cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senās Romas province
Provinču galvenie uzdevumi sevī ietvēra apgādāt romiešu karaspēku ar jauniem karavīriem un regulāri veikt nodevu maksājumus, ar kuru palīdzību romieši centās nosegt savus arvien pieaugošos militāros un sabiedriskos izdevumus. Tāpat provincēm bija būtiska loma apgādāt ar resursiem arvien pieaugošo Romas pilsētu, kuras vajadzību apmierināšanai bija nepieciešami visdažādākie lauksaimniecības un amatniecības izstrādājumi.
Vēsture
Laika posmā no 8. līdz 3. gadsimtam p.m.ē. Romas politiskā ietekme aprobežojās tikai ar Apenīnu pussalu, kas nozīmēja, ka šajā periodā tai vēl nepiederēja provinces ārpus Itālijas kontinentālās daļas. Lai gan sākotnēji ar jēdzienu " province" (provincia) Romas republikas laikā apzīmēja specifisku uzdevumu, kas tika nozīmēts kādam maģistrātam, ar laiku nepieciešamība pēc arvien jauniem pārvaldniekiem jauniegūtajās teritorijās veicināja to, ka jēdzienu sāka attiecināt arī uz pašām teritorijām, kas tika izveidotas ārpus Itālijas kontinentālās daļas ar nolūku veikt regulārus nodevu maksājumus Romas valsts kasē.
Beidzoties Pūniešu kariem, Romas ietekme nostiprinājās visā Vidusjūras reģionā, kur vairākas zemes un to pārvaldnieki pakāpeniski kļuva atkarīgi no Romas militārās palīdzības pret kopīgiem ienaidniekiem. Šī iemesla dēļ līdz mūsu ēras 2. gadsimtam Roma bija spējīga izveidoties par varenu impēriju, kuras sastāvā atradās vairāk kā 30 dažādas provinces.
Pārvalde
Parasti, kad attiecīgā province tika iekļauta Senās Romas sastāvā, romiešiem bija jāizveido pārvaldes mehānisms, caur kuru pārraudzīt tās politisko sadzīvi — bija jāsastāda tiesiskais regulējums, nodokļu sistēma, apdzīvoto vietu administrēšana, kā arī jānovelk provinces robežas.
Romas republikas laikā par provinču pārvaldniekiem tika iecelti dažādi maģistrāti (visbiežāk prokonsuli), kas bija spiesiti atskaitīties Romas senātam. Turpretim impērijas laikā katru provinci pārvaldīja maģistrāts, kuru savā amatā izraudzījās vai nu Romas senāts vai imperators. Teorētiski impērijas laikā Romas senāts varēja izraudzīties maģistrātus tikai tajās provincēs, kas atradās senāta pārziņā. Savukārt Romas imperators iecēla maģistrātus tajās provincēs, kas bija viņa personīgajā pārraudzībā. Parasti senāta izraudzītos maģistrātus iecēla tikai uz gadu, kamēr imperatora ieceltie maģistrāti savā amatā varēja palikt uz nenoteiktu laiku.
Atšķirībā no republikas perioda impērijas laikā maģistrātu (gubernatoru) pārziņā galvenokārt atradās tieši tiesiskā un militāri administratīvā vara, kas nozīmēja, ka maģistrāti savās attiecīgajās provincēs vienlaikus kalpoja par galvenajiem tiesnešiem un leģionu virspavēlniekiem. Turpretim fiskālā politika tika uzticēta citam maģistrātam (prokuratoram), kas pārraudzīja nodevu iekasēšanu un provinces budžetu. Tas tika darīts tāpēc, lai pēc iespējas vairāk izvairītos no korupcijas un ļaunprātīgas provinciālās kases izmantošanas.
Pārvaldes procesā ietilpa arī iedzīvotāju uzskaites uzdevums, kura galvenais mērķis bija noteikt attiecīgo nodokļu maksātāju skaitu konkrētajā provincē, ko galvenokārt veica speciāli izraudzīti cenzori. Kopš 167. gada p.m.ē. romieši vairs neaplika ar nodokļiem savus pilsoņus Itālijas teritorijā, līdz ar to nodokļu nastu turpmāk uzņēmās provinces un to iedzīvotāji.
