cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zeltainais retrīvers
Izcelsme un vēsture
Sākotnēji tika sakrustots dzeltenas krāsas retrīvers 'Nuss' ar Tvīda ūdens spaniela kuci 'Bellu'. Šodien Tvīda ūdens spanielu šķirne vairs nepastāv, taču tajā laikā tā bija izplatīta Skotijā. Barons Tvīdmauts 1865. gadā iegādājās Nusu no retrīveru kucēnu nereģistrēta metiena. 1868. gadā šī krustojuma suns radīja četru kucēnu metienu, kas vēlāk tika izmantoti kā pamats vairāku šķirņu attīstībai — Īru seteriem, smilšu krāsas bladhoundiem, Ņufaundlendas svētā Džona ūdenssuņiem un vairākiem viļņota apspalvojuma melnajiem retrīveriem. Šī šķirnes līnja tika izmantota arī, lai radītu barona Tvīdmauta uzskatiem atbilstošu īstu medību suņu šķirni, kas būtu izturīgāki un spēcīgāki nekā līdzšinējie retrīveri, bet vienlaikus arī maigāki un vieglāk trenējami.
Pazīstamākie suņi
Liberty — ASV prezidenta Džeralda Forda suns — un Victory — ASV prezidenta Ronalda Reigana suns — bija zeltainie retrīveri. Šķirne ir attēlota arī vairākās filmās un TV seriālos, tai skaitā Pixar Animation Studios Augšup.
Viens no pazīstamākajiem zeltainajiem retrīveriem pasaulē ir vārdā Dags no animācijas filmas Augšup. Sākumā Dags piederēja Čārlzam Municam, taču vēlāk sadraudzējās ar Raselu un Kevinu, kā arī ar Karlu Fredriksenu. Dags bija vienīgais Munica suns, kurš nebija nosaukts kādā no grieķu alfabēta burtiem, taču, ņemot vērā, ka neviens suns nebija vārdā Delta, iespējams, ka tieši Daga vārds bija Delta. Interesanti, ka Dags uz brīdi ir redzams arī animācijas filmā Ratatui, kad žurkulēns Remijs nonāk kādā Parīzes dzīvoklī.
Ustroń
Ustroń var būt:
Liliju dzimta
Taksonomija
Liliju dzimtas taksonomijai ir ļoti sarežģīta vēsture. Pirmo reizi dzimta tika aprakstīta 18. gadsimtā, un laika gaitā tai tika pievienotas daudzas citas ģintis, līdz tā kļuva par vienu no lielākajām un daudzveidīgākajām viendīgļlapju dzimtām.
Taču mūsdienu taksonomiskās sistēmas, piemēram, APG, kas balstās uz filoģenētiskiem un molekulārās bioloģijas principiem, ir pārvietojušas daudzas ģintis uz citām dzimtām, kā rezultātā pašlaik tiek atzīta salīdzinoši maza liliju dzimta. Tomēr literatūrā var parādīties daudz liliju dzimtas variācijas, tādēļ bieži tiek lietoti latīņu termini sensu lato ("plašā izpratnē") un sensu stricto ("šaurā izpratnē"), lai apzīmētu dzimtu, kura ir aplūkota plašā izpratnē (piemēram, kronkvista sistēmā) vai šaurā (piemēram, APG).
Klasifikācija
Sensu stricto Liliju dzimtā, atkarībā no klasifikācijas sistēmas,  ir aptuveni piecpadsmit līdz sešpadsmit ģintis, atkarībā no tā, vai tulpju ģints ietver Amana ģints sugas, un zeltstarīšu ģints — Lloydia sugas.
Liliju apakšdzimta (Lilioideae) Eaton
'Apakšdzimta Calochortoideae'' Dumort. '''
Apakšdzimta Streptopoideae
Sensu lato liliju dzimtā (pēc agavju, asparāgu, sīpolu un smilakšu dzimtu nodalīšanas) ir ~170 ģintis, ~2500 sugas.
Peldēšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 100 metri brīvajā stilā vīriešiem
Sacīkstes 100 metru peldēšanā brīvajā stilā vīriešiem notika no 12. līdz 14. augusta. Sacīkstēm kvalificējās 64 sportisti. Zelta medaļu izcīnija Francijas peldētājs Alens Bernārs. Sacīkšu finālā divi peldētāji uzrādīja vienādus trešās vietas rezultātus un abiem tika pasniegtas bronzas medaļas. Sacīkstēs piedalījās arī Latvijas peldētājs Romans Miloslavskis, kas priekšsacīkstēs izcīnija 46. vietu un pusfinālam nekvalificējās.
Priekšsacīkstes
Priekšsacīkstes tika aizvadītas 9 grupās. 16 labāko rezultātu uzstādītāji kvalificējās pusfinālam.
Milorads Čavičs atteicās no piedalīšanās pusfinālos, lai labāk sagatavotos 100 metru tauriņstila sacīkstēm.
Ādams Jende
Ādams Jende (dzimis, miris ) bija latviešu luterāņu mācītājs, mācību un bērnu grāmatu autors. No 1897. gada kalpoja Raunas draudzē.
Dzīvesgājums
Lieliniekiem atkāpjoties no Vidzemes, 1918. gada februārī komunistu apcietināts, ceļā uz Krieviju nošauts, viņa pēdējie vārdi esot bijuši: "Brāļi, ko jūs darāt!". Ādama Jendes sieva bija folkloriste Elza Jende.
Nepilnīgs darbu saraksts
Mācību grāmatas:
Bērnu grāmatas:
Vapiti
Vapiti jeb Kanādas briedis (Cervus canadensis) ir liela auguma briežu dzimtas (Cervidae) pārnadzis (Artiodactyla), kas pieder briežu ģintij (Cervus).
Ārēji vapiti ir līdzīgs Eiropas staltbriedim (Cervus elaphus). Šīs līdzības dēļ ilgu laiku valdīja uzskats, ka tās ir vienas sugas divas pasugas. Tomēr 2004. gada DNS pētījumos noskaidrojās, ka tās ir divas atšķirīgas sugas.
Vapiti mājo mežos un mežmalās. Tie ir sastopami Ziemeļamerikā un Āzijas austrumos, kā arī tikuši introducēti vairākās valstīs, kā Argentīna, Austrālija, un Jaunzēlande. Tie ir labi pielāgojušies jaunajiem dzīves apstākļiem un kļuvuši kaitīgi vietējām sugām, tām atņemot dzīves telpu.
Vapiti slimo ar dažām infekcijas slimībām, ar kurām var saslimt arī liellopi. Lai cīnītos ar slimību pārnēsāšanu, vapiti tiek vakcinēti, tādējādi ierobežojot slimību izplatību. Dažas Āzijas tautas vapiti ragus un ragu ādu izmanto tradicionālajā medicīnā. Vapiti ir iecienīts medījums, un tās gaļas sastāvā ir vairāk olbaltumvielu nekā liellopa vai vistas gaļā.
Izskats un īpašības
Vapiti ir viens no lielākajiem briežu dzimtas dzīvniekiem pasaulē un viens no lielākajiem zīdītājiem Ziemeļamerikā un Austrumāzijā. Briežu dzimtā vienīgi alnis (Alces alces) un sambarbriedis (Rusa unicolor) ir lielāki par vapiti. Tēviņi ir lielāki nekā mātītes par kādiem 40%. Tēviņa augums skaustā vidēji ir 1,5 metri, ķermeņa garums 2,5 metri, svars 320 kg. Mātītes vidējais augstum skaustā ir 1,3 metri, ķermeņa garums 2 m, svars 225 kg. Pasugas savā starpā atšķiras ar ķermeņa lielumu, krāsu, ragu formu un lielumu. Vislielākā pasuga ir Rūzvelta vapiti, kura lielākais datētais tēviņš ir svēris 600 kg. Tumšākais un sarkanākais ir Mandžūrijas vapiti, bet visgaišākais un mazākais ir Alašana vapiti.
