virknes. Subglaciālo vagu ezeriem ir izstiepta ezerdobes forma un salīdzinoši lieli maksimālie un vidējie dziļuma rādītāji. Saukas dabas parka teritorijā atrodas daļa no Klauces ezeru virknes. Teritorijas zemāko daļu aizņem ezeru ieplakas. Dabas parka centrālo daļu veido Saukas mikroglaciodepresija, ko aizpilda lielākais dabas parka teritorijā esošais Saukas ezers.
Trapece
Paralēlās malas sauc par trapeces pamatiem un parasti zīmē kā trapeces augšējo un apakšējo malu. Attiecīgi abas pārējās malas sauc par trapeces sānu malām jeb sāniem.
Sauka (dabas parks)
Ģeoloģija, ģeomorfoloģija un augšņu raksturojums
Saukas dabas parks atrodas Viduslatvijas morēnu līdzenuma un Sēlijas pauguraines augšņu rajona Sēlijas pauguraines apakšrajonā. Dominējošie cilmieži ir vidējs un smags morēnas smilšmāls, kā arī mālsmilts. Tā kā dabas parka teritorija jau sen ir apgūta un lauksaimniecībā izmantota teritorija, plašās velēnu podzolaugsnes platības ir vidēji un vāji erodētas.
Trapece
Trapeces augstums ir attālums starp tās pamatiem (attēlā: BM un CN)
Sauka (dabas parks)
Ģeoloģija, ģeomorfoloģija un augšņu raksturojums
Dabas parka mežos dominējošās ir velēnu podzolaugsnes un velēnpodzolētās glejotās augsnes, velēnpodzolētās glejaugsnes. Glejaugsnes ir veidojušās zem zālājiem, lapkoku un jauktajiem mežiem. Podzelētās glejaugsnes ir veidojušās mitruma sastrēguma apstākļos pārpurvojoties podzelaugsnēm. Šīm augsnēm ir labi izveidots trūdvielu horizonts, augsnes reakcija ir skāba. Augsnes ir sastopamas galvenokārt reljefa padziļinājumos, kuros ir slikti noteces apstākļi.
Lauksaimniecībā izmantojamās zemēs, galvenokārt tīrumos, dominē velēnu podzolaugsnes, velēnu glejaugsnes un velēnglejotās augsnes. Šīm augsnēm piemīt potenciāli laba auglība, taču to uzlabošanai ir nepieciešama nosusināšana un mikroorganismu darbības uzlabošana.
Trapece
Trapeces viduslīnija ir nogrieznis, kas savieno trapeces sānu malu viduspunktus (attēlā: KL). Jebkuras trapeces viduslīnija ir paralēla tās pamatiem.
Sauka (dabas parks)
Ģeoloģija, ģeomorfoloģija un augšņu raksturojums
Reljefa zemākajās vietās un Saukas ezera krastos sastopamas ir zemā purva kūdraugsnes ar labu un vidēju kūdras sadalīšanās pakāpi.
Trapece
Formulas
Trapeces laukumu S var aprēķināt, zinot tās pamatu garumus un augstumu:.
Sauka (dabas parks)
Hidroloģija un hidrobioloģija
Saukas dabas parks atrodas Sēlijas upju hidroloģiskajā rajonā. Šis ir viens no 17 Latvijā pēc virszemes un pazemes ūdeņu hidroloģiskā režīma viendabīguma rādītājiem izdalītajiem hidroloģiskajiem rajoniem. Aizsargājamās teritorijas hidroloģisko režīmu kopumā raksturo visam izdalītajam rajonam raksturīgie nokrišņu un noteces rādītāji, kuri salīdzinot ar citiem hidroloģiskajiem rajoniem ir vidēji lieli (7 lielākie no 17 izdalītiem hidroloģiskajiem rajoniem), kā arī tāpat vidēji lielie iztvaikošanas rādītāji.
Trapece
Formulas
Trapeces viduslīnija (KL) ir paralēla pamatiem un tās garums ir:.
Sauka (dabas parks)
Hidroloģija un hidrobioloģija
Aizsargājamās teritorijas hidrogrāfiskais tīkls ir samērā blīvs. Vidējais upju blīvums teritorijā ir 627 metri vienā kvadrātkilometrā. Teritoriju atūdeņo Lielupes lielbaseinam piederošās upes. Lielākās no tām ir Klauces upe un no Saukas ezera iztekošā Dūņupe. Lielākais dabas parka teritorijā esošais ezers ir 718,2 hektārus lielais Saukas ezers, bet dziļākais  ezers ir Lielais Klauces ezers.
Trapece
Formulas
Trapeces laukumu iespējams izteikt arī ar viduslīniju:
Vienādsānu trapece
Vienādsānu trapece ir trapece, kuras sānu malas ir vienāda garuma (attēlā malas AB un CD).
Sauka (dabas parks)
Biotopi un veģetācija
Sēlijas vaļņa pauguru nogāzēs ir labi virszemes noteces apstākļi un samērā auglīgas augsnes. Šīs augsnes tikušas apgūtas jau tālā senatnē, bijušo egļu mežu vietā veidojot plašu kultūrainavas spektru. Atšķirīgie reljefa ģenētiskie tipi, mitruma apstākļi un ilgstoša cilvēku saimnieciskā darbība ir noteikusi ļoti daudzveidīgu veģetācijas tipu miju, kur tīrumi mijas ar sausajām pļavām un sekundārajiem bērzu, alkšņu un egļu mežu puduriem. Mitro pļavu aizsargājamajā teritorijā ir maz. Tās atrodamas salīdzinoši nelielās platībās, galvenokārt nogāžu ieplakās, gar ūdenstecēm un atsevišķās vietās Saukas ezera krastos.
