cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kukaiņi
Elpošana un asinsrite
Gaiss tiek uzņemts caur ķermeņa sānos esošajām elpatverēm (līdz 10 pāriem: 2 pāri krūtīs, 8 vēderā), kas savienotas ar trahejām. Dažiem ūdenī dzīvojošiem kukaiņu kāpuriem ir žaunām līdzīgi orgāni, kas spēj uzņemt ūdenī esošo skābekli, bet citiem ūdens kukaiņiem jāpaceļas līdz ūdens virsmai, lai ieelpotu. Atkarībā no kukaiņu veida pastāv vairāki veidi, kā notiek gāzu (skābeklis — ogļskābā gāze) apmaiņa ķermenī. Tā var būt nepārtraukta — skābeklis tiek uzņemts un ogļskābā gāze izvadīta nepārtrauktā ciklā. Tā var būt arī pārtraukta — kukainis uzņem skābekli, kad ir aktīvs un izdala ogļskābo gāzi, kad ir miera stāvoklī. Difūzā gāzu apmaiņa ir vienkāršāks nepārtraukts gāzu apmaiņas veids, kas notiek, gāzēm vienkārši uzsūcoties ķermenī, nevis skābeklim ieplūstot ar iesūkšanas paņēmienu.
Elpošanas sistēma ir galvenais faktors, kas nosaka kukaiņa lielumu. Jo kukainis ir lielāks, jo šāda vienkārša elpošanas sistēma kļūst arvien mazāk efektīva. Tieši tādēļ pat vissmagākie kukaiņi sver mazāk par 100 g. Jo gaisā ir lielāks skābekļa daudzums, jo kukaiņi var izaugt lielāki.
Vairošanās orgāni
Tēviņu vairošanās orgāni ir sēklinieki, spermas vadi, spermas pūslītis un kopulācijas aparāts. Lielākajai daļai tēviņu ir pāris sēklinieku, kas atrodas ķermeņa dobumā starp trahejām un ķermeņa taukiem.
Vairošanās
Kukaiņi galvenokārt vairojas dzimumiski, dējot apaugļotas olas. Daudziem raksturīga arī partenoģenēze (vairošanās ar neapaugļotām olām), bet daži ir dzīvdzemdētāji. Turklāt vieni un tie paši kukaiņi spēj vairoties gan dzimumiski, gan ar partenoģenēzi. Kukaiņi attīstās ar pārvēršanos. Mēdz būt attīstība ar pilnīgu pārvēršanos (attīstībā ir 4 stadijas — ola, kāpurs, kūniņa un imago) un attīstība ar nepilnīgu pārvēršanos (no oliņas izšķiļas nimfa, kas ārēji ir līdzīga pieaugušajam īpatnim, tikai ir par to daudz mazāka, arī spārni attīstās, nimfai lēnām pieaugot par imago). Nepilnīga pārvēršanās raksturīga zemāk organizētiem kukaiņiem, piemēram, taisnspārņiem, spārēm, blaktīm.
Kukaiņiem var būt dažādas īpašības: polimorfisms, dzimumu dimorfisms, haploīdija, paedomorfoze, peramorfoze, kā arī ļoti retos gadījumos hermafrodītisms. Piemēram, haploīdija raksturīga bitēm un lapsenēm. Šiem kukaiņiem pēcnācēju dzimumu nosaka hromosomu skaits šūnā. Polimorfisms izpaužas kukaiņiem, kuriem var būt dažādas morfas vai formas, piemēram, garspārnu sienāzim (Amblycorypha oblongifolia) ir četras dažādas morfas — zaļa, rozā un dzeltena vai rudi brūna. Dažas kukaiņu sugas fenotipu, kas parasti ir novērojams tikai jauniem, nenobriedušiem kukaiņiem, saglabā arī pieaugot. To sauc par paedomorfozi. Peramorfozē notiek pretējais process, pieaugot kukaiņi iegūst jaunas, atšķirīgas īpašības. Daudziem kukaiņiem raksturīgs dzimumu dimorfisms — mātītei un tēviņam ir atšķirīgas ārējās pazīmes.
Kopumā kukaiņi ir pielāgojušies dzīvei visdažādākos apstākļos, arī aukstumā un sausumā. Daži mērenās joslas kukaiņi spēj saglabāt aktivitāti arī ziemā, bet citi migrē uz vietām ar labvēlīgāku klimatu vai pārziemo, guļot ziemas miegu. Arī to olas, kūniņas un kāpuri spēj izdzīvot šādos apstākļos. Kukaiņiem gada laikā var būt viena, divas vai arī vairākas jaunās paaudzes.
Olas stadija
Vairums kukaiņu izšķiļas no olām, kurās notiek apaugļošanās un embrija attīstība. To ieskauj apvalks, kas veidots no mātes audiem. Lielākajai daļai kukaiņu olas ir sausuma izturīgas, jo zem ārējā apvalka no embrija audiem attīstās divas papildu membrānas (amnija membrāna un serozā membrāna). Serozā membrāna rada kutikulu, kas bagāta ar hitīnu, tādējādi pasargājot embriju no olas izžūšanas.
Tomēr mušu sekcijas Schizophora kukaiņiem serozā daļa neattīstās. Tādēļ tie olas dēj mitrās vietas, piemēram, trūdošos audos. Dažām kukaiņu sugām, piemēram, Argentīnas prusakam (Blaptica dubia) embrija attīstība olā noris mātes organismā. Līdzko olas ir izdētas, kāpuri ir gatavi izšķilties. Toties vaboļprusaki (Diploptera) ir dzīvdzemdētāji, un embrija attīstība olā, kā arī kāpura izšķilšanās no tās noris mātes organismā. Ir arī kukaiņu sugas, piemēram, parazītlapsenes, kurām piemīt poliembrionalitāti — viena apaugļota ola attīstās daudzos atsevišķos embrijos.
Pārvēršanās
Visiem kukaiņiem bioloģiskā attīstība noris ar pārvēršanos. Tai ir divi veidi: pilnā pārvēršanās un nepilnā pārvēršanās.
Pilnā pārvēršanās
Pilnā pārvēršanās ir kukaiņa attīstība ar četrām stadijām — olas, kāpura, kūniņas un imago stadija. Mātīte izdēj olas, pēc tam no olām izšķiļas kāpuri, kas ārēji atgādina tārpus. Kāpurs barojas un aug, līdz kļūst par kūniņu. Šo stadiju raksturo ierobežots kustīgums vai arī kūniņa kļūst par noslēgtu, nekustīgu kokonu. Kopumā kūniņai var būt trīs tipi: atklāta kūniņa, segta kūniņa un slēpta kūniņa.
Kūniņas stadijas laikā ar kāpuru notiek ievērojamas izmaiņas. Iznākot no kūniņas, tas ir kļuvis par pieaugušu īpatni. Vieni no pazīstamākajiem pilnas pārvērtības kukaiņiem ir tauriņi, lai gan šāds attīstības veids ir raksturīgs daudziem kukaiņiem.
Nepilnā pārvēršanās
Nepilnā pārvēršanās ir kukaiņa attīstības veids ar trīs stadijām — olas, kāpura un pieauguša īpatņa stadija. Šajā attīstības veidā nav kūniņas stadijas. Atšķirībā no pilnas pārvērtības kukaiņa tārpveidīgā kāpura nepilnas pārvērtības kukaiņa kāpurs ārēji līdzinās pieaugušam īpatnim. Tikai tas ir ļoti maziņš, kā arī tam nav spārnu. To sauc par nimfu (spāru kāpuru par najādu).
Nimfai augot, pārmaiņas notiek pakāpeniski. Līdzīgi kā pieaugušajam īpatnim, nimfai ir eksoskelets. Tā kā eksoskelets neaug un nestiepjas nimfai līdzi, tā to nomet, kad tas kļuvis par šauru un mazu. Nomešanas process sākas, kad kukaiņa epiderma izdala jaunu epikutikulu vecā eksoskeleta iekšpusē. Kad jaunā epikutikula ir izveidojusies, epiderma izdala enzīmu maisījumu, kas noārda endokutikulu, tādējādi veco kutikulu atdalot no ķermeņa. Pēc tam nimfa uzbriest, uzņemot lielu daudzumu ūdens vai gaisa, un vecā kutikula pārplīst vietā, kur tā ir visplānākā. Pēc katras eksoskeleta nomaiņas nimfa kļūst arvien lielāka un līdzīgāka pieaugušam īpatnim.