Kopumā vapiti kažoks ir sarkanbrūns vai dzeltenbrūns, ar tumšāk brūnu kaklu un kājām. Pasugas, kuras dzīvo teritorijās ar aukstām ziemām, aukstajam laikam sākoties, izaudzē biezu ziemas kažoku. Piemēram, Sibīrijā un Ziemeļamerikā dzīvojošiem vapiti, ziemai sākoties, izaug biezas kakla krēpes, toties Mandžūrijas un Alašanas vapiti krēpes neaug. Pavasarī ziemas kažoks tiek nomests un izaug jauns vasaras apspalvojums. Ziemā kažoki ir gaišāki un pelēkāki nekā vasarā. Arī mežā dzīvojošiem vapiti kažoki ir tumšāki kā tiem, kas dzīvo atklātā ainavā. Mazuļiem piedzimstot, kažoki ir klāti ar gaišiem lāsumiem. Vasaras beigās tie iegūst pieaugušiem raksturīgu apmatojumu. Dažiem Mandžūrijas vapiti lāsumi uz muguras var saglabāties ilgāku laiku, līdz tie kļūst nedaudz vecāki. Visiem vapiti ir īsas astes.
Kā visiem atgremotājiem vapiti ir četru kambaru kuņģis un barība tiek sagremota divas reizes. Pirmo reizi barība tiek saplūkta ātri, pavirši sakošļāta un norīta, bet otro reizi klusā un mierīgā vietā vapiti noguļas, lai barību atrītu un rūpīgi sakošļātu vēlreiz.
Ragi
Tēviņiem ir krāšņi ragi, bet mātītēm ragu nav. Ragi izaug katru pavasari, bet ziemā tie tiek nomesti. Lielākie ragi ir apmēram 1,2 metrus plati un tie sver 18 kg. Ragi ir viens no ātrāk augošajiem briežu orgāniem. Vienas dienas laikā tie izaug par 2,5 cm. Kamēr ragi aug, tie ir mīksti un klāti ar samtainu ādu. Ragiem vasarā nokaļķojoties un kļūstot cietiem, āda tiek noberzta pret kādu koku vai krūmu. Pieaugušam briedim katram ragam var būt 8 vai vairāk zari. Zinātnieki ir noskaidrojuši, ka žuburu lielumam nav saistība ar dzīvnieka vecumu, bet individuālām īpatnībām un pasugas veidu. Lai gan individuāli, jo vecāks briedis, jo lielāki ragi. Salīdzinot tos dažādām pasugām, lielākie ragi aug Tiaņšaņa vapiti un Ziemeļamerikas pasugām, bet vismazākie Sibīrijas vapiti. Salīdzinot ragus starp indivīdiem, lielākie ragi izaug tiem briedim, kuru testosterona līmenis ir augstāks. Beidzoties riesta sezonai, ragi tiek nomesti.
Uzvedība
Vapiti ir sociāli dzīvnieki, un pieauguši īpatņi veido viendzimuma barus. Tikai riesta laikā starp tēviņiem izceļas ķildas un domstarpības, kas tiek atrisinātas ragu cīņās, stiprākajam un veiklākajam izveidojot savu harēmu. Pirms cīņas tēviņi viens otram draud, viens otru novērtē, kā arī tie demonstrē pretiniekam sava ķermeņa un ragu lielumu. Ja neviens neatkāpjas un nebēg, tad sākas cīņa ar ragiem. Reizēm tēviņi tiek nopietni savainoti. Lai piesaistītu mātītes uzmanību, tēviņi zemē izrok bedri, kurā iečurā, un tad tie izvārtās savā urīnā. To kažoks piesūcas ar urīnu un, sajaucoties ar ķermeņa smakām, veido īpatnēju aromātu, kas uzbudina mātītes.
Riesta laikā, sākot ar augusta sākumu, katram dominantam tēviņam ir savs harēms, ar kuru tas dzīvo kopā līdz ziemas sākumam. Harēmā ir apmēram 20 mātītes vai vairāk. Tēviņš to rūpīgi sargā no konkurentiem un plēsējiem. Harēmu spēj izveidot tikai spēcīgs, labi attīstīts tēviņš. Pilnībā nobriedis tas ir apmēram 8 gadu vecumā. Tēviņi, kas ir 2—4 gadus veci vai vecāki par 11 gadiem, parasti nespēj izveidot harēmu. Vientuļie tēviņi riesta laikā uzturas kāda liela harēma tuvumā un tam visur seko. Dominantais tēviņš laikā, kad tam ir harēms, ļoti maz ēd, un tas zaudē apmēram 20% no sava svara. Līdz ar to tēviņš, kurš nav pietiekami spēcīgs, nespēj noturēt harēmu vai pēc tam ir pārāk vājš, lai pārziemotu.
Tēviņiem ir ļoti skaļa balss, kuru var dzirdēt vairāku kilometru attālumā. Riesta laikā tie tādējādi cenšas sasaukt mātītes. Mātītes parasti izvēlas to tēviņu, kura balss ir spēcīga un kura saucieni atskan samērā bieži. Parasti tēviņi sauc agri no rītiem vai vakaros, kad sēžas migla un skaņa ceļo tālu. Tā sauciens atgādina pelēkā vilka gaudošanu.
Kad riesta laiks ir beidzies, tēviņi nomet ragus un atkal apvienojas vecpuišu baros. Vapiti, kuram nav ragu, sevi aizstāv ar priekškāju spērieniem. Barā tiem ir vieglāk sevi aizsargāt pret plēsējiem. Kamēr bars barojas, viens vai divi pārējos sargā un vēro apkārtni.
Barība
Vapiti barojas ar dažādām stiebrzālēm, ziedaugiem, koku un krūmu lapām, dzinumiem un atvasēm. Atšķirībā no aļņa, kas pamatā barojas ar koku lapām un dzinumiem, vapiti tāpat kā liellopi pamatā barojas ar zāli. Tam patīk baroties no rītiem un vakaros, bet dienas laikā meklēt klusu un apslēptu vietu, kur var nogulties un atgremot no rīta apēsto barību. Vasaras laikā tas ēd gandrīz visu laiku, uzņemot apmēram 9 kg barības dienā.
Vairošanās
Mātītes meklējas ļoti īsu laiku, vienu vai divas dienas, tēviņš ar to sapārojas 12 vai vairāk reižu. Beidzoties riesta laikam, harēms izjūk un vapiti veido atkal viena dzimuma barus. Mātītes pulcējas baros, kas sastāv no apmēram 50 pieaugušām mātītēm. Kad piedzimst mazuļi, tie tiek rūpīgi sargāti. Māte cenšas mazuļus pieturēt savā tuvumā. Ja mazulis aiziet pārāk tālu, tas tiek saukts atpakaļ. Lielos baros dienas laikā nepārtraukti notiek čalošana un blēšana. Ja baram tuvojas plēsējs, lielākās un spēcīgākās mātītes nostājas apkārt mazuļiem viena pie otras un cenšas plēsēju aizbaidīt ar priekškāju spērieniem. Tas ļoti bieži plēsējus arī aizbiedē.
Dzimumbriedumu mātītes sasniedz otrā gada rudenī, lai gan tas nekad nav ātrāk, kamēr mātīte ir sasniegusi 200 kg masu. Grūsnības periods ilgst 240—262 dienas. Parasti piedzimst viens vai ļoti reti divi briedēni. Tas sver 15—16 kg. Kad pienāk laiks dzemdībām, mātīte atdalās no sava bara un vientulībā dzemdē mazuli. Tā paliek viena ar jaundzimušo līdz tas ir pietiekami nobriedis, tādējādi samazinot risku piesaistīt plēsējus. Parasti briedēnam ir 2 nedēļas, kad māte atgriežas barā. Tas tiek zīdīts ar pienu 2 mēnešus. Sasniedzot 6 mēnešu vecumu, mazuļi ir apmēram tik lieli kā pieaudzis baltastes briedis. Jaunie vapiti paliek kopā ar māti apmēram vienu gadu, kļūstot patstāvīgi apmēram ap to laiku, kad ir jādzimst jaunajai paaudzei.
C3H6
Viela ar summāro formulu C3H6 var būt:
Vapiti
Vairošanās
Vapiti nebrīvē dzīvo apmēram 20 gadus vai vairāk, bet savvaļā 10—13 gadus. Dažām pasugām, kuras dzīvo reģionos ar mazāk plēsējiem, tie savvaļā nodzīvo 15 gadus.