Lai aizsargātu provinces un pašu impēriju no ārējiem barbaru uzbrukumiem, daudzi no Romas armijas leģioniem tika izvietoti pastāvīgos cietokšņos impērijas pierobežas teritorijās.
Bibliogrāfija
Grāmatas
Interneta resursi
Ķempju pagasts
Ķempju pagasts bija viena no Rīgas apriņķa administratīvajām teritorijām tā austrumdaļā. Likvidēts 1933. gadā, teritorija pievienota Līgatnes pagastam.
Igauņu dziesmu svētki
Igauņu dziesmu svētki ir tradicionāls igauņu kultūras pasākums, kas norisinās reizi piecos gados Tallinā. Iepriekšējie XXVI dziesmu un XIX deju svētki notika 2019. gadā, un tajos piedalījās ap 43 000 dalībnieku no visas Igaunijas. Nākamie igauņu dziesmu un deju svētki notiks 2024. gada 5.–7. jūlijā.
Vēsture
Dziesmu svētku tradīcija radās igauņu tautas atmodas laikā. Pirmie dziesmu svētki notika Tartu 1869. gada vasarā. Viens no pirmo dziesmu svētku organizētājiem bija Johans Voldemārs Jansens. Pirmajos trīs dziesmu svētkos piedalījās tikai vīriešu kori un orķestri, pavisam 822 dziedātāju un 56 cilvēki ar pūšamajiem instrumentiem. Sākot ar ceturtajiem dziesmu svētkiem, varēja piedalīties arī jauktā sastāva kori. Sākot ar sesto festivālu 1896. gadā, tā norises vieta tika pārcelta uz Tallinu.
Armēņu genocīds
Armēņu genocīds (hy, tr) ir apzīmējums vairāk kā miljons armēņu tautības iedzīvotāju masveida slepkavībām Osmaņu impērijā, izsūtījumiem un iedzīves izpostīšanai laikā, kad Osmaņu impērijā pie varas bija jaunturku kustības piekritēji (1915—1917).
Par armēņu genocīda sākumu uzskata 1915. gada 24. aprīli, kad osmaņu amatpersonas Konstantinopolē apcietināja dažus sabiedrībā pazīstamus armēņus. Vēlāk Osmaņu armija īstenoja armēņu izlikšanu no viņu dzīvesvietām, lai vestu piespiedu kārtā vairākus simtus kilometru garā gājienā uz tuksnešainu apvidu mūsdienu Sīrijā. Piespiedu izlikšanai bija pakļauti visi, neskatoties uz vecumu vai dzimumu. Mūsdienās 33 valstis šo prettiesisko rīcību oficiāli ir atzinušas par pirmo genocīdu pasaulē un tas ir otrais pētītākais genocīds vēsturē. 2021. gadā to par genocīdu atzina ASV, Džo Baidenam izpildot vienu no savas kampaņas solījumiem. 2021. gada 6. maijā Saeima pieņēma deklarāciju par Osmaņu impērijas laikā īstenotā armēņu genocīda politisku atzīšanu un nosodīšanu.
Osmaņu impērijas oficiālā mantiniece Turcija oficiāli atzīst, ka Pirmajā pasaules karā gāja bojā ievērojams skaits armēņu, bet noraida apsūdzības genocīdā, jo tajā laikā gāja bojā arī ievērojams skaits musulmaņu un iznīcinošā karadarbība izrietēja no kara laikā uzkurinātā savstarpējā etniskā naida. Turcijas valdība neatzīst uzskatu, ka Osmaņu valsts iestādes būtu ar nolūku centušās iznīcināt armēņus.
Armēņu kopiena Osmaņu impērijā pirms genocīda
Armēnija nokļuva Osmaņu impērijas varā jau sultāna Selima II valdīšanas laikā (1524—1574) un atradās tās sastāvā 300 gadus, līdz Austrumarmēniju nācās atdot Krievijas impērijai. Osmaņu impērijas sastāvā palikusī daļa līdz Pirmajam pasaules karam tika saukta par Rietumarmēniju.