Trapece
Vienādsānu trapece
Vienādsānu trapecē ir vairāki vienādi un līdzīgi trijstūri, tāpēc tai piemīt vairākas papildu īpašības, kas nepiemīt patvaļīgai trapecei.
Sauka (dabas parks)
Biotopi un veģetācija
Būtiska atšķirība ir starp dabiskajiem baltalkšņu mežiem un tā saucamajiem sekundārajiem mežiem, kuri ir veidojušies uz agrāk lauksaimniecībā izmantotām zemēm — atmatām. Dabas parka gravās, uz iznesu koniem un uz Saukas ezera terases esošās baltalkšņu audzes ir uzskatāmas par dabiskiem mežiem. Šie meži pārstāv retus biotopus un šādus baltalksnājus nedrīkst jaukt ar sekundārajiem mežiem, kuri ir veidojušies uz atmatām.
Trapece
Vienādsānu trapece
Redzams, ka šis garums ir vienāds ar trapeces viduslīnijas garumu, tāpēc veidojas paralelograms KLDM (ar visām paralelogramam piemītošajām īpašībām). Protams, tas pats ar otru pamata nogriezni AN.
Sauka (dabas parks)
Biotopi un veģetācija
Kopumā teritorijā ir vērojama strauja lauksaimniecībā izmantoto zemju pārvēršanās par meža zemēm. Kā sekas tam ir ainavas daudzveidības samazināšanās. Vislielākā bioloģiskā daudzveidība ir vērojama Ormaņkalnā, kā arī Saukas un Klauces ezerainē, Klauces upes ielejā.
Trapece
Taisnleņķa trapece
Taisnleņķa trapece ir trapece, kuras viena sānu mala ir perpendikulāra abiem pamatiem.
Sauka (dabas parks)
Biotopi un veģetācija
Saukas dabas parka teritorijā ir konstatēti vairāki Eiropas Padomes 1992. gadā 21. maijā pieņemtajā Direktīvā "Par dabīgo biotopu, savvaļas augu un dzīvnieku sugu aizsardzību" un attiecīgajā nacionālajā normatīvajā aktā — Ministru kabineta noteikumi "Noteikumi par īpaši aizsargājamo biotopu veidu sarakstu"noteiktie aizsargājamie biotopi. Šie biotopi ir
Roberts Šūmanis
Roberts Aleksandrs Šūmanis (de; dzimis, miris ) bija vācu komponists un ietekmīgs mūzikas kritiķis. Viņš ir bijis viens no romantisma komponistiem. Līdz pat 1840. gadam gandrīz visi viņa darbi bija klavierēm līdz sāka pievērsties dziesmu cikliem. Viņa slavenākie darbi ir "Bērnu ainas", "Karnevāls", "Dzejnieka mīla", "Dziesmu loks", "Mirtes" un "Sievietes mīla un dzīve".
Sauka (dabas parks)
Flora un fauna
Saukas dabas parks atrodas Viduslatvijas ģeobotāniskā rajona austrumu perifērijā. Dabas parka ziedaugu un paparžaugu sastāvs ir sekundāru lapkoku mežu — baltalksnāji, bērzu birzis, skujkoku mežu — egļu meži, un vecu lapu koku mežu zemsedzēm un mitro pļavu augu sabiedrībām raksturīgais. Aizsargājamajā teritorijā līdz šim nav veikta detalizēta ziedaugu un paparžaugu inventarizācija. Līdz šim Saukas dabas parkā ir konstatēta tikai viena īpaši aizsargājamo augu kategorijā iekļaujama augu suga. Tas ir Sarkanās grāmatas otrajā kategorijā iekļautais ķērpis — kausveida parmēlija (Parmelia acetabulum)
Tā kā Saukas dabas parka izveidošanas galvenais mērķis ir aizsargāt savdabīgo un krāšņo ainavu un šīs teritorijas kultūrvēsturisko mantojumu, teritorijā līdz šim veiktie pētījumi ir koncentrējušies galvenokārt uz ainavu inventarizāciju, tās ekoloģisko, vizuālo un kultūrvēsturisko novērtējumu, kultūrvēsturisko objektu inventarizāciju.
Roberts Šūmanis
Kad Šūmanim bija 24 gadi, viņš saderinājās ar savu pirmo līgavu Ernestīni fon Frikenu, bet patiesībā vēl ilgi pirms šīs saderināšanās beigām (kas bija tikai divus gadus vēlāk), viņš bija iemīlējies sava klavierskolotāja 16 gadīgajā meitā Klārā Vīkā. Ilgu laiku Klāras tēvs neatļāva meitai precēties ar Šūmani, līdz 1840.gadā, kad Šūmanim bija 30 gadu, tiesas priekšā viņam izdevās saderināties ar Klāru.
Sauka (dabas parks)
Flora un fauna
Saukas dabas parkā līdz šim ir konstatētas trīs īpaši aizsargājamo zīdītāju sugas — dīķu naktssikspārnis (Myotis dasycneme), rūsganais vakarsikspārnis (Nyctalus noctula), ūdrs un bebrs, kas ir iekļautas Eiropas Padomes (EP) direktīvas "Par dabisko biotopu, savvaļas faunas un floras aizsardzību" (1992) sarakstā.
Seklajos ūdensaugiem bagātajos lēma tecējuma upju posmos sastopamas dūņas apdzīvojošās dūņu pīkstes (Misgurnus fossilis). Savukārt, tīrajos un nepiesārņotajos upju straujteču posmos un caurplūdes ezeros sastopami ir akmeņgrauži (Cobitis taenia), kas ir iekļautas EP direktīvā "Par dabisko biotopu, savvaļas faunas un floras aizsardzību".