Dabīgie ienaidnieki
Galvenie vapiti ienaidnieki Ziemeļamerikā ir vilku un koijotu bari, kā arī pumas. Reizēm tiem uzbrūk brūnais vai melnais lācis. Koijoti parasti medī jaunos vapiti, lai gan tie uzbrūk arī ziemas novārdzinātiem dzīvniekiem. Āzijas galvenie vapiti ienaidnieki ir vilki, sarkanie suņi, brūnais lācis, Amūras tīģeris, Amūras leopards un sniega leopards. Reizēm mazuļiem uzbrūk lūsis un mežacūka.
Klasifikācija
Vapiti ir 10 pasugas, no kurām 6 dzīvo Ziemeļamerikā, bet 4 Āzijā. Ir zinātnieki, kas uzskata, ka vapiti ir tikai 3 pasugas: Mandžūrijas vapiti (C. canadensis xanthopygus), Alašana vapiti (C. canadensis alashanicus) un visi Ziemeļamerikas vapiti ir Kanādas vapiti (C. canadensis canadensis).
=== Ziemeļamerikas vapiti ===
Krabjēdājjenots
Krabjēdājjenots (Procyon cancrivorus) ir jenotu dzimtas (Procyonidae) plēsējs, kas pieder jenotu ģintij (Procyon).
Tā izplatība Kostarikā un Panamā pārklājas ar parasto jenotu (Procyon lotor).
Uzvedība
Krabjēdājjenots ir vientuļnieks un tas ir aktīvs nakts laikā. To gandrīz vienmēr var sastapt tikai kāda avota, ezera vai upes krastā. Jenotiem ir ļoti labi attīstītas visas maņas, un tie ir inteliģenti dzīvnieki. Lai arī jenoti neredz krāsās, tiem ir lieliska nakts redze. Jenotiem ir ļoti labi attīstīta tauste, īpaši priekšķepām un degungalam, un jenoti spēj priekšķepas izmantot kā rokas. Tie spēj ar priekšķepām manipulēt ar priekšmetu, pirms to iebāž vai neiebāž mutē. Bieži var novērot, ka jenoti, pirms barību iebāž sev mutē, to nomazgā ūdenī. Dzīvnieku inteliģences tabulā, vērtējot spēju manipulēt ar priekšmetiem, jenoti atrodas aiz primātiem. Ir novērots, ka jenoti var mācīties ļoti ātri un pat pēc gada pārtraukuma atcerēties iemācīto.
Lai arī krabjēdājjenoti ir vientuļnieki, barošanās vietās tie pacieš citus jenotus sev līdzās. Jaunie tēviņi pamet ģimeni un dodas savas teritorijas meklējumos, toties jaunās mātītes paliek mātes teritorijā. Pretējo dzimumu teritorijas mēdz pārklāties. Tēviņu izplatība ir saistīta ar pieejamo mātīšu teritorijām, toties mātīšu izplatība ir saistīta ar barības, ūdens un piemērotu slēptuvju resursiem.
Krabjēdājjenotiem ir lieliska dzirde un spēja radīt dažādas skaņas. Ir novērots, ka tiem ir 13 dažādas vokalizācijas, no kurām 7 tiek lietotas starp māti un mazuļiem.
Barība
Tas, ka šo sugu sauc par krabjēdājjenotu, nenozīmē, ka tas ēd tikai krabjus, bet tāpat kā parastais jenots tas tos meklē un pie mazākās izdevības medī. Krabjēdājjenots medī arī omārus un citus vēžveidīgos, vardes, zivis un pie izdevības uzlasa gan putnu, gan bruņurupuču olas un gliemjus. Tas būtībā ir visēdājs un barojas arī ar augļiem.
Vairošanās
Riesta laikā tēviņi sapārojas ar vairākām mātītēm, toties mātīte pārojas tikai ar vienu tēviņu. Dzimumbriedumu abi dzimumi sasniedz gada vecumā, tomēr jaunie tēviņi pārojas, kad kļūst vecāki un spēcīgāki, jo jaunībā nespēj uzvarēt sacensībās ar vecākajiem tēviņiem par mātītes uzmanību. Parasti mazuļi dzimst vienu reizi gadā, bet, ja mātīte agri zaudē mazuļus, tā sapārojas vēlreiz. Mazuļi dzimst jūlijā un augustā. Grūsnība ilgst 60—73 dienas. Parasti piedzimst 2—7 nevarīgi un akli mazuļi, bet visbiežāk 3—4. Mātīte mazuļiem iekārto migu akmeņu krāvumā vai koka dobumā vai citu dzīvnieku pamestās alās. Mazuļiem acis atveras pēc 3 nedēļām, kā arī uz sejas sāk parādīties melnās maskas matojums. Māte mazuļus zīda ar pienu 2—4 mēnešus. Kad tie ir 8 mēnešus veci, mazuļi kļūst patstāvīgi.
Reģionos, kuros dzīvo gan krabjēdājjenots, gan parastais jenots, krustošanās starp sugām nav novērota. Krabjēdājjenots savvaļā vidēji dzīvo 5 gadus, tomēr ir novēroti arī jenoti, kas ir vecāki par 10 gadiem.
1645. gads
1645. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Augstkalnes pagasts
Augstkalnes pagasts ir viena no Dobeles novada administratīvajām teritorijām tā dienvidaustrumos Lietuvas pierobežā. Robežojas ar sava novada Bukaišu un Tērvetes pagastiem un Jelgavas novada Zaļenieku un Vilces pagastiem.
Reljefa formas
Liepu kalns.
Ūdensteces
Ailes strauts, Igate, Plepju grāvis, Reņģe, Svēte, Tērvete
Ūdenstilpes
Augstkalnes dzirnavu ezers
Purvi
Sutiņu purvs
Vēsture
Mūsdienu Augstkalnes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Mazberķenes muiža (Klein-Berken), Mežmuiža (Grenzhof, Augstkalne).
1935. gadā Mežmuižas pagasta platība bija 86,5 km². 1939. gadā pagastu pārdēvēja par Augstkalnes pagastu. Nosaukums cēlies no Augstā kalna (tagad Vilces pagastā), kur atradies Silenes pilskalns. 1945. gadā pagastā izveidoja Augstkalnes un Berķenes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Augstkalnes ciemam pievienoja daļu likvidētā Berķenes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2002. gadā Augstkalnes, Bukaišu un Tērvetes pagasti apvienojās Tērvetes novadā. 2021. gadā, Tērvetes novadu pievienoja Dobeles novadam.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Augstkalne (pagasta centrs), Dzeguzēni, Klinti.
Mikaels Agrikola
Dzimis Somijas dienvidos, zemnieka ģimenē. Mācījis latīņu skolā Viborgā. No 1526. līdz 1539. gadam mācījies Vitenbergā, kur bija Filipa Melanhtona skolnieks un iepazinās ar Mārtiņu Luteru.
1539. gadā atgriezās Turku un kļuva par katedrāles skolas rektoru. 1543. gadā publicēja pirmo grāmatu somu valodā - ābeci "Abckiria". 1548. gadā tika publicēts Agrikolas vissvarīgākais darbs - Jaunās Derības tulkojums somiski "Se Wsi Testamenti". 1554. gadā Agrikola tika iecelts par Turku arhibīskapu - augstāko garīgo amatu Somijas teritorijā.
Miris slimības dēļ Karēlijā, atgriežoties no miera sarunām ar Krieviju. 9. aprīlis - Agrikolas nāves datums un Eliasa Lenrūta dzimšanas diena mūsdienu Somijā tiek svinēta kā Somu valodas diena.
Višķi (nozīmju atdalīšana)
Višķi var būt:
Viendīgļlapji
Viendīgļlapji, liliāti (Liliopsida, sin. Monocotyledoneae) ir viena no 3 ziedaugu klasēm.
Viendīgļlapja dīglim ir viena dīgļlapa, kur uzkrājas dīgļa dīgšanai nepieciešamās barības vielas, vai arī dīgšanai nepieciešamo savienojumu absorbēšana.