Maņas un komunikācija
Pastāv samērā izteikta redzes — kairinājumu uztveršanas jutīguma (gan ķīmiskā, gan mehāniskā) savstarpējās attiecības tendence: lielākajai daļai kukaiņu ar labi attīstītu redzi ir samazināti taustekļi, ar kuriem uztver kairinājumus, un otrādi. Skaņas uztveršanas mehānisms dažādiem kukaiņiem var būt atšķirīgs, bet kopumā kukaiņi, kuri spēj radīt skaņu, to spēj arī uztvert. Turklāt kukaiņi dzird skaņu tikai noteiktā frekvencē, kurā paši spēj to radīt. Dažas plēsīgās un parazītkukaiņu sugas atpazīst arī savu upuru vai pārnēsātājorganismu radītās skaņas. Savukārt kukaiņiem, kas sūc asinis, ir īpaši maņu orgāni, kas uztver infrasarkano starojumu.
Bioluminiscentā spīdēšana
Dažas kukaiņu sugas, piemēram, ūdenslēcastes, baltās kolembolas, sēņodiņi, spīdvaboles un sprakšķi ir bioluminiscenti. Vispazīstamākie no šīs grupas ir jāņtārpiņi no spīdvaboļu dzimtas. Dažas sugas spēj kontrolēt savu spīdēšanu, radot zibšņus. Bioluminiscentās spīdēšanas iemesli dažādām sugām ir atšķirīgi. Dažas to izmanto, lai pievilinātu pretējo dzimumu, citas, lai pievilinātu upuri.
Skaņas un dzirde
Komunikācijas nolūkos daļa kukaiņu spēj radīt skaņas un tās dzirdēt. Daži kukaiņi, piemēram, tomātu pūcītes (Helicoverpa zea) un sfingi (Sphingidae) spēj dzirdēt ultraskaņu un aktīvi rīkoties, kad tie sajūt, ka ir pievērsuši sikspārņu uzmanību. Dažas kožu sugas rada ultraskaņas klikšķus, ar kuriem tās brīdina sikspārņus par to, ka tās viņiem ir negaršīgas. Līdzīgi tiek izmantota krāsa, lai brīdinātu dienas plēsējus, kuru galvenā maņa ir redze, par īpatņa negaršīgumu. Ir arī dažas "garšīgās kožu" sugas, kas iemācījušās atdarināt "negaršīgo" kožu" radītās skaņas, tādējādi cenšoties sevi pasargāt no sikspārņu uzbrukuma.
Dažas kukaiņu sugas, piemēram, vaboles, plēvspārņi, dievlūdzēji un tīklspārņi, izmantojot ķermeņa kustības, spēj radīt ļoti zemas skaņas. Ar ļoti smalku struktūru palīdzību, kas atrodas uz īpatņa muskuļiem un locītavām, normāla skaļuma skaņa, kukainim kustoties, tiek daudzkārtīgi pastiprināta. Šīs skaņas tiek izmantotas, lai kontaktētos vai brīdinātu. Lielākajai daļai dzirdēt spējīgo kukaiņu ir timpānveida orgāni, ar kuriem tie uztver skaņas, kas izplatās pa gaisu. Dažas sugas no blakšu kārtas, piemēram, airētājblaktis, izmantojot skaņu, spēj sazināties zem ūdens.
Lielākā daļa kukaiņu sajūt virsmas vibrāciju, un tieši virsmas vibrāciju signāli tiek visbiežāk izmantoti savstarpējai komunikācijai. Kukaiņi parasti nespēj efektīvi radīt zemas frekvences skaņas, toties augsto frekvenču skaņas izzūd blīvi skanošā apkārtējā vidē. Tādēļ šādās vidēs dzīvojoši kukaiņi saziņai izmanto virsmu vibrāciju. Arī šie signāli tiek radīti visdažādākajos veidos.
Kukaiņu sociālā uzvedība
Vispazīstamākie sabiedriskie kukaiņi ir termīti, skudras, bites un lapsenes. Tie dzīvo lielās, labi organizētās kolonijās. Dažu sugu īpatņa loma kolonijā var būt ļoti kompleksa (šauri noteikta un vienlaicīgi cieši saistīta ar kopējo uzdevumu), turklāt īpatņi var būt ģenētiski līdzīgi, tādēļ šādas kolonijas mēdz uzskatīt par superorganismiem. Pastāv viedoklis, ka dažādāsmedus bišu sugas ir vienīgie bezmugurkaulnieki, kas attīstījuši abstraktu simbolu komunikācijas sistēmu. Noteikta uzvedība un kustības tiek izmantotas, lai nodotu specifisku informāciju par notiekošo apkārtējā vidē. Šajā komunikācijas sistēmā (sauktā arī par dejas valodu) bites dejas leņķis norāda relatīvo virzienu pret sauli, bet dejas garums lidojuma ilgumu.
Tikai kolonijās dzīvojošiem kukaiņiem piemīt patiesas spējas orientēties telpā un atgriezties mājās. Pēc vairāku kilometru lidojuma veikšanas tie spēj atgriezties uz nelielu (vien pāris mm platu) caurumu, blakus tūkstošiem citu identisku caurumu. Šis fenomens — filopatrija — kukaiņiem, kas pārziemo, dod spēju atcerēties kādu konkrētu vietu arī pēc gada. Dažas kukaiņu sugas, lai pārziemotu, sezonāli veic garas distances no vienas ģeogrāfiskās vietas uz otru, piemēram, Ziemeļamerikas monarhs (Danaus plexippus).
Rūpes par mazuļiem
Vairumam kukaiņu imago stadijā dzīves ilgums ir salīdzinoši īss. Tādējādi kukaiņi nenonāk ciešā saskarsmē viens ar otru, izņemot tos, kas pārojas vai sacenšas par sapārošanās iespējām. Tikai neliela daļa kukaiņu kaut kādā veidā rūpējas par saviem pēcnācējiem, cenšoties pasargāt olas, dažkārt turpinot sargāt pēcnācējus, līdz tie ir pieauguši. Daļa kukaiņu rūpējas par pēcnācējiem, būvējot ligzdu vai alu un tajā noglabājot barību, pēc tam virs tās izdējot olas. Šajos gadījumos pieaugušie īpatņi nekontaktējas ar augošajiem pēcnācējiem. Šādas rūpes par pēcnācējiem ir raksturīgas lielākajai daļai bišu un lapseņu sugu. Tikai augsti organizēti sabiedriskie kukaiņi būvē ligzdas (pūžņus), apsargā olas un ar barību nodrošina pēcnācējus visā to attīstības periodā.
Sistemātika
Kukaiņu klase (Insecta)
Kā kaitēkļi
Par kaitēkļiem tiek uzskatīti tie kukaiņi, kas parazitē uz cilvēkiem un dzīvniekiem (utis, blusas), pārnesā slimības (odi, mušas), bojā būvniecības konstrukcijas (termīti), iznīcina labību (siseņi). Entomologi bieži ir iesaistīti dažādu veidu kaitēkļu kontrolē, vācot datus pētniecības uzņēmumiem, kas izstrādā jaunus insekticīdus. Mūsdienās pieaug tendence attīstīties bioloģiskajām kaitēkļu apkarošanas vai biokontroles metodēm. Biokontrole izmanto vienu organismu, lai samazinātu populācijas blīvumu citiem organismiem (kaitēkļiem).
Neskatoties uz milzīgajām pūlēm un finansēm, kas tiek patērētas insekticīdu ražošanai, nākotnē tas var atspēlēties negatīvā veidā. Ja indes lieto pavirši, tās var iznīcināt jebkuru organismu, kukaiņu dabiskos ienaidniekus ieskaitot, piemēram, putnus, peles un citus kukaiņēdājus.