Roberts Šūmanis
Vēlāk Šūmanis sāka strādāt jaunatvērtajā Leipcigas mūzikas konservatorijā, bet šis darbs viņam nepatika. Tajā pašā gadā viņš kopā ar savu sievu, kura arī bija izcila pianiste, brauca viņas koncerttūrē pa Krieviju, kad komponistam parādījās depresija, jo parādījās sajūta, ka viņš nav sasniedzis dzīvē to, ko gribēja. Atgriežoties Leipcigā no koncerttūres, viņš sāka strādāt avīzes izdevniecībā, bet ilgi tur nenostrādāja, jo pēc dažiem mēnešiem komponistu piemeklēja nervu sabrukums.
Sauka (dabas parks)
Flora un fauna
Aizsargājamajā teritorijā ir konstatētas arī divas "MK Noteikumos par īpaši aizsargājamo sugu un ierobežoti izmantojamo īpaši aizsargājamo sugu sarakstu" (2000) iekļautās tauriņu sugas — kārklu zaigraibenis (Apatura iris), ozolu karminpūcīte (Catocala sponsa). Dabas parkā bagātīgi pārstāvēta ir putnu fauna. No aizsargājamajā teritorijā kopumā konstatētajām 37 īpaši aizsargājamo putnu sugām 18 ir iekļautas Ministru kabineta noteikumos "Noteikumi par īpaši aizsargājamo sugu un ierobežoti izmantojamo īpaši aizsargājamo sugu sarkstu", bet 32 no tām — EP direktīvā "Par savvaļas putnu aizsardzību" (1979).
Kultūrvēsturiskie resursi
Teritorija ir vēsturiski vienota, ja to saista noteikta pakāpes kultūrvēsturiskā kopība. Saukas dabas parka un apkārtesošo teritoriju vēsturiskā saistības svarīgums, kas ir nozīmīgs arī tūristu piesaistes aspektā, ir atrašanās Sēlijas novadā. Sēļi bija viena no četrām baltu maztautām (letgaļi, zemgaļi, kurši un sēļi), kas 13.-16. gadsimtā kopā līviem un citām nelielām Latvijas teritorijā dzīvojošajām etniskām grupām saplūda latviešu tautā. Sēlija ir senās sēļu cilts izplatības areāls, etnogrāfisks novads ar mīkstajām, sēliskajām izloksnēm, arī kultūrvēsturisks novads ar īpatnēju mentalitāti, ar savām kultūrvēsturiskām īpatnībām.
Roberts Šūmanis
Komponista nervi nekad nav bijuši stipri. Vairākas reizes viņš centās veikt pašnāvību, kā arī savos 20-30 gados sirga ar depresiju. Pēdējos četrus dzīves gadus viņa nervu sistēma bija sabojājusies tā, ka komponistam sāka rādīties dzirdes halucinācijas, kuru dēļ viņš tika ievietots psihiatriskajā slimnīcā. Arī šeit viņš centās veikt pašnāvību, bet neveiksmīgi. Psihiatriskajā slimnīcā viņš nodzīvoja 2,5 gadus, regulāri satiekoties arī ar Klāru un saviem draugiem. Tur viņš arī nomira.
Sauka (dabas parks)
Kultūrvēsturiskie resursi
Sēļu galvenais apmešanās areāls atradās Sēlijas paugurvalņa apvidū. Sēlijas paugurvalnis ir 8-20 km plata pauguru josla, kas sākas Daugavas kreisajā krastā iepretim Pļaviņām un stiepjas uz dienvidiem. Līdz mūsdienām ir saglabājušies daudzi senkapi un pilskalni šajā apvidū, kurus arheologi grupē novados. Sēlijas vaļņa augstākā virsotne — Ormaņkalns — ir viens no Saukas dabas parka centrālajiem objektiem.
Vēsture
Pašreizējā Saukas dabas parka teritorija jau senatnē ir bijusi lauksaimnieciski apgūta teritorija. Pēc Indriķa Šterna uzskata Sēlijas paugurvaļņa daļā atradās Kalves zeme, kuras nosaukums cēlies no senbaltu vārda "kalve" (pakalns). Livonijas ordeņa valsts laikā 14.-16. gadsimtā zemnieku saimniecības pakāpeniski nonāca ordeņa saimniecības muižu atkarībā. Kurzemes un Zemgales hercogistes pastāvēšanas laikā parka teritorija bija sadalīta starp Sēlpils draudzes novadu (Vecsaukas muiža, Jaunsaukas muiža, Elkšņu muiža u. c.) un Neretas draudzes novadu (Rites muiža). Pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1818. gadā zemnieku saimniecības pakāpeniski kļuva ekonomiski neatkarīgas.
Roberts Šūmanis
Komponista mūzika bieži izgāja no emocionālajiem, strukturālajiem un filozofiskajiem mūzikas rāmjiem. Lielākoties komponista mūzika bija programmātiska (ar sižetu, stāsta stāstu). Pazīstams Šūmanis bija ar miniatūrām. Lielākais devums viņam ir tieši klaviermūzikā un dziesmās.
Klaviercikls “Bērnu ainas” un “Karnevāls”; Dziesmu cikls “Dzejnieka mīla”; 4 simfonijas (un 1 nepabeigta), klavierkoncerts, u.c.