Apraksts
Lapas biežāk šauras, lineāras, ar paralēlu vai lokveidīgu, retāk plūksnainu dzīslojumu. Vadu kūlīši slēgti - bez kambija (tāpēc viendīgļlapji nespēj sekundāri pieaugt resnumā), stumbrā ir izkārtoti izklaidus. Ziedi parasti ar 3 locekļu gredzeniem, bieži ar reducētu vienkāršu apziedni vai bez tā.
Viendīgļlapju saknēs koksne (vadaudi, pa kuriem tiek transportēts ūdens ar tajā izšķīdušajām minerālvielām) sakārtota gredzenveidā.
Sistemātiskais iedalījums
Latvijā 18 dzimtas, ~230 sugas.
Sistemātika pēc Angiosperm Phylogeny Group
3 apakšklases: un viena atsevišķa rinda ar vienīgo dzimtu
Ķīmiskais elements
Ķīmiskais elements ir viena veida atomu kopums, kurus nevar sadalīt sīkāk vai pārveidot citos elementos ar ķīmiskām metodēm. Mazākā šāda elementa daļiņa ir atoms, kas sastāv no elektroniem, kas kustas ap protonu un neitronu veidotu kodolu. Līdz 2011. gada novembrim bija zināmi 118 ķīmiskie elementi, no kuriem pēdējais — oganesons — tika iegūts 2002. gadā. Uz Zemes dabiskos apstākļos ir atrodami 88 elementi (Zemes garozā praktiski nav tehnēcija, prometija, astata, francija un transurāna elementu, kam ir pārāk mazs dzīves ilgums). Atlikušie elementi ir iegūti laboratorijās. 1869. gadā krievu ķīmiķis Dmitrijs Mendeļejevs apkopoja ķīmiskos elementus periodiskajā tabulā, kur tie ir salikti pa grupām un periodiem. Vēl tabulā nereti elementi (pareizāk, vienkāršās vielas) ir sagrupēti sārmu metālos, sārmzemju metālos, lantanoīdos, aktinīdos, pārejas metālos, pusmetālos, citos metālos, halogēnos, cēlgāzēs un citos nemetālos.
Ķīmiskos elementus raksturo atomskaitlis, kas ir vienāds ar protonu skaitu elementa atomu kodolā, piemēram, visos oglekļa atoma kodolos ir 6 protoni, tātad tā atomskaitlis ir 6. Toties neitronu skaits kodolā var atšķirties, un atomus, kuriem ir vienāds protonu skaits, bet atšķirīgs neitronu skaits, sauc par elementa izotopiem. Daļa izotopu ir radioaktīvi, un radioaktīvās sabrukšanas rezultātā var pārvērsties citos elementos.
Divu vai vairāku ķīmisko elementu atomi var veidot ķīmiskos savienojumus. Ķīmisko savienojumu skaits ir tikpat kā neierobežots.
Atomskaitlis
Ķīmiskā elementa atomskaitlis ir vienāds ar protonu skaitu atoma kodolā. Vienam noteiktam ķīmiskajam elementam ir konkrēts atomskaitlis. Tiklīdz tas mainās, piemēram, kodolreakciju rezultātā, tā tiek iegūts cits ķīmiskais elements. Atomskaitlis nosaka arī elektronu skaitu, ja ķīmiskais elements nav jonizēts.
Atommasa un relatīvā atommasa
Tā kā elementu atomu masas ir ļoti niecīgas salīdzinājumā ar SI sistēmas pamatmērvienību kilogramu, tad to mēra atommasas vienībās. Ir definēts, ka viena atommasas vienība ir 1/12 no oglekļa izotopa 12C masas, tas ir, 1,6605655 kg. Attiecībā pret šo lielumu var izteikt citu ķīmisko elementu relatīvo atommasu.
Izotopi
Nereti dabā ir sastopami ķīmiskie elementi ar vienādu protonu skaitu, bet atšķirīgu neitronu skaitu. Ja protonu skaits ir vienāds, tas norāda uz to, ka tas ir viens un tas pats ķīmiskais elements, bet, ja šiem pašiem ķīmiskajiem elementiem ir atšķirīgs neitronu skaits, tad tos sauc par izotopiem. Viena un tā paša ķīmiskā elementa dažādu izotopu ķīmiskās īpašības nemainās, bet fizikālās īpašības gan ir atšķirīgas.
Alotropija
Parādību, kad viens un tas pats ķīmiskais elements veido vairākas vienkāršas vielas, sauc par alotropiju. Vielas atšķiras ar atomu skaitu molekulā. Piemēram, ogleklis veido grafītu, dimantus, karbīnu un citas vienkāršas vielas. Visas šīs vielas sauc par alotropiskajām formām.
Rasene
Rasene var būt:
Austrumprūsija
Austrumprūsija (de; lt vai Mažoji Lietuva — 'Mazā Lietuva'; pl; ru) bija viens no Prūsijas reģioniem Baltijas jūras piekrastes dienvidaustrumos, kas pastāvēja no 13. gadsimta līdz Otrā pasaules kara beigām 1945. gada maijā. No 1772. līdz 1829 un no 1878 līdz 1945. gadam Austrumprūsijas province (de) bija Vācijas impērijas Prūsijas province ar galvaspilsētu Kēnigsbergā.
Vēsture
Austrumprūsijas teritorijā sākotnēji dzīvoja dažādas baltu ciltis, lielākoties prūši. Prūsijas krusta karu laikā 13. gadsimtā šīs teritorijas iekaroja un prūšus pakļāva Vācu ordenis. Dzīvi palikušie balti tika kristīti. Turpmākajos gados veiktā pārvācošana un teritoriju kolonizēšana padarīja vāciešus par dominējošo etnisko grupu Austrumprūsijas reģionā, kamēr poļi un lietuvieši bija mazākumtautības. Kopš 13. gadsimta šis reģions bija daļa no Vācu ordeņa valsts (de).
Pēc Vācu ordeņa sakāves Grīnvaldes kaujā 1466. gadā Polijas sastāvā iekļāvās Karaļa Prūsija, bet atlikusī daļa 1525. gadā pārtapa par Prūsijas hercogisti. Prūšu valoda izzuda apmēram 17. gadsimtā vai 18. gadsimta sākumā. No 1618. līdz 1701. gadam Austrumprūsijas teritorija iekļāvās Brandenburgas-Prūsijas valstī, kuras galvaspilsēta bija Berlīnē. 1701. gadā Austrumprūsija kļuva par daļu no Prūsijas karalistes. Septiņgadu kara laikā tajā Krievijas Impērijas karaspēks ģenerālanšefa Fermora vadībā no Kurzemes hercogistes teritorijas iebruka Austrumprūsijā, ieņēma Mēmeles cietoksni un uzvarēja prūšu armiju Grosjēgersdorfas kaujā (1757). 1758. gadā krievi ieņēma Kēnigsbergas cietoksni, taču tika apturēti kaujā pie Corndorfas. 1762. gadā jaunais Krievijas Impērijas ķeizars Pēteris III pavēlēja izvest krievu karaspēku no Prūsijas.
Pēc Pirmā pasaules kara poļiem tika piešķirta pieeja jūrai, kas nošķīra Austrumprūsiju no pārējām Vācijas teritorijām. 1924. gadā Klaipēdas apgabals tika pievienots Lietuvai. Arī Trešā reiha sastāvā Austrumprūsija ietilpa kā viens no valsts reģioniem. 1933. gadā uzsāktās pārvācošanas politikas ietvaros 1938. gadā daudzus Austrumprūsijas senprūšu, lietuviešu un poļu cilmes vietvārdus nomainīja, tos vāciskojot vai vienkāršojot. Vācu austrumu ekspansijas panākumu iemūžināšanai tika uzcelts Tannenbergas memoriāls, ko likvidēja 1945. gadā.
Pēc Otrā pasaules kara Austrumprūsijas teritorija tika sadalīta starp PSRS un Poliju. Klaipēdas apgabalu pievienoja Lietuvas PSR, Austrumprūsijas ziemeļu daļu nosauca par Kaļiņingradas apgabalu, pievienojot Krievijas PFSR, savukārt dienvidu daļa pievienota Polijai kā Varmijas-Mazūrijas vojevodiste. Šajās zemēs iepriekš dzīvojušie vācieši gāja bojā kara laikā vai piespiedu kārtā tika deportēti uz Vāciju.