Labvēlīga ietekme
Ļoti daudzi kukaiņi ir derīgi un nepieciešami gan videi, gan cilvēkiem. Piemēram, lapsenes, bites, tauriņi, skudras un daudzi citi kaukaiņi apputeksnē ziedus. Turklāt kukaiņi būtiski palielina augu spēju apputeksnēties krusteniski (pārnēsājot ziedputekšņus no viena zieda uz otru), nodrošinot veselīgu kultūraugu attīstību. Skudras ne tikai apputeksnē ziedus, tās arī izplata augu sēklas, tādējādi vairojot vides daudzveidību. Kukaiņi cilvēku arī apgādā ar vērtīgiem produktiem, piemēram, medu, vasku, zīdu.
Uzturā
Trešdaļa pasaules cilvēku uzturā lieto kukaiņus. Dažās kultūrās atsevišķi kukaiņi tiek uzskatīti par īpašām delikatesēm, piemēram, ceptas cikādes Taizemē. Tomēr lielākajā daļā pasaules kukaiņus neēd. Neskatoties uz to, daudzos pārtikas produktos, jo īpaši graudos, kukaiņu klātbūtne ir nejauša, jo nav iespējams pilnībā novērst kaitēkļu esamību produktos.
Tā kā kukaiņu ir ļoti daudz un pasaulē kopumā ir pārtikas trūkums, Apvienoto Nāciju Organizācijas pārtikas un lauksaimniecības speciālisti uzskata, ka nākotnē kukaiņu ēšana visā pasaulē varētu kļūt par normālu ikdienas sastāvdaļu. Kukaiņiem ir augsts olbaltumvielu, minerālvielu un tauku saturs.
Kultūrā
Viens no nozīmīgākajiem reliģiskajiem un kultūras simboliem Senajā Ēģiptē, Senajā Grieķijā un citās pasaules kultūrās ir skarabejs. Senie ķīnieši cikādes uzskatīja par atdzimšanas un nemirstības simbolu. Austrālijas aborigēniem par klana (Arenti valodu grupa) totēmu kalpo medus skudras (Melophorus) un lielie, baltie akāciju urbēju (Endoxyla leucomochla) kāpuri. Toties Kalahari tuksneša bušmeņiem dievlūdzēji simbolizē radīšanu un pacietību.
Mario Kart Wii
Mario Kart Wii (マリオカートWii) ir Nintendo izstrādāta un Wii konsolei izdota kartingu ātrumsacīkšu spēle. Tā ir sērijas sestā spēle, ja neskaita divas arkādes spēles un vienu Mario Kart, kuru var iegūt pa brīvu. Spēli izdeva Japānā,  — Eiropā,  — Austrālijā un  — ASV.
Mario Kart Wii ir Nintendo DS konsolei izstrādātā Mario Kart DS turpinājums. Wii versijā ir iespējams braukt ar motocikliem un sacensties ar 12 pretiniekiem. Tāpat kā citās Mario Kart spēlēs, arī šajā spēlēm var izvēlēties no dažādiem Mario sērijas spēļu tēliem.
Baškīru valoda
Baškīru valoda (Башҡорт теле, Bašqort tele, ) ir tjurku valoda, kas pieder pie kipčaku valodu zara. Tajā lielākoties runā Pieurālu tauta baškīri. Visradnieciskākā ir tatāru valoda, ar ko ir daļējas fonētiskas un gramatiskas atšķirības. Baškīru valodā izšķir trīs dialektus — dienvidu, austrumu un ziemeļrietumu dialektu.
Baškīru valoda ir oficiālā un viena no sadzīves valodām Krievijas republikā Baškortostānā. Izplatīta arī Čeļabinskas, Orenburgas, Tjumeņas, Sverdlovskas, Kurgānas, Samaras un Saratovas apgabalā, kā arī Permas novadā, Tatarstānā un Udmurtijā. 2010. gadā bija aptuveni 1,25 miljoni baškīru valodas pratēju no kuriem, pēc 2010. gada tautas skaitīšanas datiem, Krievijā dzīvoja 1,15 miljoni baškīru valodas pratēju. No tiem 85% bija baškīri, 11% — tatāri, gandrīz 2% krievi.
Kauņas "VIČI-Aistės"
Kauņas "VIČI-Aistės" ir profesionāls basketbola klubs, kas bāzēts Kauņā, Lietuvā. Klubs ir dibināts 1961. gadā un gadu gaitā ir vairākkārt mainījis nosaukumu, kopš 2010. gada pārcēlies no Viļņas uz Kauņu.
Klubs startē Lietuvas sieviešu basketbola līgā, kur ir svinējis jau 11 uzvaras, un Baltijas sieviešu basketbola līgā, kur ir uzvarējis 10 reizes.
Jānis Fabriciuss
Jānis Fabriciuss ( — ) bija latviešu strēlnieks, Sarkanās armijas komisārs, kara un padomju politiskais darbinieks. Pirmais komandieris Sarkanajā Armijā, kurš apbalvots ar četriem Sarkanā Karoga ordeņiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1877. gadā Zlēku pagasta "Vangstreibējos" muižas kalpa Friča Fabriciusa ģimenē. Mācījās Ventspils pilsētas skolā, 1894. gadā pabeidza Rīgas Aleksandra ģimnāziju un no 1898. līdz 1901. gadam dienēja Krievijas impērijas armijā. Pēc dienesta strādāja par atslēdznieku V. Minuta mašīnbūves fabrikā Rīgā.1903. gadā iestājās Latviešu Sociāldemokrātiskajā Strādnieku partijā (LSDSP). 1904. gada februārī viņu apcietināja un notiesāja uz četriem gadiem katorgā ar izsūtījumu Jakutijā, pēc tam Sahalīnā (1913—1916).
Pēc Februāra revolūcijas viņam atļāva atgriezties no izsūtījuma un 1917. gada septembrī Fabriciusu ieskaitīja 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulkā. Pēc Oktobra revolūcijas Fabriciuss tika ievēlēts par šī pulka komitejas priekšsēdētāju. Piedalījās Krievijas 12. armijas revolucionāro komiteju un padomju izveidošanā. 1918. gada janvārī kļuva par Viskrievijas Centrālās izpildkomitejas (VCIK) biedru, darbojās militārajā sekcijā pie pirmo Sarkanās armijas vienību formēšanas, piedalījās Gdovas ieņemšanā. No 1918. gada jūnija bija Gdovas rajona komisārs, tad kļuva par Pleskavas revolucionārās kara komitejas priekšsēdētāju, piedalījās cīņās pret Bulaka-Belahoviča vienībām.
Latvijas brīvības cīņu sākumā vadījis Sarkanās armijas vienības pret Latvijas Pagaidu valdības spēkiem. 1918. gada decembra beigās Fabriciuss kā 2. Novgorodas strēlnieku divīzijas komisārs piedalījās Inčukalna kaujā pret Latvijas zemessardzi. No 1919. gada februāra kā 10. strēlnieku divīzijas komisārs piedalījās kaujās ar Igaunijas armiju.
Pēc kara beigām vadīja brigādi, bet no 1923. gada bija 2. Baltkrievijas divīzijas komandieris, pēc tam 17. strēlnieku korpusa komandieris. 1927. gadā ievēlēts par Vissavienības Komunistiskās (boļševiku) partijas (VK(b)P) Centrālās kontrolkomisijas (CKK) locekli. No 1928. gada maija Kaukāza armijas komandiera palīgs.
1929. gada 24. augustā gāja bojā jūrā netālu no Sočiem, glābjot avarējušas lidmašīnas pasažierus. Apbedīts Tbilisi.
The Wheelman
The Wheelman ir Midway Studios – Newcastle izstrādāta un Midway Studios kopā ar Ubisoft 2009. gadā izdota ātrumsacīkšu spēle PlayStation 3, Xbox 360 un PC platformām. Par spēles veidošanu paziņoja 2006. gada februārī.