Sauka (dabas parks)
Vēsture
1939. gadā visa tagadējā Saukas dabas parka teritorija atradās toreizējā Saukas pagasta teritorijā, bet no 1949. gada bija iekļauta Neretas rajona administratīvajā teritorijā. Vēlāk ciemu un rajonu teritorijas vairakkārt apvienoja un mainīja un 1956. gadā iekļāva Jēkabpils rajona sastāvā. Pēc 2009. gada administratīvās reformas rezultātā Saukas dabas parka teritorijā ietilpstošie pagasti tika apvienoti Viesītes novadā.
Ierosme par Saukas dabas parka veidošanu 1980. gados nāca no Saukas iedzīvotāju un meliorācijas speciālistu puses. Tādēļ arī Ormaņkalna meliorācijas projekts tika uzskatīts par pirmo soli dabas parka veidošanā.
Senā Persija
Ahemenīdu impērija
Ahemenīdu impērija, dažreiz zināma kā Pirmā persiešu impērija, bija valsts, kuru aptuveni 550. gadā p.m.ē. izveidoja Kīrs Lielais, un kura pastāvēja līdz 336. gadam p.m.ē., kad to iekaroja Maķedonijas Aleksandrs Lielais. Ahemenīdu impērija tika izveidota, balstoties uz Mīdijas konfederācijas pārvaldītajām teritorijām. Impērijas uzplaukuma laikā Ahemenīdu kontrolē atradās Senā Ēģipte, Auglīgais pusmēness, Mazāzija (Līdija), daļa no Senās Grieķijas un citas teritorijas.
Maķedonijas impērija
Persijas varenība tomēr nebija ilgstoša. Tā zaudēja grieķiem Persiešu karus, kuru rezultātā Persijas varenība sāka arvien vairāk izplēnēt. Nāvējošu triecienu Persijas impērijai deva Maķedonijas Aleksandra karaspēks, vairākkārt sagraujot persiešu spēkus no 334. līdz 331. gadam p.m.ē. Maķedonieši pielietoja inovatīvu militāro stratēģiju, kas deva lielas priekšrocības pār citu valstu spēkiem.
Seleikīdu impērija
Neskatoties uz šīm un daudzām vēlākām militārām neveiksmēm, kas mijās arī ar veiksmēm, Persija ilgi pārdzīvoja Maķedoniju. Pēc Maķedonijas Aleksandra negaidītās nāves starp viņa ģenerāļiem sekoja ilgstoša ķīvēšanās par Persijas troni. To beidzot ieguva Seleikīds I, kas atjaunoja Persijas impērijas robežas līdz Indai, pakļāva Babiloniju un Sīriju, kā arī visu Mazāziju. Seleikīdu dinastija, kas bija arī faktiskie Maķedonijas valdnieki, pārvaldīja impēriju līdz pat 2. gadsimtam p.m.ē.
Partas un Sasanīdu impērijas
Pēc Seleikīdu dinastijas norieta izveidojās Partas lielvalsts (150. gads p.m.ē — 224. gads) un Sasanīdu impērija (224—650), kuru 7. gadsimtā iekaroja arābi.
Grosvalds
Grosvalds (de vai Großwald, no Gross/Groß — 'liels' un Wald — 'mežs'; sieviešu dzimtē Grosvalde) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Hafnijs
Hafnijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Hf un atomskaitli 72. Tas ir 4. (agrāk IVA) jeb titāna grupas elements. Hafnijs ir korozijas izturīgs pārejas metāls. Hafnija karbīdam un nitrīdam ir ļoti augstas kušanas temperatūras. Hafnija savienojumi dabā parasti ir sastopami cirkonija rūdās. Smalki sasmalcināts metāls ir pirofors (aizdegas gaisā). Hafnijs savienojumos parasti ir četrvērtīgs.
Atrašanās dabā
Zemes garozā hafnija koncentrācija ir aptuveni 5,8 daļiņas no miljona. Tas gandrīz vienmēr ir atrodams kopā ar cirkoniju, kura minerālos hafnija koncentrācija ir no 1 līdz 5%. Kirtolīta minerālā hafnija oksīda (HfO2) koncentrācija ir relatīvi augsta — 5,5%.
Izotopi
Dabā ir sastopami seši hafnija izotopi: 180Hf (35,08% no kopējā hafnija daudzuma), 178Hf (27,28%), 177Hf (18,60%), 179Hf (13,62%), 176Hf (5,26%) un nestabilais 174Hf (0,16%). Mākslīgi ir iegūti vēl 31 radioizotops, kuru masas skaitlis ir no 153 līdz 189.
Iegūšana
Hafnijs tiek iegūts kā blakusprodukts cirkonija iegūšanas procesā. Abi elementi viens no otra tiek atdalīti, izmantojot jonu apmaiņu vai ekstrakciju.
Fizikālās īpašības
Hafnija fizikālās īpašības ir līdzīgas cirkonija īpašībām. Hafnijs tīrā veidā ir mirdzošs, elastīgs un drīzāk mīksts metāls, kuru var viegli vilkt, saritināt un apstrādāt.
Izmantošana
Hafnijs galvenokārt tiek izmantots kā kontrolelements kodolreaktoros, jo tam ir augsta neitronu absorbcijas spēja. Hafnijs tiek izmantots arī sakausējumos ar niobiju, tantalu, molibdēnu vai volframu. Šiem sakausējumiem ir augsta kušanas temperatūra un liela karstumizturība. Sakausējumos hafnija koncentrācija ir līdz 2%.