Ārlava
Ārlava ir apdzīvota vieta Talsu novada Ārlavas pagastā. Izvietojusies Sasmakas ezera ziemeļu galā pie autoceļa P126 2,8 km no pagasta centra Valdemārpils, 17 km no novada centra Talsiem un 135 km no Rīgas.
Nosaukums
Tiek uzskatīts, ka Ārlavas nosaukums veidojies no Baltijas somu valodu vārdiem: igauņu aru — ‘sausa pļava’ un līvu vell — ‘lauks’, tātad — ‘sausa pļava’, ‘auglīga zeme’. Latviešu valodā lībiskais vārds ieguvis galotni "ava".
Vēsture
Ārlava ir sena kuršu un lībiešu apdzīvota vieta. Rakstu avotos kopš 1231. gada ir pieminēti nosaukumi Arowelle, Erwahlen, Arwalen, Arwal, Arevale, Arwallenn. Pēc 1253. gada kuršu zemju dalīšanas Ārlava kļuva par Kurzemes bīskapijas iecirkni (bīskapijā bija deviņi šādi iecirkņi). 16. gadsimtā atkārtoti pieminēta bīskapam piederošā Ārlavas pils. Pēc pēdējā Kurzemes bīskapa — Holšteinas hercoga Magnusa nāves 1583. gadā Ārlava nonāca Polijas-Lietuvas ūnijas valdījumā un bija viens no septiņiem Piltenes apgabala draudzes novadiem. Līdz 1644. gadam Ārlavas draudzē ietilpa arī zviedru zvejnieku apdzīvotā Roņu sala.
Tagadējā apdzīvotā vieta veidojusies pie kādreizējās Ārlavas muižas centra. Ārlavas muiža ar parku un Ārlavas luterāņu baznīca (2 km uz ziemeļrietumiem pie Popervāles) ir kultūrvēstures pieminekļi.
Valdemāra Baumaņa kauss
Valdemāra Baumaņa kauss tiek pasniegts gada labākajam Latvijas jaunajam basketbolistam. Balva tiek piešķirta kopš 1994. gada un tā ir nosaukta Valdemāra Baumaņa vārdā. Balvas ieguvējus katru gadu nosaka komisija, kuras sastāvā ir seši—astoņi cilvēki.
== Balvas ieguvēji ==
Ziemeļu kari
Ziemeļu kari ir kopējs apzīmējums daudziem bruņotiem konfliktiem starp Ziemeļeiropas, Austrumeiropas un Viduseiropas valstu karaspēkiem no 1554. līdz 1721. gadam par virskundzību Baltijas jūras zemēs (latīniski: dominium maris Baltici). Dažādu valstu historiogrāfijās Ziemeļu karu nomenklatūra stipri atšķiras. Daļa no šiem kariem norisinājās arī Latvijas teritorijā.
Ziemeļu kari ir daļa no Poļu-zviedru kariem, krievu-poļu kariem, zviedru-krievu kariem un dāņu-zviedru kariem, kuros iesaistījās Polijas-Lietuvas kopvalsts, Zviedrijas, Krievijas, Dānijas, Prūsijas, Saksijas, Kurzemes un Zemgales hercogistes un citu valstu monarhi.
Citi kari
Pie Ziemeļu kariem tiek pieskaitīti arī mazāki kari starp galvenajām karojošajām pusēm šajā laika periodā:
1644. gads
1644. bija garais gads, kas sākās piektdienā.
Bronšteins
Bronšteins var būt:
Rišārs
Rišārs var būt:
Bengālijas lapsa
Bengālijas lapsa (Vulpes bengalensis) jeb Indijas lapsa ir suņu dzimtas (Canidae) plēsējs, kas ir endēma Indijas subkontinenta lapsu suga. Tā mājo pustuksnešos un stepēs, krūmājos un mežos, dažādos kalnu biotopos, sākot ar Himalaju nogāzēm Nepālās un Pakistānas dienvidos. Sastopama visā Indijas teritorijā, izplatības areālam plešoties līdz Bangladešai dienvidaustrumos.
Bengālijas lapsu medī, lai iegūtu kažokādu un arī gaļu. Dažādas tās ķermeņa daļas izmanto tradicionālajā medicīnā, kā arī ir reģioni, kuros ēd lapsas gaļu. Bengālijas lapsu populāciju apdraud lauksaimniecības attīstība, kas ietekmē un samazina piemērotu dzīves telpu lapsām.
Izskats
Bengālijas lapsa ir neliela, smalka auguma lapsa ar slaidu purnu, garām, smailām ausīm un kuplu, garu asti. Ķermeņa garums bez astes 44—61 cm, aste 25—36 cm (apmēram 50—60% no ķermeņa garuma), svars 2,3—4,1 kg. Kažoka krāsa var būt ļoti dažāda (no pelēkas līdz pelēkbrūnai), bet visbiežāk mugura ir pelēkbrūna, sāni un kājas brūnganas, dažreiz pat koši rudas, pavēdere gaiši pelēka. Astes gals melns. Ausu aizmugures tumši brūnas ar melnu maliņu, arī lūpas ir melnas un uz purna pie acīm ir nelieli, melni laukumiņi.
Uzvedība
Bengālijas lapsa ir aktīva galvenokārt krēslas stundās un naktī. Jo karstāks, jo vēlāk vakarā vai agrāk no rīta lapsa iziet medībās. Karsto dienas vidusdaļu tā pavada, guļot pašas izraktā alā vai ēnā zem kāda krūma. Ala parasti ir samērā liela un veido sarežģītu labirinta sistēmu ar vairākiem paplašinātiem guļamkambariem un vairākām izejām. Bengālijas lapsai ir plašas vokalizācijas spējas, visbiežāk to var dzirdēt čivinot, bet lapsa arī rūc, vaimanā, rej un smilkst.
Barība
Tā medī grauzējus, rāpuļus, ķirzakas, krabjus, termītus, kukaiņus, mazus putnus un ēd arī augļus. Mazuļi un jaunas lapsas galvenokārt barojas ar grauzējiem.
Vairošanās
Bengālijas lapsas veido monogāmus pārus, ļoti bieži uz mūžu. Pārošanās sezona notiek rudenī, parasti no oktobra līdz novembrim. Grūsnības periods ilgst 50—60 dienas, parasti piedzimst 2—4 kucēni. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Pirmos 3—4 mēnešus lapsēni pavada alā, šajā laikā māte tos zīda ar pienu. Bengālijas lapsas dzīves ilgums ir apmēram 6—8 gadi.
Cekule
Cekule var būt:
Kučuksu pils
Pils būvniecību pasūtīja sultāns Abdulmedžids I un šo pili projektēja armēņu arhitekti Garabets Amira Baljans ar dēlu Nigogajos Baljanu. Pils noformēta baroka stilā un tai ir divi stāvi. Pili pabeidza būvēt sultāna Mahmuda I valdīšanas laikā (1730—1754) viņa lielvezīrs Divittars Mehmeds pašā. To vēlāk turpināja lietot Selims III un Mahmuds II.
Sultāna Abdulaziza valdīšanas laikā ēkas fasāde tika smalkāk noformēta un atsevišķas būves dārzā tika nojauktas. Republikas pirmsākumos pili izmantoja dažādu valstu oficiālo viesu izmitināšanai. Pēc 1944. gada kapitālā remonta, Kučuksu pils ir atvērta tūristiem kā muzejs.
Zirgi
Zirgi (Equus) ir zirgu dzimtas (Equidae) ģints, kas apvieno zirgus, ēzeļus un zebras. Tos sauc par nepārnadžiem, tāpēc ka viņu ekstremitātēm ir attīstīts viens pirksts (trešais). Kopā ar tuvākajiem radiniekiem degunradžiem un tapiriem zirgus ierindo nepārnadžu (Perissodactyla) kārtā. Zirgu dzimtas dzīvnieki barojas ar zāli un krūmiem, dzīvo klajās vietās un ātri skrien, lai varētu aizbēgt no plēsējiem. Visi zirgu dzimtas pārstāvji ir ļoti sabiedriski dzīvnieki, dzīvo ģimenēs un apvienojas baros, dienas laikā veic lielus attālumus, meklēdami barību un ūdeni, vai arī lai paglābtos no kukaiņiem.