1906. gads
1906. bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
1591. gads
1591. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
Dirižablis
Dirižablis (fr — 'vadāms' ) ir par gaisu vieglāks lidaparāts — aerostats ar dzinēju un vadības ierīcēm (spārnojumu). Lai dirižablis būtu vieglāk vadāms, tā korpuss ir garens, plūdlīnijas formas. Dirižabļiem parasti ir propelleru piedziņa. Dirižabļa korpuss piepildīts ar gāzi (parasti ūdeņradi vai hēliju, retāk metānu; ir arī dirižabļi, kuros cēlējspēku rada sakarsēts gaiss). Teorētiski iespējami arī vakuuma dirižabļi. Dirižabļa korpusam pievienota gondola pasažieru vai kravas pārvadāšanai. Dirižabļa spēka iekārta ir elektrodzinējs vai iekšdedzes dzinējs.
Pēc korpusa veida dirižabļus iedala mīkstajos dirižabļos (to korpuss pēc būtības ir īpašas formas gaisa balons), puscietajos un cietajos. Cietā korpusa cigārveida dirižabļus parasti saista ar dirižabļu konstruktora Ferdinanda fon Cepelīna vārdu un bieži dēvē par cepelīniem (dažreiz kļūdaini par cepelīnu sauc jebkuru dirižabli).
Vēsture
Par dirižabļa izgudrotāju tiek uzskatīts franču inženieris Žans Menjē (Jean-Baptiste Marie Charles Meusnier de la Place). Dirižabļu būvniecība uzplauka 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā. Tie plaši tika izmantoti pasažieru pārvadāšanai un militārām vajadzībām. Pirmā pasaules kara laikā no 1916. gada maija līdz 1917. gada decembrim Vaiņodē funkcionēja dirižabļu lidosta (de).
Periodā starp abiem pasaules kariem lidojums ar pasažieru dirižabli bija daudz komfortablāks, nekā ar toreizējām lidmašīnām. Par dirižabļu ēras norietu tiek uzskatīta dirižabļa "Hindenburgs" katastrofa 1937. gadā.
Mūsdienās dirižabļus lieto izklaides un reklāmas vajadzībām, tiek arī apsvērti kravu pārvadāšanas projekti ar dirižabļiem to ekoloģiskuma dēļ.
Aragoniešu valoda
Aragoniešu valoda (aragonés) ir romāņu saimes valoda, kurā runā no 10 līdz 20 tūkstošu Spānijas reģiona Aragonas ieleju iedzīvotāji.
1587. gads
1587. bija parastais gads, kas sākās ceturtdienā.
Graustu miljonārs
"Graustu miljonārs" (en) ir 2008. gadā izdota Apvienotās Karalistes filma, kuras režisors ir Denijs Boils. Filma uzņemta pēc indiešu autora Vikasa Svarupa 2005. gadā sarakstītās noveles O & A. Filmas darbība notiek Indijā 2006. gadā, kur Indijas variantā spēlei Gribi būt miljonārs? piedalās zēns no Mumbajas graustiem.
Filma iznāca ASV, taču Latvijā filmas pirmizrāde notika. Filma tika nominēta 10 Kinoakadēmijas balvām 2009. gadā, no kurām saņēma 8 balvas, to skaitā balvu par labāko filmu, labāko režiju un labāko adaptēto scenāriju. Filma saņēmusi lielākoties pozitīvas kritiķu atsauksmes.
Filmas skaņu celiņš
Filmas skaņu celiņu sacerēja A. R. Ramans. Tas tika izdots. Skaņu celiņš tika sakomponēts 2 nedēļu laikā, lai gan autors paredzēja sacerēt to 2 mēnešu laikā. Skaņu celiņš ir saņēmis daudz balvas, tai skaitā Amerikas Kinoakadēmijas balvu par labāko oriģinālmūziku un dziesma "Jai Ho" saņēma balvu kā "Labākā dziesma".
Londonā dzimušo uzskaitījums
Londonā dzimuši:
1909. gads
1909. gads bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Johans fon der Reke
Johans fon der Reke jeb Jānis Reke (, latīņu: Johannes von der Rekke; dzimis ap 1480; miris 1551) bija Livonijas ordeņa mestrs 1549.II-1551.18.V. Cēlies no fon der Rekes dzimtas.
Ville Peltonens
Ville Peltonens (fi, dzimis, Vantā, Somijā) ir bijušais somu hokejists, uzbrucējs. Karjeras laikā aizvadījis 382 spēles Nacionālajā hokeja līgā. Astoņas sezonas spēlējis arī Helsinku HIFK rindās. Somijas hokeja izlases rindās kļuvis par četru olimpisko spēļu un astoņu pasaules čempionāta medaļu ieguvēju. Kļuvis Somijas un Šveices čempionu hokejā. 2016. gadā uzņemts IIHF Slavas zālē.
Spēlētāja karjera
Savu profesionālā spēlētāja karjeru Ville uzsāka 1991. gadā, aizvadot 6 spēles SM līgas klubā HIFK. Tajā viņš aizvadīja vēl trīs sezonas. 1993. gada NHL draftā viņu, ar kopējo 58. numuru, draftēja Sanhosē "Sharks". 1995.-96. sezonu Peltonens iesāka jau Ziemeļamerikā — IHL kluba Kanzassitijas "Blades" sastāvā. Tiesa, sezonas gaitā viņš aizvadīja arī 30 spēles "Sharks" rindās. Nākamo sezonu viņš uzsāka AHL klubā Kentukī "Thoroughblades", bet sezonas gaitā 28 spēles aizvadīja arī "Sharks" rindās. 1997.-98. sezonā Peltonens devās atpakaļ uz Eiropu, visu sezonu aizvadot Zviedrijas Elitsērijas klubā HC Frolunda. 1998.-99. un 1999.-00. sezonu Peltonens aizvadīja NHL kluba Našvilas "Predators" rindās, bet tā kā 2000.-01. sezonā spēlēja vienīgi IHL klubā Milvaukī "Admirals", tad 2001.-02. sezonā Peltonens pievienojās SM līgas klubam Jokerit, kurā spēlēja arī 2002.-03. sezonā, 2002. gadā kļūstot par Somijas čempionu. No 2003. līdz 2005. gadam, Peltonens aizvadīja trīs sezonas Šveices hokeja līgas kluba HC Lugano rindās, 2004. gadā izcīnot Šveices čempiona titulu. Nākamās trīs sezonas Peltonens aizvadīja NHL kluba Floridas "Panthers" rindās, taču 2009.-10. sezonā bija KHL kluba Minskas "Dinamo" kapteinis. 2014. gada 7. martā Peltonens paziņoja, ka pēc 2013.-14. gada sezonas beigs savu spēlētāja karjeru.
Somijas hokeja izlases sastāvā Peltonens 13 Pasaules čempionātos, četrās Olimpiskajās spēlēs, kā arī divās Pasaules kausa izcīņās. Izlases sastāvā viņš ir kļuvis par 1995. gada Pasaules čempionu, četrkārtējo vicečempionu, kā arī trīs reizes ir izcīnījis bronzas medaļu. Viņš ir kļuvis arī par četrkārtēju Olimpisko spēļu medaļu ieguvēju. Peltonens bija Somijas karognesējs 2010. gada ziemas olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.
Mehāniskais spriegums
Mehāniskais spriegums ir fizikāls lielums, kurš raksturo ārējo spēku iedarbībā ķermenī radušos iekšējos spēkus. Pēc būtības spriegums ir spēka daudzums, kas darbojas uz laukuma vienību. Sprieguma mērvienība ir paskāls.