1983. gada Tour de France
1983. gada Tour de France bija 70. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kas notika no 1983. gada 1. līdz 24. jūlijam. Dalībniekiem bija jāveic 3862 km 22 posmos un to viņi paveica ar vidējo ātrumu 35,915 km/h. Šajā gadā velobraucienā pirmo reizi savā karjerā uzvarēja Lorāns Fiņons. Tāpat jāpiebilst, ka tika mainīti labākā jaunā braucēja ranga noteikumi - tajā spēja kvalificēties tikai Tour de France debitanti.
Nacionālās hokeja līgas Visu zvaigžņu spēle
Nacionālās hokeja līgas Visu zvaigžņu spēle (fr) ir ikgadēja hokeja spēle, kas tiek aizvadīta Nacionālās hokeja līgas (NHL) regulārās sezonas vidū, kurā parasti viena pret otru sacenšas no līgas labākajiem spēlētājiem sastādītas izlases. Visu zvaigžņu spēles attīstības gaitā ir mainījies spēles formāts, kopš 2010.—2011. gada sezonas iepriekš izvēlēti komandu kapteiņi draftē spēlētājus, kuri ir saņēmuši lielāko fanu un NHL Hockey Operations Department balsu skaitu.
Pirmā NHL Visu zvaigžņu spēle notika Toronto, Kanādā. Tajā piedalījās spēlēs organizētāja Toronto "Maple Leafs" komanda un no pārējām komandām sastādītā zvaigžņu izlase. Visvairāk reižu Visu zvaigžņu spēlē ir piedalījies Gordijs Hovs (23 reizes), 19 reizes tajā piedalījies Rejs Burks. Visvairāk rezultativitātes punktu Visu zvaigžņu spēlēs ir guvis Veins Greckis (25 punkti — 13 vārti un 12 rezultatīvas piespēles), 23 punktus (13 vārti un 10 rezultatīvas piespēles) ir guvis Mario Lemjē.
Baltkrievu valoda
Baltkrievu valoda (беларуская мова, ) ir austrumslāvu valodu saimes valoda, kurā galvenokārt runā baltkrievi. Tā ir viena no Baltkrievija valsts valodām (otra valsts valoda ir krievu valoda). Izplatīta arī Baltkrievijas pierobežā Polijā, Lietuvā, Latvijā, Krievijā un Ukrainā, kā arī baltkrievu diasporā citur pasaulē. Vēsturiski attīstījusies no rutēņu valodas.
Baltkrievu alfabēts
Baltkrievu alfabēts ir balstīts uz kirilicu. Tajā ir 32 burti un apostrofs.
Baltkrievu valoda Latvijā
2011. gadā Latvijas Baltkrievu savienība ar Rīgas domes, Baltkrievijas vēstniecības, Liepājas Metalurga un Iļģuciema atbalstu izdeva pirmo latviešu-baltkrievu, baltkrievu-latviešu vārdnīcu, ko bija sākusi veidot valodniece Mirdza Ābola, taču pēc viņas nāves pabeidza un iespiešanai sagatavoja Baltkrievijas Zinātņu akadēmijas Valodas un literatūras institūta līdzstrādnieka filoloģijas zinātņu kandidāta Ivana Lučica-Fedoreca vadībā.
FC Barcelona (basketbola klubs)
Savas pastāvēšanas vēsturē "Regal" ir 19 reizes uzvarējis Spānijas čempionātā. Mājas spēles komanda aizvada Palau Blaugrana arēnā.
Klubs ir aizvadījis 6 spēles ar NBA klubiem, divreiz ir arī uzvarējuši.
Undīne (mītiska būtne)
Undīne (no la — 'vilnis') ģermāņu mitoloģijā ir ūdens gars, nāra. Tās ir bezķermeņa, garīgas būtnes, kuras sastāv no ūdens enerģijas, tāpēc arī undīnes vilina vīriešus atvaros vai akās.
Berlīnes starptautiskais kinofestivāls
Berlīnes starptautiskais kinofestivāls (de) jeb Berlināle ir viens no svarīgākajiem kinofestivāliem pasaulē, kuru pavada preses pasākumi Berlīnē. Pirmo reizi festivāls norisinājās 1951. gadā Rietumberlīnē. Mūsdienās tas ir kļuvis par visapmeklēto filmu festivālu pasaulē ar vairāk kā 270 000 pārdotām biļetēm un 450 000 apmeklējumiem. Festivālā tiek izrādītas līdz pat 400 filmām, aptuveni 20 filmas sacenšas par festivāla galvenajām balvām "Zelta lāci" un "Sudraba lāci". Kopš 2001. gada Berlīnes starptautiskā kinofestivāla režisors bija Dīters Kosliks. No 2018. gada jūnija kinofestivāla mākslinieciskais vadītājs ir Karlo Čatrians.
Kopš 1956. gada festivālu atzinusi Starptautiskā kinoproducentu asociāciju federācija (fr) un balvas piešķir žūrija, ko vada starptautiski atzīta kino personība. Piemēram, 2010. gada februārī, 60. Berlīnes starptautiskais kinofestivālā, žūrijas prezidents bija vācu režisors un scenārists Verners Hercogs. 2022. gada februārī žūriju vadīs Indijas un Amerikas Savienoto Valstu režisors, scenārists un producents M. Naits Šjāmalāns.
Igates pils
Igates pils atrodas Limbažu novada Vidrižu pagasta Igatē. Pirmoreiz rakstos minēta 1455. gadā, kad Idsels Dideriks Fītinghofs ciemu un muižu pārdeva Pēterim fon der Borham. Muižas nosaukums ir vairākkārt mainījies.