Nagi
Katra zirga pēda noslēdzas ar stipru, cietu raga nagu. Naga apakšpusē atrodas elastīgs spilventiņš, ko sauc par staru. Zirgam skrienot, naga stars mīkstina atsitienu pret zemi, bet ne tikai. Naga kapsula, kad pēda tiek nolikta uz zemes, uzņemot zirga svaru, izplešas, naga stars atspiežas pret zemi un kļūst par mehānisku asins sūkni, tas strādā kā vēl viena sirds. Mēdz teikt, ka zirgam ir 5 sirdis. Daba 50 miljonu gadu laikā ir izveidojusi dzīvnieku ar fenomenālām spējām izturēt milzīgas un ilgstošas slodzes.
Pakava negatīvā ietekme uz naga funkciju
Ja uz naga ir metāla pakavs, tad naga funkcijas ir traucētas, un tas nepiedalās asins sistēmas uzturēšanā. Mājas zirgs Equus caballus ir ieguvis dažādas nagu slimības, kas saistītas ar nebrīves apstākļiem. Šādu nagu slimību nav savvaļas zirgiem un mājas zirgiem, kuri tiek turēti apstākļos, kas tuvināti savvaļas zirgu videi — plašos ganību aplokos ar dažādas cietības seguma takām, piemēram, grants, šķembu, smilšu u.c. Zirgam dienas laikā ir jānoiet vairāki kilometri, lai nags pret dažādiem zemes segumiem varētu nodilt. Par ideālu tiek uzskatīts, ja zirgs varētu atrasties ganībās 24 stundas dienā 7 dienas nedēļā. Diemžēl lielākajai daļai mājas zirgu nav šādas iespējas, tādēļ cilvēkam ir jākopj un jāapgriež zirga nagi.
Cilvēki ir sākuši intensīvi apkalt zirga nagus kopš viduslaikiem. Zirgus sāka turēt šauros staļļos un amonjaks sabojāja zirga nagus. Vājo nagu problēma tika risināta ar metāla pakaviem, lai saskarē ar cietu ceļa segumu tie nediltu. Zirgam par postu pakavs kļuva par modi un zīmi augstam statusam sabiedrībā, kā arī viduslaikos nebija zinātnes, kas pētītu pakavu lietošanas ietekmi uz zirga veselību. Tikai pēdējos 20 gados veterinārā zinātne, pētot veselīgos un izturīgos savvaļas zirgu nagus, ir atšķetinājusi mājas zirgu nagu un citu veselības problēmu patiesos cēloņus.
Kauli un zobi
Zirgu dzimtas dzīvnieku skelets ir izveidojies tā, lai tas būtu izturīgs un dzīvnieks spētu ātri kustēties. Savvaļas zirgveidīgie klejo pa milzīgām teritorijām un, lai pasargātos no plēsoņām, tie ātri auļo. Lai arī to kauli ir gari un slaidi, tie nav pārāk viegli, citādi tie skriešanas laikā no pārslodzēm lūztu. Zirga galvaskauss ir pagarināts, un uz tā novietota zobu rinda zāles smalcināšanai. Kad piedzimst kumeļš, tas ir bez zobiem, taču drīz tam izšķiļas pirmie piena zobi. Piena zobi nekalpo ilgi un tos nomaina pastāvīgie zobi. Pieaugušam zirgam ir 36—40 zobi (atkarībā no dzimuma). Katrā žokļa pusē ir 6 dzerokļi un 3 griezējzobi. Ērzeļiem ir arī ilkņi, ar kuriem tie cīnās. Diviem ērzeļiem kaujoties, tie ar ilkņiem var nopietni pāršķelt viens otra ādu. Zobi zirgiem aug visu mūžu, tie, ēdot zāli, dilst. Ja mājas zirgs netiek ganīties, lai plūktu zāli, tad zobi izaug gari, sāk dilt nepareizi un ar savām asajām šķautnēm var savainot zirga vaigus no iekšpuses. Tādā gadījumā zirgs sāk slikti un maz ēst, un zobi izaug vēl garāki un nepareizāki. Pie mājas zirga, ja tas pamatā ēd sienu un spēkbarību, divas reizes gadā ir jāaicina veterinārārsts, lai apvīlētu zobus.
Komunikācija
Zirgi savā starpā komunicē trīs veidos — ar balsi, ar ķermeņa valodu, ar iekšējo enerģiju, un visi veidi tiek kombinēti savā starpā. Enerģijas ziņas ir tās, kuras tiek nodotas, koncentrējot uzmanību uz kādu konkrētu mērķi vai uzdevumu. Zirgi ir ļoti jutīgi uztvert šādas ziņas. Ja zirgu bars bēg no briesmām, tas, piemēram, pagriežas pa kreisi, visiem zirgiem griežoties vienlaicīgi. Baru parasti vada līderis, kas pieņem lēmumu, kurā virzienā skriet. Pārējie bara locekļi uzticas līderim un tam seko. Komunikācija nenotiek "pa ķēdīti", bars pagriežas vienlaicīgi un uzreiz kopā ar līderi.
Skočova
Skočova - pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz austrumiem no Cešinas pie Vislas upes. Priestera Sv. Jana Sarkandera (Jan Sarkander, 1526 - 1620) dzimtā pilsēta. 1919. gada 3. februārī pie pilsētas notika kauja starp Polijas un Čehoslovākijas spēkiem par kontroli pār Cešinas Silēziju.
Zirgi
Komunikācija
Galvenā valoda, ko lieto zirgi, ir ķermeņa valoda. Tā ir viņu ikdienas sazināšanās. Cilvēki vislabāk ir iemācījušies atpazīt ausu zīmes. Ja ausis zirgam ir brīvas, nesaspringtas, nolaidušās nedaudz uz sāniem, zirgs ir mierīgs un apmierināts ar dzīvi. Kad zirgi savā starpā spēlējas, ausis ir nedaudz vērstas atpakaļ, tas nozīmē, ka zirgs ir noskaņots rotaļīgi. Ja ausis ir atglaustas, spēcīgi vērstas atpakaļ, piespiestas pie kakla, zirgs ir dusmīgs, agresīvs. Šādas ausis bieži kombinējas ar zobu atsegšanu un to rādīšanu. Ja ausis ir stāvus saslietas uz priekšu, zirgs ir uzmanīgs un cenšas saprast situāciju. Jo stāvākas ausis, jo spēcīgāk tās saslietas uz priekšu, jo satrauktāks un nervozāks ir zirgs. Bet zirgi runā viens ar otru ne tikai ar ausīm, viņi runā ar visu ķermeni. Atbrīvota viena no pakaļkājām, kakls un galva uz leju — zirgs ir atslābis un mierīgs. Augums saspringts, svars pārnests uz pakaļkājām, galva uzrauta augstu gaisā, acis nemirkšķinās — zirgs ir nobijies un gatavs bēgt vai cīnīties. Zirgi var būt viens pret otru diezgan fiziski rupji, lai ierādītu otram bara loceklim viņa vietu barā un nostiprinātu savas tiesības. Tie savā starpā spārdās, kož un dzenā viens otru.
Zirgi izmanto arī balss saziņas līdzekli. Parasti tas tiek darīts, lai brīdinātu par briesmām, lai izaicinātu sāncensi uz kauju, tomēr balss saziņa tiek lietota arī, lai sasveicinātos no liela attāluma, lai ķēve sasauktu kumeļu.