Sprieguma aprēķināšana
Mehānisko spriegumu vienkāršotā variantā var aprēķināt pēc šādas formulas:
Sprieguma tenzors
Lai pilnīgāk aprakstītu mehānisko spriegumu (arī gadījumos, kad uz aplūkojamo objektu pa dažādām asīm iedarbojas dažādi spēki), cietvielu mehānikā lieto sprieguma tenzoru, kas raksturo gan stiepi / spiedi, gan bīdi, gan vērpi, pat rotāciju pa visām trim asīm (trīsdimensionālam objektam). Sprieguma tenzors ir 3x3 matrica, kas iekļauj pielikto spēku normāles, kas izvietotas pa matricas diagonāli, un tangensiālās komponentes (sauktas arī par bīdes vektoriem). Ja pretējie pielikto spēku bīdes vektori ir vienādi, var uzskatīt, ka ķermenis nerotē. Pieņemot, ka rotācija nenotiek, unikālas paliek tikai 6 matricas komponentes (3 normāles un 3 bīdes vektori), kuras secīgi uzrakstītas rindā sauc par Voigta notāciju (par godu vācu fiziķim Voldemāram Voigtam (1850-1919)).
Analoģiski sprieguma tenzoram eksistē arī deformāciju tenzors, kas analoģiski raksturo ķermeņa deformāciju trīsdimensiju telpā. Izmantojot abus tenzorus, ir iespējams izvest Huka likumu trīs dimensijās.
Hermans fon Brigenejs
Dzīvesgājums
Dzimis ap 1475. gadu. Bija Livonijas ordeņa Rīgas pils komturs (Hauskomtur, 1513–1519 ), pēc tam Bauskas fogts (1519–1527). 1529. gadā viņu paaugstināja par Livonijas ordeņa landmaršalu (1529–1535), bet pēc Valtera fon Pletenberga nāves 1535. gadā kļuva par Livonijas ordeņa mestru.
Miris 1549. gada 5. februārī, apglabāts Cēsu Sv. Jāņa baznīcā.
Jukums Vācietis
Dzīvesgājums
Jukums Vācietis dzimis 1873. gada 11. novembrī Jaunlutriņu pagastā Jaunmuižas kalpa Jukuma Vācieša un viņa sievas Līzes daudzbērnu ģimenē. Mācījās Šķēdes pagasta skolā, Jaunmuižas skolā un Kuldīgas ministrijas skolā, līdztekus strādājot sērkociņu fabrikā "Vulkāns". 1891. gadā septembrī Jukums iestājās Rīgas apakšvirsnieku mācību bataljonā, pēc gada iestājās Viļņas junkuru karaskolā, ko beidza 1897. gadā un sāka dienēt Kauņas cietokšņa garnizonā. 1902. gadā Vācietis turpināja dienestu Rīgas unteroficieru bataljonā. 1904. gadā apprecējās ar Margaretu Kergeri, un viņiem piedzima trīs bērni — Irēna, Jukums un Vera. 1905. gadā Vācieti paaugstināja par štāba kapteini, un 1906. gadā viņš iestājās Nikolaja Ģenerālštāba akadēmijā Pēterburgā. Pēc tās beigšanas kapteinis Vācietis dienēja Kauņā un Daugavpilī, bet 1912. gadā kļuva par apakšpulkvedi un 102. Vjatkas kājnieku pulka bataljona komandieri Grodņā.
Absolūtā monarhija
Absolūtā monarhija ir monarhijas paveids, kad monarham (karalim, valdniekam, ķēniņam) ir neierobežota vara (politiskā, reliģiskā un saimnieciskā ziņā) un kad monarhs vienpersoniski gan valda, gan pieņem lēmumus. Valsts sasniedz visaugstāko centralizācijas pakāpi. No formāli juridiskā viedokļa raugoties, absolūtajā monarhijā valsts vadītājs (monarhs) koncentrē visu likumdošanas un izpildvaras varu savas rokās, patstāvīgi nosaka nodokļus un pārvalda valsts finanses.
Absolūtā monarhija Eiropā lielākoties bija no 16. līdz 18. gadsimtam. Šī valsts forma savu kulmināciju sasniedza Francijas karaļa Luija XIV laikā, kurš sistemātiski īstenoja savu slaveno kursu L'Etat c'est moi ("valsts esmu es").
Jukums Vācietis
Dzīvesgājums
Pēc Krievijas karaspēka atkāpšanās no Rīgas Vācietis 1917. gada novembrī tika iecelts par 12. armijas pavēlnieku un decembrī kā Revolucionārā lauka štāba pārvaldes priekšnieks sāka Sarkanās armijas organizēšanu. 1918. gada februārī viņš Baltkrievijā apspieda Dovbora-Musņicka 1. poļu korpusa sacelšanos. Pēc Brestļitovskas miera līguma parakstīšanos Vācietis 1918. gada aprīlī kļuva par latviešu strēlnieku divīzijas komandieri, kas 6.—7. jūlijā Maskavā apspieda kreiso eseru sacelšanos. 18. jūlijā viņu iecēla par Austrumu frontes pavēlnieku, bet 2. septembrī par pirmo Padomju Krievijas visu bruņoto spēku virspavēlnieku (главнокомандующий всеми Вооружёнными Силами РСФСР). Pēc Sarkanās armijas iebrukuma Latvijā 1919. gada janvārī viņu iecēla arī par Padomju Latvijas armijas virspavēlnieku, taču jau martā viņš tika atcelts no šī posteņa. Pēc vairākām militārām neveiksmēm 1919. gada 8. jūlijā Vācietis pēc kara un jūras lietu tautas komisāra Trocka rīkojuma tika atcelts no Krievijas bruņoto spēku virspavēlnieka amata sakarā ar aizdomām "par dalību kontrrevolucionārā baltgvardu organizācijā". Pēc izmeklēšanas Vācieti atbrīvoja un augustā piekomandēja Kara revolucionārajai padomei "sevišķi svarīgu uzdevumu izpildei". Saskaņā ar Pētera Dardzāna atmiņām pēc Krievijas pilsoņu kara beigām pulkvedis Jukums Vācietis, šķiroties no saviem bijušajiem virsniekiem, kad tie devušies atpakaļ uz atbrīvoto Latviju, esot teicis: "Pasakiet tiem tur dzimtenē, lai Dievs pasarga latviešu tautu un Latviju, ja kādreiz notiktu, ka izbadējušo, mežonīgo krievu masas iebruktu un ietu pāri Latvijai."
1921. gadā Vācieti iecēla par Sarkanās armijas Ģenerālštāba akadēmijas pasniedzēju, 1927. gadā par profesoru. Ģenerālštāba akadēmijā viņš lasīja kara vēstures, militāri sabiedriskās psiholoģijas kursu un uzrakstīja vairākas grāmatas. Savā darbā "Latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme" viņš parādīja, ka strēlnieki aizstāvējuši padomju varu tādēļ, ka tikai lielinieku uzvara deva iespēju Latvijai būt neatkarīgai. 1935. gadā Vācietim tika piešķirta 2. ranga armijas komandiera dienesta pakāpe (atbilst vēlākai ģenerālpulkveža pakāpei), bet 1937. gada 29. novembrī lekciju starpbrīdī viņš tika apcietināts. Spīdzināšanas un sišanas rezultātā Vācietis esot atzinies "kontrrevolucionāra apvērsuma gatavošanā" un dalībā "latviešu fašistiski teroristiskā spiegu organizācijā" kopā ar 20 augstām Sarkanās armijas militārpersonām, kā arī esot spiegojis Vācijas (no 1918.) un Latvijas (no 1921.) labā.
1938. gada 26. jūlijā Lielā terora laikā Staļins un Molotovs apstiprināja 138 apsūdzēto cilvēku nošaušanu, pēc kā 28. jūlijā PSRS Augstākās tiesas Augstākā kolēģija visiem piesprieda nāvessodu nošaujot, kas tajā pašā dienā tika izpildīts NKVD palīgsaimniecībā "Komunarka" Maskavā.
Reabilitēts 1957. gadā.