Ap 1880. gadu Igates muižā tika uzcelta kungu māja neorenesanses stilā. Ēku projektējis Rūdolfs Heinrihs Cirkvics fon Pistolkorsu dzimtai, celtnē demonstrējot atturīgu un izsmalcinātu lakonismu. 1934. gadā muižas dzīvojamo ēku nopirka Latvijas bērnu savienība un pilī atradās bērnu internāts. 1940. gada vasarā tas tika pārveidots par bērnu namu. Sākot ar 1972. gadu Igates pils atradās Lauksaimniecības ministrijas pārziņā. 1996. gadā Igates pili savā īpašumā pārņēma Valsts nekustamā īpašuma aģentūra. 2001. gadā pabeigta pils atjaunošana un sakopts ainavu parks ar dīķiem.
Tomāšs Berdihs
Tomāšs Berdihs (čehu: Tomáš Berdych, izrunā: [ˈtomaːʃ ˈbɛrdɪx]; dzimis 1985. gada 17. septembrī) ir bijušais čehu profesionālais tenisists. Profesionāļa karjeru uzsāka 2002. gadā. T. Berdiha labākais sasniegums ATP tūres vienspēļu rangā ir 2015. gada 18. maijā sasniegtā 4. vieta, dubultspēlēs — 54. vieta (2006. gada 10. aprīlis). Viņa treneris bija Martins Štepāneks (Martin Štěpánek).
Karjerā T. Berdihs ir uzvarējis 13 ATP vienspēļu turnīros, savukārt Grand Slam turnīros viņa lielākais sasniegums ir fināls 2010. gada Vimbldonas čempionātā. Piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs.
2019. gadā beidza profesionāļa karjeru.
Ozjorska (Kaļiņingradas apgabals)
Ozjorska (, līdz 1938. gadam — Darkēmene, no 1938. līdz 1946. gadam Angerapa ) ir pilsēta un rajona centrs Kaļiņingradas apgabala dienvidaustrumos pie Angrapas upes, netālu no Polijas robežas.
Līdz 1945. gadam Ozjorskas (Darkēmenes) vēsture ir Austrumprūsijas (Vācijas) vēstures sastāvdaļa. Rakstos pirmoreiz minēta 1539. gadā. Pilsētas tiesības no 1725. gada. 1880. gadā pie pilsētas tika izbūvēta HES, un Darkēmene kļuva par pirmo pilsētu Austrumprūsijā ar elektrisko ielas apgaismojumu. Nacistu valdīšanas laikā pilsētas nosaukums tika "vāciskots", nosaucot to par Angerapu. Pēc Austrumprūsijas piešķiršanas PSRS, 1946. gadā Angerapa tika pārdēvēta par Ozjorsku.
Ozjorska (Darkēmene) ir Vācijas kanclera Gustava Bauera (Gustav Bauer, 1870-1944) dzimtā pilsēta.
Kabarda-Balkārija
Kabardas-Balkārijas Republika (ru, kbd, krc) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojas ar Karačaju-Čerkesiju ziemeļrietumos, Stavropoles novadu ziemeļaustrumos, Ziemeļosetiju dienvidaustrumos, kā arī ar Gruziju dienvidrietumos.
Vēsture
Kabardiešu un balkāru priekšteču apdzīvoto teritoriju pakļāva Zelta Orda (1242—1295), pēc tam Gruzija (1295—1505), Persija (1502—1516) un Osmaņu impērija (1516—1557). Kabardieši 1557. gadā sabiedrojās ar Krievijas caru Ivanu IV, bet balkāri cīnījās pret krieviem. 1708. gadā kabardieši sagrāva Krimas hanistes karaspēku. Pēc Krievu—turku kara (1768—1774) Kabardu, bet Balkāriju tikai 1827. gadā inkorporēja Krievijas Impērijas sastāvā. Pēc 1860. gada teritoriālās reformas Ziemeļkaukāza teritorija ietilpa Terekas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Kabardas zemes pavēlnieku un valdnieku, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku (ru). Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā šajā teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts.
1920. gada 17. novembrī Vladikaukāzā pasludināja Kalniešu APSR dibināšanu, kuras sastāvā bija septiņi nacionālie apvidi (Balkāru, Čečenu, Kabardiešu, Karačaju, Nazraņas (ingušu) un Vladikaukāzas (osetīnu), kā arī Sunžas kazaku apvidus).
1921. gada 1. septembrī no Kalniešu APSR izdalīja Kabardiešu autonomo apvidu, ko 1922. gada 16. janvārī pārdēvēja par Kabardiešu-Balkāru autonomo apgabalu Krievijas PFSR sastāvā. 1936. gada 5. decembrī nodibināja Kabardiešu-Balkāru APSR. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā, kad visus balkārus apvainoja sadarbībā ar Vāciju un deportēja uz Kazahstānu un Sibīriju, to pārdēvēja par Kabardiešu APSR, pēc destaļinizācijas 1957. gadā atkal par Kabardiešu-Balkāru APSR. 1992. gadā nodibināja Kabardas-Balkārijas Republiku.
11. janvāris
11. janvāris ir 11. gada diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 354 dienas (355 garajā gadā).