Gulēšanas ieradumi
Guļot ciešajā miegā, zirgs ir atgūlies pilnībā zemē, kakls un galva ir uz zemes, acis ir cieši ciet, visas četras tā kājas ir izstieptas uz sāniem. Šādā stāvoklī zirgs ir pilnībā atslēdzies, tā miegs ir tikpat dziļš kā cilvēkam, zirgam paiet kāds brīdis, lai pamostos no miega un pieceltos kājās. Tādēļ zirgi nekad neguļ bez sargiem. Pat stallī, kur zirgi nevar redzēt viens otru, nakts laikā vienmēr viens zirgs stāvēs kājās, kamēr pārējie guļ, un sargs nogulsies tikai tad, kad kāds cits piecelsies. Jaunie kumeļi ļoti daudz guļ ciešajā miegā, bet pieaugušie zirgi ciešajā miegā guļ salīdzinoši īsu brīdi. Ja zirgs ilgstoši nevar atļauties aizmigt ciešajā miegā, tad tas nespēj atpūsties un kļūst nervozs.
Pirmie zirgi
Zirgu dzimtas pārstāvji - zirgi, ēzeļi un zebras attīstījās no kopīgiem pirmzirgiem — eohipiem, kas nozīmē rītausmas zirgi. Tie dzīvoja eocēnā, vairāk nekā pirms 54 miljoniem gadu. Mūsu dienās eohipiem ir dots jauns nosaukums hirakotēriji (Hyracotherium). Pirmatnējie zirgi bija ļoti neliela auguma, tikai 35 cm augsti. Šāda dzīvnieka kaulus pirmo reizi 1841. gadā atklāja paleontologs Ričards Ovens. Mazais zirdziņš ar nelielo galvu un sakumpušo muguru dzīvoja mežos un pārtika no lapām un krūmiem. Šī zirga priekškājām bija četri pirksti, bet pakaļkājām — trīs, un viņa pēdas vairāk līdzinājās suņa ķepām nekā mūsdienu zirga pēdām. Tas dzīvoja Ziemeļamerikas teritorijā. Pagāja vairāki miljoni gadu, līdz pirmzirgs attīstījās par zirgu, kura visām kājām bija trīs pirksti (Mesohippus), bet vēlāk tikai viens pirksts. Miocēna beigās pirms 20 miljoniem gadu Ziemeļamerikas mežu vietā radās pļavas. Pielāgojoties jaunajiem vides apstākļiem, senajiem zirgiem attīstījās garākas kājas, samazinājās zemi skarošo pirkstu skaits. Tas ļāva zirgiem ātrāk pārvietoties, meklējot ganības un bēgot no plēsoņām. Pirmais zālēdājs zirgs bija merihips (Merychippus). Tā vietā nāca pliohips (Pliohippus) — pirmais vienpirksta zirgs. No šī zirga pleistocēnā apmēram pirms 2 miljoniem gadu izveidojās Equus ģints.
Pliohipi no Ziemeļamerikas ieceļoja Austrumāzijā, tā kā kontinenti bija savienoti ar ledu. Tad tie sasniedza Eiropu un beidzot arī Āfriku. Tā kā beidzās Ledus laikmets, tad ledus tilts starp Ziemeļameriku un Austrumāziju izkusa, izolējot Ziemeļameriku un tās zirgus. Zinātniekiem nav skaidrojuma, kas notika ar zirgiem Amerikas kontinentā, kas bija seno zirgu dzimtene, bet ir zināms, ka tie izzuda apmēram pirms 10 000 gadu. Amerikas kontinentā zirgi atgriezās tikai 16. gadsimtā kopā ar spāņu konkistadoriem.
Hibrīdie zirgi
Zirgu dažādās sugas savā starpā var radīt pēcnācējus, bet lielākā daļa no tiem parasti ir neauglīgi. Ir zināmi šādi hibrīdie krustojumi: mūlis, kas ir krustojums starp mājas ēzeļa tēviņu un mājas zirga ķēvi. Mūļi ir ļoti iecienīti darba dzīvnieki jomās, kur ir nepieciešama izturība, labas darba spējas un drošas gaitas, piemēram, kalnos. Hinniji ir krustojums starp ēzeļmāti un mājas zirga ērzeli. Tiek uzskatīts, ka šāds krustojums ir mazāk izturīgs kā mūļi, parasti tie ir mazāki augumā un mazāk pieticīgi. Zedonks ir krustojums starp ēzeli un zebru. Zonijs — zebra ar poniju. Zebrula — zebras tēviņš ar mājas zirga ķēvi. Jebkurus krustojumus ar zebrām sauc par zebroīdiem.
Sistemātika
(†) — izmirusi organismu grupa
Jānis Kols
Jānis Kols (dzimis Alūksnē) ir latviešu uzņēmējs un bijušais Latvijas Bobsleja un skeletona federācijas prezidents.
Absolvējis Alūksnes 1. vidusskolu un Rīgas Tehniskās universitātes Enerģētikas fakultāti. Laikā no 1987. līdz 1989. gadam bijis galvenā inženiera vietnieks uzņēmumā "Rīgas Mehanizētā kolonna", vēlāk bijis uzņēmuma LATESA Vācijas filiāles vadītājs (1989—1991). Bijis uzņēmuma "Latvijas energoceltnieks" (LEC) īpašnieks (no 1992. gada), kuru 2007. gadā pārdeva. Pašreiz ir SIA "Woltec" akcionārs un padomes loceklis.
2006. gada maijā J. Kols tika ievēlēts par Latvijas Bobsleja un skeletona federācijas prezidentu. 2012. gada septembrī viņš tika nominēts Latvijas Olimpiskās komitejas prezidenta amatam, taču vēlēšanās zaudēja tobrīdējam LOK prezidentam Aldonam Vrubļevskim. No 2013. līdz 2014. gadam bija Latvijas Republikas izglītības un zinātnes ministra padomnieks sporta jautājumos. No 2016. līdz 2018. gadam bijis Latvijas Republikas Kultūras ministra padomnieks. Ir Latvijas Olimpiskās komitejas izpildkomitejas loceklis.
Vēl pirms amata termiņa beigām Jānis Kols atzina, ka uz prezidenta vietu federācijā 2022. gadā vairs nekandidēs. Viņš atzinīgi vērtēja paveikto, kamēr ieņēma attiecīgo amatu, izceļot, ka 16 gadu laikā bobslejā vien tika izcīnītas 152 medaļas. 2022. gada augustā Latvijas Bobsleja un skeletona federācijas prezidenta amatā tika ievēlēts Rīgas brīvostas pārvaldnieks Ansis Zeltiņš.
J. Kola dēls Rihards Kols darbojas politikā un ir ievēlēts 12., 13. un 14. Saeimas sasaukumā no Nacionālās apvienības.
Dzīvnieku migrācija
Migrācija ir dzīvu organismu pārvietošanās no viena bioma uz citu. Vairumā gadījumu organismi migrē, izvairoties no lokāla pārtikas trūkuma, ko izraisa nelabvēlīgi ārējie un iekšējie apstākļi vai pārapdzīvotība. Daudzu sugu dzīvnieki, piemēram, vairāku sugu zivis, migrē uz noteiktām vietām, lai pārotos.
Emu
Emu (Dromaius novaehollandiae) ir liela auguma kazuāru dzimtas (Casuariidae) Austrālijā dzīvojoša putnu suga, kas ir vienīgā emu ģintī (Dromaius). Kopējā populācija mūsdienās ir apmēram 625 000—725 000 īpatņi. Izdala četras pasugas, no kurām mūsdienās dzīvojoša ir tikai viena.
Emu var sastapt gandrīz visā Austrālijas kontinentā, tomēr tas izvairās no blīvi apdzīvotām vietām, bieziem mežiem un ļoti sausām teritorijām. Pēc eiropiešu ierašanās Austrālijā un Tasmanijā 1788. gadā Tasmanijas emu drīz vien izmira. Arī Kinga un Ķenguru salās emu ir izmiris. Cilvēks ir iespaidojis arī kontinenta emu dzīvi, izspiežot to no Austrālijas austrumu krasta. Toties paplašinoties lauksaimniecības zemēm, iekārtojot irigācijas sistēmas, emu ir sācis dzīvot daudz sausākos reģionos. Mūsdienās zemnieki audzē emu, lai iegūtu to gaļu, olas, taukus un ādu.
Izskats
Emu ir Austrālijas lielākais putns, kā arī tas ir pasaulē otrs lielākais putns uzreiz aiz strausa. Tā augstums var sasniegt 2 metrus, bet parasti ir 1,5—1,9 m, plecos tā augstums ir 1—1,3 m. Emu svars ir 18—48 kg.