Sprediķis Piņķu baznīcā
Dienu pirms kaujas Smārdes iecirkņa frontē 1916. gada 17. jūlijā 5. Zemgales latviešu strēlnieku bataljona komandieris pulkvedis Jukums Vācietis lika saviem karavīriem pulcēties Piņķu Nikolaja baznīcā, kur mācītāja vietā noturēja sprediķi. Aleksandrs Čaks 1937.—1939. gadā rakstītajā poēmā "Mūžības skartie" ietvēra balādi "Sprediķis Piņķu baznīcā", kurā iemūžināja šo notikumu. Atmodas laikā pie baznīcas šim notikumam par godu atklāja piemiņas akmeni.
Longjērbīene
Vēsture
1896. gadā norvēģu kuģniecība Vesteraalens Dampskibsselskab organizēja tūrisma braucienus uz Špicbergenu un Hotellnesetas pussalā uzbūvēja viesnīcu. 1898.—1899. gada ziemā šeit pārziemoja divas ģimenes un Norvēģijas pasts ierīkoja šeit pasta nodaļu.
Amerikāņu uzņēmējs Džons Manro Longjirs Špicbergenu pirmoreiz apmeklēja 1901. gadā kā tūrists, kur sastapa akmeņogļu izlūkošanas ekspedīciju. 1903. gadā Longjirs atgriezās Špicbergenā un kopā ar savu partneri Frederiku Eijeru nopirka norvēģu koncesiju Adventfjorda rietumos. 1906. gadā Bostonā bāzētā Longjiram un Eijeram piederošā Arctic Coal Company sāka akmeņogļu ieguvi, kā arī izbūvēja piestātni un strādnieku apmetni. Kompānijai bija amerikāņu administrācija, bet strādnieki lielākoties bija norvēģi. Pilsētiņu līdz 1926. gadam dēvēja par Longjiru (Longyear City).
Otrā pasaules kara laikā arhipelāgs kļuva par stratēģiski svarīgu vietu Savienoto spēku apgādes maršrutu drošības nodrošināšanai. Norvēģijas emigrācijas valdība atteicās pieņemt arhipelāga apvienoto PSRS—Lielbritānijas okupāciju. 1941. gada 3. septembrī visi Svalbāras iedzīvotāji tika evakuēti uz Skotiju. Adventdālenē tika ierīkots neliels vācu garnizons ar lidlauku, kuru galvenais mērķis bija meteoroloģiskās informācijas nodrošināšana. 1943. gadā vācu karakuģi Tirpitz un Scharnhorst bombardēja Longjērbīeni, Barencburgu un Grumantu. Longjērbīenē neskartas palika tikai četras ēkas, kā arī Sverdrupbīene. Iedzīvotāji Longjērbīenē sāka atgriezties 1945. gada jūnijā.
1946. gadā tika uzcelts Nībīenes (Nybyen) ciemats līdzās Sverdrupbīenei. 1948. gadā akmeņogļu ieguve sasniedza pirmskara līmeni. 1949. gadā tika ierīkoti telefona sakara ir kontinentu, izmantojot radiosakaru staciju, kā arū uzbūvēta ferma piena govīm, cūkām un vistām. 1950. gadā sāka darboties vietējā radiostacija. 1959. gadā aviokompānija Braathens SAFE sāka neregulārus ziemas lidojumus uz Longjērbīeni, izmantojot Adventdālenē izbūvēto grunts skrejceļu. 1971. gadā tika atvērta jauna skola ar peldbaseinu. Pastāvīgais Longjēres lidosta tika atvērts 1975. gadā.
Tajā pat 1971. gadā tika nodibināta Svalbāras Padome, kurā tika ievēlēti vai nozīmēti 17 pie partijām nepiederoši locekļi no trijām grupām — SNSK darbiniekiem, valsts darbiniekiem un pārējiem. 1980. gados SNSK ieviestā Svalbāras vietējā nauda tika aizstāta ar Norvēģijas kronu. 1983. gadā SNSK pārcēla savu galveno ofisu no Bergenas uz Longjērbīeni. 1984. gadā Norvēģijas Lauksaimniecības universitāte izveidoja sēklu banku (vēlāk — Svalbāras Globālā sēklu glabātuve), bet 1993. gadā tika atvērts Svalbāras Universitātes Centrs, kur pirmajā semestrī studēja 30 studenti. 1995. gadā tūrisma popularizēšanais atvērta viesnīca Polar Hotel.
2002. gadā Svalbāras padomi aizstāja Longjērbīenes municipālā padome, kas pārņēma lielāko daļu rūpju par pilsētas infrastruktūru.
Ģeogrāfija
Longjērbīenē izvietojusies Nordenšelda Zemes ziemeļos Longjērdālenes ielejā. Rietumos no pilsētas paceļas līdz 481 m augstais Platobergeta masīvs, dienvidaustrumos — līdz 447 m augstais Grūvefjellets. Lielākā pilsētas daļa atrodas mazāk kā 100 metru virs jūras līmeņa. Lai arī pilsētā polārā diena ir no 19. aprīļa līdz 23. augustam, bet polārā nakts — no 27. oktobra līdz 14. februārim. Dēļ līdzās esošajiem kalniem, pilsētā sauli neredz līdz pat 8. martam. Klimatu Longjērbīenē ietekmē siltā Ziemeļatlantijas straume, kādēļ tas ir siltāks un mitrāks, nekā citur šādos platuma grādos. Vidējā vasaras temperatūra ir 3—7 °C, ziemā — no -11 līdz -13 °C. Maksimālā reģistrētā temperatūra ir 21,3 °C (1974. gada jūlijā), minimālā — -46,3 °C (1986. gada martā).
Pilsēta atrodas arktiskās tundras joslā ar tai raksturīgo ainavu. 1930. gadā iedzīvotāji atklāja, ka līķi, kas apglabāti pilsētas kapsētā, mūžīgā sasaluma dēļ nav sadalījušies. Kopš tā laika Svalbārā neviens netiek apglabāts. Mirušos apglabā citās Norvēģijas daļās.
Rajoni
Cauri pilsētai tekošā Longjērelvas upe, kas gada lielāko daļu ir aizsalusi, dala pilsētu divās daļās. Uz rietumiem no upes atrodas Bīkaija (Bykaia — ‘jaunā osta’), Šēomrodeta (Sjøområdet — ‘dīķa rajons’ — vecās ostas atrašanās vieta), Šēringa (Skjæringa — rajons, kurā atrodas gubernatora rezidence), Gamle Longjērbīene (Gamle Longyearbyen — ‘Vecā Longjērbīene’ — vieta, kur atrodas baznīca). Uz austrumiem no upes atrodas Šēskrentene (Sjøskrenten — upes deltas rajons), jaunais centrs (ieskaitot Radisson viesnīcu), Grūvedālene (Gruvedalen — ‘raktuvju ieleja’) un Lia (privātmāju rajons). Uz dienvidiem atrodas Haugena (Haugen — ‘kalns’, kurā atrodas pilsētas skola un sporta zāle). Tālāk uz dienvidiem atrodas Nībīenes ciemats.
Iedzīvotāji
No Longjērbīenes 2144 (2015) iedzīvotājiem aptuveni 40% ir norvēģi lielākoties no Ziemeļnorvēģijas. Ap 550 iedzīvotāju (25%) nav Norvēģijas pilsoņi, lielākoties no Taizemes, Zviedrijas, Krievijas un Ukrainas. Sakarā ar specifisko nodarbinātību (liela daļa nodarbināti kalnrūpniecībā), ap 55% iedzīvotāju ir vīrieši. Lielākā daļa ir vecumā no 25 līdz 44 gadi, gandrīz nav vecāku par 66 gadiem. Bērnu īpatsvars ir tuvu Norvēģijas vidējam līmenim, bet ievērojami mazāks ir pusaudžu īpatsvars.
Longjērbīenē novērojama liela iedzīvotāju mainība — vidēji ap 18—23% ik gadu. Vidēji iedzīvotāji dzīvo Longjērbīenē 6,3 gadus; norvēģi — 6,6 gadus, ārvalstnieki — 4,3 gadus. Apmēram ceturtā daļa dzīvo pilsētā ilgāku laiku un tiek uzskatīti par pastāvīgajiem iedzīvotājiem. Ārzemniekiem, lai noīrētu dzīvokli ir nepieciešams darba līgums. Nav pieejama sociālā palīdzība.