Vārda dienas
Smaida, Franciska
Žans Batists Šarko
Žans Batists Etjēns Ogists Šarko (fr; dzimis Neijī pie Sēnas, miris  jūrā pie Islandes krastiem) bija franču zinātnieks, mediķis un polārpētnieks, devis lielu ieguldījumu Arktikas un Antarktikas izpētē. Izcīnījis divas olimpiskās bronzas medaļas 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Biogrāfija
1892. gadā Šarko iegādājās savu pirmo kuģi, 8,3 m garo jahtu Daisy, ko pārdēvēja par Courlis. 1893. gadā viņš uzbūvēja 19,5 m garu šalupi, ko nodēvēja par Pourquoi Pas? (Kāpēc ne?). 1896. gadā Šarko pārdeva sevis būvēto kuģi un nopirka 26 m garu šoneri, ko arī nodēvēja par Pourquoi Pas? un ar ko līdz pat 1902. gadam veica vairākus kuģojumus uz Britu salām, Islandi un šķērsoja polāro loku. 1897. gadā koka šoneris uz laiku tika nomainīts pret 31 m garu tērauda šoneri ar tvaika dzinēju (arī nosaukts par Pourquoi Pas?), ar ko kopā ar miljardieri Vanderbiltu veica kuģojumu augšup pa Nīlu līdz Asuānai.
1903. gadā Šarko vadīja franču antarktisko ekspedīciju ar kuģi Français, kuras viens no mērķiem bija pazudušā zviedru polārpētnieka Oto Nordenšelda glābšana. Ar izglābto Nordenšeldu Šarko satikās jau tā paša gada decembrī Buenosairesā. Ekspedīcija ilga divus gadus un tās laikā tika izpētīti 1000 km Antarktīdas piekrastes. Ekspedīcija pārziemoja Būta salā pie Antarktīdas pussalas krastiem un pārveda 75 kastes ar materiāliem, ko nodeva Francijas dabaszinātņu muzejam. Pēc atgriešanās Francijā Šarko izšķīrās ar savu pirmo sievu un 1907. gadā apprecējās ar gleznotāju Margeritu Klerī (Marguerite Cléry).
No 1908. līdz 1910. gadam Šarko vadīja otro Francijas antarktisko ekspedīciju. Ekspedīcijas vajadzībām Senmalo kuģubūvētavā tika uzbūvēta 40 m gara četrmastu barka, kuru arī nosauca par Pourquoi Pas?. Kuģis bija aprīkots ar 450 ZS dzinēju, trijām laboratorijām un bibliotēku. Ekspedīcija pētīja Belinshauzena un Amundsena jūru piekrastes un veica vairākus ģeogrāfiskos atklājumus Antarktīdas pussalas rietumu piekrastē, tajā skaitā Lubē un Faljēra krastus un Šarko Zemi, ko nosauca sava tēva vārdā. Ekspedīcija pārziemoja nelielā līcītī Pētermaņa salas dienvidaustrumu piekrastē.
Pirmā pasaules kara laikā Šarko sākotnēji dienēja Šerbūras hospitālī, bet vēlāk komandēja pretzemūdeņu kuģi pie Bretaņas un Normandijas krastiem, apbalvots ar Francijas un Lielbritānijas medaļām.
Pēc kara savu pēdējās antarktiskās ekspedīcijas kuģi Šarko izmantoja vairākās ekspedīcijās pa Vidusjūru, uz Fēru salām un Grenlandes austrumu piekrasti, kā arī 1928. gadā piedalījās pazudušās Roalda Amundsena ekspedīcijas meklējumos. 1936. gada 16. septembrī, kārtējās Grenlandes ekspedīcijas laikā, kuģis iekļuva vētrā pie Islandes krastiem un gāja bojā. Šarko līķis tika atrasts un 12. oktobrī valstiskā bēru ceremonijā tika apglabāts Monmartras kapsētā Parīzē.
Apbalvojumi un pagodinājumi
Šarko bija Francijas Zinātņu akadēmijas biedrs (1926), Medicīnas zinātņu akadēmijas biedrs, Jūras kara akadēmijas biedrs (1929) un Francijas Goda leģiona ordeņa virsnieks. Šarko vārdā nosauktas skolas Molā pie Parīzes un Džedīdā, Marokā, ielas un laukumi vairākās Francijas pilsētās, polārās izpētes kuģis Commandant Charcot, divi Šarko līči un Šarko rags Antarktīdas pussalas piekrastē un Šarko polārstacija Austrumantarktīdā.
Šovs
Šovs var būt:
Paralelograms
Paralelograms ir četrstūris, kuram pretējās malas ir pa pāriem paralēlas (vārds "paralelograms" ir cēlies no grieķu "παραλληλ-όγραμμον" jeb "paralēlas taisnes").
Īpašības
Paralelogramam piemīt šādas īpašības:
Laukuma aprēķināšana
Paralelograma laukumu S var aprēķināt pēc šādām formulām:
Diptihs
Diptihs ( - divkāršs) ir mākslas darbs, kas sastāv no divām savstarpēji savienotām daļām (parasti — divām gleznām). Šīs gleznas apvienotas ar kopēju ideju vai sižetu.
Viesturs Cimermanis
Viesturs Cimermanis (dzimis Jelgavā) ir latviešu hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2017) spēlē LHF 1.Līgā komandas HK Tukums sastāvā.
Spēlētāja karjera
2005.—2006. un 2006.—2007. gada sezonu spēlējis Latvijas hokeja līgā Oļega Znaroka vadītās komandas "HK Rīga-20" sastāvā. 2010.—2011. gada sezonu aizvadījis Vācijas Oberlīgas komandas HSV sastāvā. No 2011. līdz 2014. gadam spēlēja Latvijas hokeja līgas komandā HK Zemgale. 2015. gadā atgriezās tās rindās. 2016./2017.gada sezonu aizvada HK Tukums sastāvā, spēlējot LHF 1.Līgā.
Pārstāvējis Latvijas U-18, U-20 izlasi dažādos turnīros un draudzības spēlēs. Pārstāvējis Latvijas studentu izlasi 2013.gada Universiādē Itālijā, Trentino, izcīnot 8.vietu pasaulē.