Uzvedība
Emu var skriet ar 50 km/h, bet parasti tas skrien lēnākā, ekonomiskākā, rikšojošā gaitā. Tas ir nepārtraukti migrējošs putns, un noskrien garas distances, meklējot barību. Emu barojas ar dažādiem augiem un kukaiņiem. Karstā laikā emu elso, lai atvēsinātos un pazeminātu ķermeņa temperatūru.
Emu sazinās ar saucieniem, kas atgādina dunoņu, bungošanu vai ņurdēšanu, un tos var sadzirdēt pat 2 km attālumā. Parasti emu ceļo pa pāriem, bet reizēm barības meklējumos, emu izveido lielus barus. Emu ceļošanai Austrālijas rietumos ir sezonas raksturs. Vasarā tie ceļo uz ziemeļiem, ziemā uz dienvidiem. Austrumos emu nav šāds ceļošanas ieradums. Ja nepieciešams, emu var peldēt. Ir novērots, ka emu mēdz diedelēt ēdienu no nelielām cilvēku grupām. Bet cilvēkiem ir jāuzmanās no emu, jo tie var būt diezgan agresīvi bez iemesla.
Barība
Emu ir aktīvs dienas laikā. Tie barojas ar dažādiem augiem un kukaiņiem: sienāžiem, circeņiem, bizbizmārītēm, tauriņu kāpuriem, kodēm un skudrām. Emu uzlasa arī dažādus akmeņus, lai labāk sagremotos augu šķiedras.
Vairošanās
Vasaras laikā emu veido pārus, un pāris paliek kopā apmēram 5 mēnešus. Riesta laikā tēviņiem ir hormonālas izmaiņas, tiem zūd apetīte, un tie izveido uz zemes vienkāršas ligzdas, kas tiek iekārtotas iedobēs, un ir daļēji iedziļinātas zemē. Ligzda tiek veidota no zariem, zāles un lapām. Mātīte ligzdā izdēj 11—20 olas. Tās ir tumši zaļas, lielas un ar biezu čaumalu. Ola sver 700—900 g, tās lielums ir 134 mm garumā un 89 mm platumā, vienu emu olu var salīdzināt ar 10—12 vistu olām.
Tēviņi sāk perēt olas uzreiz pēc tam, kad mātīte ir izdējusi pirmo olu. Uzsākot perēšanu, emu tēviņš vairs ligzdu nepamet, līdz ar to pārstāj ēst, dzert un izkārnīties, iztiekot no saviem iepriekš uzkrātajiem zemādas taukiem vai no tā, ko var aizsniegt ar knābi blakus ligzdai. Viņš tikai pieceļas, lai apgrozītu olas. Olas tie apgrozītas kādas 10 reizes dienā. Olas tiek perētas 8 nedēļas. Šo nedēļu laikā tēviņš zaudē trešo daļu no sava svara. Līdzko mātīte ir pārstājusi dēt ligzdā olas un tēviņš sācis cītīgi perēt, lielākā daļa no mātītēm pamet ligzdu un sapārojas ar citu tēviņu un piedēj nākamo ligzdu ar olām. Tomēr dažas mātītes paliek pirmās ligzdas tuvumā un sagaida mazuļu izšķilšanos. Labā sezonā emu mātīte piedēj trīs ligzdas.
Olu perēšana aizņem 56 dienas. Tēviņš pārstāj perēt īsi pirms mazuļi sāk šķilties. Tikko izšķīlušies emu cāļi ir uzreiz aktīvi un ligzdu pamet pēc dažām dienām. Tie ir apmēram 12 cm augsti un sver 5 kg. To apspalvojums ir kontrastaini svītrains: brūns ar krēmīgi baltu, kas labi sapludina mazuli ar apkārtējo vidi, to noslēpjot ienaidniekiem. Pēc trīs mēnešiem mazuļi iegūst pieauguša putna apspalvojumu. Tēviņš paliek kopā ar mazuļiem 7 mēnešus, sargājot tos un apmācot, kā atrast barību. Emu cāļi aug ātri, un tie ir pieauguši 5—6 mēnešu vecumā. Bieži jaunie emu kopā ar tēvu pavada vēl nākamos 6 mēnešus līdz nākamajam riestam. Savvaļā emu dzīvo 10—20 gadus.
Sistemātika
Emu ir 4 pasugas:
Torress
Torress (es vai Torrez — 'torņi'; sieviešu dzimtē Torresa) ir spāņu cilmes uzvārds, kam portugāļu valodā sastopams līdzīgs uzvārds ar tādu pašu cilmi — Torrešs (pt). Cilvēki ar šo uzvārdu:
Perpiņāna
Perpiņāna (fr) vai Perpiņa (ca) ir pilsēta Francijas dienvidaustrumos, Langdokas-Rusijonas reģionā, Austrumpireneju departamenta centrs. Šī pilsēta atrodas 30 kilometrus uz ziemeļiem no Spānijas robežas un 70 kilometrus uz dienvidiem no Narbonnas.
Čerenkova—Vavilova starojums
Čerenkova—Vavilova starojums jeb Čerenkova starojums ir elektromagnētiskais starojums, kas rodas, lādētām daļiņām kustoties vidē ar ātrumu, kas pārsniedz gaismas izplatīšanās ātrumu šajā vidē. Tas novērojams kā zilgans starojums, piemēram, kodolreaktoros, kur no kodoldegvielas ar lielu ātrumu cauri caurspīdīgam ūdens slānim izplatās lādētas daļiņas.
Atklāšanas vēsture
Čerenkova—Vavilova starojumu 1934. gadā atklāja padomju fiziķis Pāvels Čerenkovs, kurš strādāja Sergeja Vavilova vadībā. Veicot eksperimentus luminiscences izpētei, Čerenkovs apstaroja caurspīdīgu šķidrumu ar gamma stariem un novēroja šķidrumā zilganu starojumu. Tika noskaidrots, ka to bija izraisījuši gamma starojuma ietekmē no šķidruma atomiem izsistie elektroni. Šo elektronu ātrums bija lielāks par gaismas ātrumu attiecīgajā šķidrumā. Čerenkovs izpētīja starojuma īpašības, kas izrādījās atšķirīgas no luminiscencei raksturīgajām. Līdz ar to varēja secināt, ka atklāts jauna veida starojums. 1937. gadā šo parādību teorētiski izskaidroja Igors Tamms un Iļja Franks, balstoties uz Einšteina Speciālo relativitātes teoriju. 1946. gadā Vavilovs, Čerenkovs, Tamms un Franks par parādības atklāšanu un izskaidrošanu saņēma Staļina prēmiju. 1958. gadā Čerenkovs, Tamms un Franks par kopējo ieguldījumu saņēma Nobela prēmiju fizikā.
Fizikālais pamatojums
Saskaņā ar klasisko elektromagnētisma teoriju gaismas ātrums c ir maksimālais iespējamais ātrums dabā. Bet tā tas ir tikai vakuumā. Caurspīdīgā vidē, piemēram, ūdenī, gaismas izplatīšanās ātrums ir tikai 0,75c. Tādējādi iespējams, ka sevišķi ātras lādētas daļiņas (piemēram, elektroni, kas nāk no kodolreaktora vai ir paātrināti daļiņu paātrinātājā), pārvietojas ūdenī ar lielāku ātrumu nekā gaisma šajā vidē.
Pārvietojoties vidē, elektriski lādētās daļiņas ietekmē elektromagnētisko lauku. Daļiņas elektriskais lauks izsauc vides elektrisko polarizāciju. Ja daļiņas ātrums ir pietiekoši liels, tad vides atomiem nodotā enerģija tiek izstarota koherenta triecienviļņa veidā.
Daļiņu izraisītā Čerenkova starojuma frekvenču spektrs tiek aprēķināts ar Franka—Tamma formulu. Starojuma spektrs ir nepārtraukts, lielākā daļa atrodas spektra ultravioletajā daļā. Tomēr daļa starojuma ir arī redzamās gaismas zilajā daļā.