Tatjana Ščogoļeva
Tatjana Ščogoļeva (ru, pēclaulību uzvārds Kočarjana (Кочарян), dzimusi Maskavā, Krievijas PFSR, PSRS) ir krievu basketboliste, spēlē centra pozīcijā, Krievijas sieviešu basketbola valstsvienības dalībniece. Pašlaik (2010) pārstāv Vidnojes klubu Maskavas apgabala "SpartaK".
Pēc profesionālās karjeras beigām, 2013. gada 10. jūlija nozīmēta par Profesionālā basketbola kluba "Moscow Basketball Association" izpilddirektori.
Latvija 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
30px Džudo
Vīrieši
30px Modernā pieccīņa
Vīrieši
Sievietes
25px BMX
Vīrieši
Ferrari 125 S
Ferrari 125 S (zināms arī kā 125 vai 125 Sport) ir pirmais Ferrari markas ražotais automobilis. Lai arī pirmais Enco Ferrāri radītais automobilis ir 1940. gada Auto Avio Costruzioni 815, 125 S ir pirmais automobilis, kas nosaukts ražotāja vārdā un piedalījās Pjačencas sacīkšu aplī. Tāpat kā 815, šis ir sporta automobilis, bet atšķirībā no priekšgājēja, kas bija aprīkots ar no Fiat aizgūtu un pārbūvētu astoņu cilindru dzinēju, 125 S tika aprīkots ar V12 dzinēju. 125 S 1947. gadā nomainīja 159 S.
Latvija 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
25px Šoseja
Vīrieši
30px Svarcelšana
Vīrieši
Ferrari 125 S
Piekare un rāmis
125 S ir izmantots cauruļu rāmis, kas priekšā aprīkots ar dubulto piekari un šķērsām novietotu lokšņu atsperi un aizmugurējo piedziņas asi. Abi tilti aprīkoti ar hidrauliskajām tumuļu bremzēm.
Latvija 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
30px Šaušana
Vīrieši
30px Teniss
Vīrieši
30px Pludmales volejbols
Vīrieši
Veismane
Veismane (de, Weis(s)mann; vīriešu dzimtē Veismanis) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Velosipēds
Velosipēds (no fr, no la — 'ātrs' un pes — 'kāja, pēda') ir ar pedāļiem darbināms transportlīdzeklis. Ir dažādu veidu velosipēdi, pazīstamākie ir velosipēdi ar diviem riteņiem (divritenis), starp bērniem paredzētajiem velosipēdiem populāri ir arī varianti ar trīs riteņiem (trīsritenis).
Velosipēds ir radies 19. gadsimta Eiropā. Šodien pasaulē ir aptuveni miljards velosipēdu, kas pilda transporta funkcijas vairākos reģionos, īpaši Ķīnā un Nīderlandē. Tie tiek izmantoti kā aktīvās atpūtas inventārs un ir atraduši pielietojumu kā bērnu rotaļlietas, pieaugušo treniņu, militārais, policijas, sporta un kurjeru inventārs.
Tipiska velosipēda forma un komplektācija nav īpaši mainījusies, kopš tika radīts pirmais velosipēds, kuram pedāļus ar riteņiem savienoja ķēde. Tomēr daudzas svarīgas detaļas ir uzlabotas, īpaši ar moderno materiālu un datorizētās projektēšanas parādīšanos. Tas ir ļāvis pielāgot velosipēdu dažādiem velobraukšanas veidiem.
Auklas keramikas kultūra
Auklas keramikas kultūra jeb laivas cirvju kultūra bija 3. gadu tūkstotī p.m.ē. Latvijas teritorijā dominējusī jaunā akmens laikmeta (neolīta) iedzīvotāju kultūra, ko tradicionāli saista ar indoeiropiešu pirmvalodās runājošo tautu migrāciju uz Viduseiropu un Ziemeļeiropu. Auklas keramikas kultūras izplatības areālā pakāpeniski izveidojās ģermāņu valodas (Baltijas jūras rietumu un dienvidu piekrastē), baltu valodas (austrumu piekrastē), slāvu valodas (Dņepras baseinā), ķeltu valodas un romāņu valodas (Viduseiropā).
Vidusjūras piekrastē un Rietumeiropā tajā laikā mita basku un ligūru priekšteči, bet Ziemeļeiropas tundrā — sāmu priekšteči.
Nosaukums
Auklas keramikas kultūras nosaukums cēlies no rievotiem auklas iespieduma rakstiem uz māla traukiem, kas principiāli atšķīrās no iepriekš izmantotajiem ķemmes un bedrīšu rakstiem. Laivas cirvju kultūras vārds cēlies no laivas veida akmens cirvjiem, ko bieži apglabāja vīriešu kapos kā varas simbolu.
Kultūras iezīmes
Apbedījumi parasti savrupkapos zem uzkalniņiem, mirušie guldīti uz sāniem ar saliektām kājām. Sievietes apglabātas ar galvu uz austrumiem, bet vīrieši ar galvu uz rietumiem, tomēr vienmēr ar seju uz dienvidiem. Apmetnes atrastas samērā reti, kas vedina uz domām par nomadu dzīvesveidu. Tomēr ir norādes par attīstītu zemkopību un lopkopību. Kā galvenais vīriešu darbarīks un ierocis izmantots akmens cirvis-āmurs. Dzintars izmantots kā kulta akmens.
Apakšgrupas
Auklas keramikas kultūras reģionā var izdalīt trīs homogēnākas apakšgrupas:
Auklas keramikas kultūras apmetnes Latvijā
Baltijas valstīs un Somijas dienvidrietumos šī kultūra nomainīja ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras Baltijas variantu — Narvas kultūru. Ienācēji izveidoja samērā mazskaitlīgu sabiedrības virsslāni, kas vairāku gadsimtu laikā Somijā, Igaunijā, Vidzemē un Ziemeļkurzemē saplūda ar iepriekšējo kultūru un pārņēma Baltijas somu valodas, bet uz dienvidiem no Daugavas saglabājās baltu valodas.
Sīrijas pilsoņu karš
Sīrijas pilsoņu karš ir bruņots konflikts Sīrijā, kas sākās ar pret valdību vērstiem nemieriem 2011. gadā un pārauga starptautiskā konfliktā. Tas izraisīja iedzīvotāju masveida bēgšanu no Sīrijas un Eiropas migrantu krīzi.
Karotāji
Galvenie konflikta dalībnieki ir pašreizējā prezidenta Bašāra al Asada spēki (Sīrijas bruņotie spēki, Nacionālie aizsardzības spēki un Vispārējās drošības direktorāts), Sīrijas opozīcija (Brīvā Sīrijas armija, arābu sunnītu cilšu vienības), kurdi (Sīrijas demokrātiskie spēki), kā arī dažādas islāmistu un džihādistu teroristu grupas (Islāma valsts, Tahrir al-Sham, Ahrar al-Sham). Katrs no šiem dalībniekiem saņem atbalstu no citām valstīm.
Pirms sacelšanās Sīrijas armijai bija daudz smago ieroču, tostarp tanki, bruņumašīnas, artilērija, raķešu sistēmas un ballistiskās raķetes. Gaisa spēki sastāvēja no kaujas lidmašīnām un helikopteriem. Lai gan Sīrijas bruņotie spēki ir labāk apbruņoti par nemierniekiem, pēc ilgā kara to ieroču un munīcijas krājumi ir samazinājušies, liekot tiem paļauties uz ārvalstu palīdzību. Krievija apgādā Asada valdību ar ieročiem un militāro aprīkojumu, bet Irāna to apgādā ar raķetēm, prettanku raķešu sistēmām, raķešdzinējgranādām un mīnmetējiem.