Shaw
Shaw var būt:
Kārlis Ozols
Kārlis Ozols ( — ) bija Latvijas diplomāts, publicists.
Dzīvesgājums
1919. gadā bija ASV latviešu delegāts Parīzes Miera konferencē. No 1920. gada bija Latvijas valdības tirdzniecības pārstāvis ASV. Šajā pat gadā uzsāka savu dienestu Latvijas Ārlietu ministrijā. Šī gada oktobrī kļuva par Reevakuācijas komisijas priekšsēdētājs Maskavā. Šo amatu viņš ieņēma līdz 1921. gada janvārim.
No 1923. līdz 1929. gadam Kārlis Ozols bija Latvijas Republikas sūtnis PSRS. 1929. gadā iesniedza lūgumu atbrīvot no šī amata. Pēc tam strādāja Ārlietu ministrijā. Apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni, darbojās vairākās sabiedriskās organizācijās un žurnālistika. Pēc 1934. gada 15. maija Kārļa Ulmaņa apvērsuma tika atlaists no amata.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 25. augustā tika apcietināts, oktobrī pārvests no Latvijas uz cietumu Maskavā. 1941. gada 23. jūnijā PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija viņam piesprieda nāvessodu, kurš drīz pēc tam tika izpildīts.
Kalmikija
Kalmikijas Republika (ru, xal) ir viena no Krievijas Federācijas republikām. Tā robežojas ar Krasnodaras novadu un Rostovas apgabalu rietumos, Volgogradas apgabalu ziemeļos, Astrahaņas apgabalu austrumos, Kaspijas jūru dienvidaustrumos, Dagestānu un Stavropoles novadu dienvidos.
Vēsture
Kalmiku senči bija oirati, kas ap 1630. gadu no Irtišas baseina Sibīrijā pārcelās uz Volgas lejteci, kur viņi uzvarēja Nogaju Ordas karaspēku. Ap 1655. gadu kalmiku hani kļuva par Krievijas caru vasaļiem, lielāko militāro varenību kalmiki sasniedza hana Ajuka (1669–1724) vadībā. Pēc viņa nāves kalmiku autonomija samazinājās, hans Ubaši (1724~1775) nolēma kopā ar 200 000 kalmiku atgriezties Vidusāzijā.
Pēc Oktobra revolūcijas 1920. gada 4. novembrī nodibināja Kalmiku Autonomo apgabalu, ko 1935. gada 22. oktobri pārdēvēja par Kalmikijas APSR. Otrā pasaules kara laikā 1942. gada 12. augustā Vērmahts iekaroja Kalmikijas galvaspilsētu Elistu. 1943. gada 27. decembrī kalmikus apvainoja sadarbībā ar vāciešiem un izsūtīja uz Vidusāziju un Sibīriju, bet Kalmikijas APSR likvidēja. Destaļinizācijas laikā kalmikiem atļāva atgriezties dzimtenē un 1957. gada 9. janvārī atjaunoja Kalmiku Autonomo apgabalu, bet 1958. gada 29. jūlijā Kalmikijas APSR.
1992. gada 21. aprīlī nodibināja Kalmikijas Republiku.
Iedzīvotāji
2023. gadā Kalmikijas iedzīvotāju skaits ir 264 210.
Tautības:
Krievu skaits republikā strauji samazinās.
Vētra (nozīmju atdalīšana)
Vētra var būt:
Krimuldas pagasts
Krimuldas pagasts ir viens no Siguldas novada pagastiem Gaujas labajā krastā ziemeļos no Siguldas. Robežojas ar sava novada Siguldas pilsētu un Siguldas, Inčukalna un Lēdurgas pagastiem, Cēsu novada Straupes un Līgatnes pagastiem, Saulkrastu novada Sējas pagastu un Limbažu novada Vidrižu pagastu. Pagasta centrs ir Raganā.
Vēsture
Turaidā 1248. gada 16. augustā uzturējās Rīgas bīskaps Nikolajs, kurš apstiprināja Rīgas domkapitula valdījumus agrāk dāvinātajos īpašumos, kā arī kundzību Turaidas, Lielvārdes un Remīnes pilsnovados. Dokumentā norādīts, ka Kubeseles (Cubesile) draudzes robežas stiepjas garumā no Vikmestes (Vitkemiske) upes līdz jūrai, platumā – no Tarupes vai Ķīšupes (Tarvisjuge) līdz Gaujai (Coiva). Tajā nosaukti šādi ciemi: Cubesille (mūsdienās Kubesele), Olikencule (Alciems), Kivemale (Kivemale), Cursicule (Kuršu ciems), Asigalle (Aizgale), Moisecule (Muižciems), Ennisile (Sēja), Viltesile (Vidriži), Mundrisile, Totisile, Pabasile (Pabaži), Gervicule (Jērkule), kā arī Ieikisile (Eikaži), Coltemale (Bīriņi), Laugule (Laugas).
Ap 1800. gadu Krimuldas pagasta teritorija bija zināma kā Krimuldas-Pēterupes draudzes novads.
Jaunākie laiki
1935. gadā Rīgas apriņķa Krimuldas pagasta platība bija 76,4 km², ka ari Turaidas pagasts ar platību 60 m². 1945. gadā pagastā izveidoja Krimuldas un Gaveņu ciema padomes.
1954. gadā Krimuldas ciemam pievienoja Gaveņu ciemu, 1956. gadā daļu Inčukalna un Siguldas ciemu, 1963. gadā Turaidas ciemu. 1953. gadā daļu Krimuldas un Turaidas pievienoja Siguldas pilsētai.