Sīrijas valdību atbalsta Krievija, Irāna un Hezbollah, kā arī Ziemeļkoreja. 2015. gada 30. septembrī Krievija sāka gaisa uzlidojumus Islāma valstij un koordinēja savu rīcību ar Sīrijas valdību. Uz austrumiem no Lādikījas atrodas gaisa bāze, kuru 2015. gadā Sīrijas valdība atļāva izmantot Krievijai. No tās tiek veikti gaisa uzlidojumi pret nemierniekiem un teroristu grupējumiem. Tartūsā atrodas krievu jūras spēku bāze, kura tika izveidota 1971. gadā, lai atspēkotu ASV flotes bāzi Itālijā aukstā kara laikā. 2013. gadā karā iesaistījās Hezbollah, kas palīdzēja Asada valsdības spēkiem cīnīties pret nemierniekiem pie Sīrijas—Libānas robežas. Irānas drošības un izlūkošanas dienesti sniedz padomus un palīdz Sīrijas armijai, kā arī trenē jaunus karavīrus, lai saglabātu Bašāra al Asada varu. Irāna sniedz arī finansiālu atbalstu Sīrijas valdībai un Hezbollah. Kamiņvalsts Irāka arī ir palīdzējusi Sīrijas valdībai, veicot gaisa uzlidojumus pret Islāma valsti.
Bruņotās opozīcijas sastāvā ietilpst dažādas grupas, kas izveidotas konflikta gaitā, no kurām vadošā ir Brīvā Sīrijas armija (BSA). Brīvo Sīrijas armiju izveidoja dezertējuši Sīrijas Arābu armijas virsnieki Riāda al Asada vadībā, kuri aicināja citus armijas virsniekus dezertēt un pievienoties viņiem. Viņu mērķis bija gāzt Bašāru al Asadu. Tā saņem atbalstu no rietumu lielvalstīm un Persijas līča valstīm. Brīvās Sīrijas armijas pārstāvji ir teikuši, ka lielākā daļa viņu ieroču ir nopirkti melnajā tirgū vai atņemti valdības spēkiem. Tiek uzskatīts, ka Katara ir galvenā ieroču piegādātāja nemierniekiem, sadarbojoties ar Saūda Arābiju, Turciju un rietumvalstīm, izmantojot militāru atbalsta programmu, kuru pārrauga ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde, kas nodrošina mērenās nemiernieku grupas ar ieročiem un apmācību. 2017. gada 19. jūlijā Donalds Tramps paziņoja, ka ASV beigs sūtīt palīdzību Sīrijas nemierniekiem. Kopš 2012. gada slikta disciplīna un iekšējās cīņas novārdzināja BSA, ļaujot džihādistu grupām kļūt ietekmīgākām.
Norise
2013. gada jūlijā Sīrijas valdība kontrolēja apmēram 30—40% no valsts teritorijas un 60% no Sīrijas iedzīvotājiem. 2014. gada aprīlī kopējais karadarbības rezultātā mirušo skaits pārsniedza 190 tūkstošus. Starptautiskās organizācijas apsūdzēja Sīrijas valdību, Islāma valsti un citus opozīcijas spēkus cilvēktiesību pārkāpumos, par to, ka vairākas reizes ir tikuši izmantoti ķīmiskie ieroči, ka Sīrijas valdība ir atbildīga par lielāko daļu no civiliedzīvotāju nāves gadījumiem (pārsvarā sprādzienu rezultātā), ka vairāki desmiti tūkstoši protestētāju un aktīvistu ir tikuši ieslodzīti. Tika ziņots par valsts cietumos notikušām spīdzināšanām.
2015. gada 30. septembrī Krievijas gaisa spēki sāka bombardēt Sīrijas valdības pretinieku pozīcijas. Lai gan Krievija apgalvoja, ka tās uzlidojumi mērķēti pret grupējumu "Islāma valsts" un citām grupām, kuras tā uzskata par teroristiskām, faktiski vairums uzlidojumu bija mērķēti pret mērenās opozīcijas grupējumiem, kas cīnās pret Asada režīmu.
2016. gada 22. februārī ASV un Krievija vienojās par pamieru, kas stājās spēkā 27. februārī. Pamiers neattiecās uz teritorijām, kuras kontrolēja "Islāma valsts" un Al-Nusra.
9. septembrī tika panākta jauna vienošanās starp ASV valsts sekretāru Džonu Keriju un Krievijas ārlietu ministru Sergeju Lavrovu par pamieru, kas stājās spēkā 12. septembrī, taču tas tika pārkāpts nedēļas laikā, atsākoties sīvai karadarbībai.
Kopš 2017. gada janvāra Kazahstānas galvaspilsētā Astanā uz sarunām atkārtoti pulcējās Sīrijas konfliktā iesaistīto pušu pārstāvji. Sarunās bez Sīrijas valdības un opozīcijas pārstāvjiem piedalījās arī Krievija, Turcija un Irāna, kā arī ANO starpnieki, līdzdarbojoties arī divām novērotājvalstīm – ASV un Jordānijai. Līdztekus tam Ženēvā 2017. gada februārī sākās ANO rīkotas Sīrijas miera sarunas.
Pēc tam, kad 2017. gada aprīļa sākumā Idlibas provincē notika ķīmisko ieroču uzbrukums Sīrijas valdības pretinieku kontrolētajai teritorijai, 6. aprīlī ASV prezidents Donalds Tramps deva atļauju no Vidusjūrā dislocētiem ASV kara flotes kuģiem palaist 59 Tomahawk spārnotās raķetes, lai iznīcinātu tās Sīrijas gaisa spēku lidostas infrastruktūru, no kuras tika veikts ķīmisko ieroču uzbrukums.
2017. gada jūnija sākumā kurdu vadītie Sīrijas demokrātiskie spēki (SDF) uzsāka "Islāma valsts" galvaspilsētas Rakas aplenkšanu un ielu kaujās līdz 1. septembrim ieņēma tās vecpilsētu, nonākot līdz "Daesh" drošības kvartālam pilsētas centrā, kur atrodas lielākā daļa no tās galvenajām bāzēm. 20. oktobrī Sīrijas Demokrātiskie spēki oficiāli paziņoja par pilnīgu Rakas atbrīvošanu un nodeva varu pilsētas padomei, kurā ietilpst vietējās amatpersonas un cilšu līderi.
Četru mēnešus ilgajās Rakas atbrīvošanas kaujās dzīvību zaudēja 655 vietējie un starptautiskie karotāji.
2018. gada 20. janvārī Turcijas karaspēks iebruka Sīrijas ziemeļrietumu daļā, kuru kontrolēja kurdu vadītie Sīrijas demokrātiskie spēki. 18. martā Turcijas armija un tās sabiedrotie kaujinieki ieņēma reģiona galveno pilsētu — Afrīnu. Decembrī, pēc ASV prezidenta Dolanda Trampa paziņojuma par amerikāņu karaspēka izvešanu no Sīrijas, Turcijas bruņotie spēki veica divus uzbrukumus Sīrijas teritorijā. 28. decembrī kurdu kaujinieki aicināja valdības spēkus aizsargāt Mandžibu un izrādīt pretestību Turcijas īstenotajai ofensīvai. Neilgi pēc tam Sīrijas armijas vienības iegāja pilsētā.
2018. gada decembrī Sīrijas Demokrātiskie spēki intensificēja ofensīvu pret pēdējo "Islāma valsts" kontrolēto teritoriju jeb "Hadžinas kabatu" Eifratas kreisajā krastā Irākas robežas tuvumā. Kaujas pie Baguzas ciema Eifratas upes krastā turpinājās līdz 2019. gada 23. martam. Bēgļu gaitās devās vairāk nekā 36 000 cilvēku, to vidū ap 3200 džihādistu, arī no Eiropas Savienības valstīm.
2019. gada 9. oktobrī Turcijas spēki sāka militāro ofensīvu Sīrijas ziemeļos, pamatpojoties uz vēlmi gar Turcijas robežu izveidot buferzonu, kur varētu izmitināt daļu sīriešu bēgļu, kas raduši patvērumu Turcijā.
Elita Dreimane
Elita Dreimane ir latviešu juriste un bijusī Latvijas Valsts kancelejas direktore. Kopš ir Latvijas Gāzes valdes locekle.