Osmaņu impērijā armēņi, tāpat kā citu ticību kopienas, veidoja savus „milletus” (turku valodā: millet), kas bija tiesīgi uzturēt savu sabiedrības iekārtu. Armēņiem Osmaņu impērijā bija trīs milleti: Armēņu pareizticīgie gregoriāņi, Armēņu katoļi un Armēņu protestanti.
Tanzimata reformu laikā (no 1856) sultāns pasludināja vienlīdzību visu impērijas pavalstnieku starpā, neatkarīgi no viņu tautības un reliģiskās piederības. 1863. gadā armēņu inteliģence sagatavoja un Osmaņu impērijas valdība apstiprināja Armēņu valsts konstitūciju (osmaņu turku valodā: Nizâmnâme-i Millet-i Ermeniyân), kurā tika noteikti pamati milleta vadītāja (patriarha) un Armēņu nacionālās asamblejas darbībai. 1876. gada 23. novembrī tika izsludināta konstitūcija (osmaņu turku valodā: Kanûn-ı Esâsî), kas visā Osmaņu impērijā noteica pilnīgu vienlīdzību visu pilsoņu starpā. Reformu fermans (sultāna rīkojums) deva pilnas tiesības armēņiem izveidot „valsti valstī”, kā rezultātā radās iespēja atbrīvoties no armēņu augstmaņu aristokrātijas virskundzības, dibinot dažādas politiskas kustības.
Vairāku armēņu sacelšanos laikā pret nodokļu dubulto (valsts un vietējo kurdu vadoņu uzlikto) jūgu un laupīšanām no 1894. līdz 1896. gadam sultāna Abdulhamida II laikā veiktā slaktiņā tika nogalināti, pēc dažādiem avotiem, no 80 000 līdz 300 000 armēņu,   bez tam daudzi tika islāmizēti vai bēga no dzimtajām vietām. Slepkavoti tika arī citi kristieši — asīrieši un grieķi. Vācu un franču diplomātiskie un reliģiskie avoti bojā gājušo skaitu vērtēja uz 200 vai 250 tūkstošiem. Daži proarmēniski avoti apgalvo, ka nogalināto skaits pārsniedzis 300 tūkstošus.
Tehdžira likums
1915. gada 27. maijā Osmaņu impērijas parlaments pieņēma Deportāciju likumu (Tehdžira likumu — Tehcir osmaņu turku valodā nozīmē pārcelšanu). Likums paredzēja lielu armēņu tautības iedzīvotāju skaitu pārvietošanu uz citiem valsts reģioniem politisku un drošības apsvērumu dēļ. Likums stājās spēkā 1. jūlijā, līdz ar publicēšanu oficiālajā laikrakstā Takvim-i Vekayi un tas zaudēja spēku 1916. gada 8. februārī.
Šis likums nebija nekas jauns Osmaņu impērijā. Tas tika veidots, balstoties uz tādu pašu šablonu, kādu bija jau lietojuši iepriekš, uz laiku pārceļot musulmaņus, grieķus vai armēņus. Daudzviet šo likumu saista tikai ar armēņiem, bet likumā nav konkrēti norādīta kāda konkrēta tautība vai millets. Tomēr, likumam zaudējot spēku, saskaņā ar statistiku, lielākā daļa pārvietoto pilsoņu bija armēņu tautības.
Likums arī noteica, ka atsevišķas grupas nav pakļaujamas pārvietošanai: slimnieki, aklie, katoļi, protestanti, kareivji un viņu ģimenes locekļi, valsts ierēdņi, tirgotāji, un citu atsevišķu profesiju pārstāvji. Ja vietās, no kurām cilvēki ir evakuēti, situācija pasliktinātos, likums noteica minēto grupu pārvietošanu uz apdzīvoto vietu centriem.
Likums noteica pagaidu evakuāciju, nevis pārcelšanu uz pastāvīgu dzīvi citur, jo likuma ceturtā nodaļa bija veltīta tam, lai noteiktu kārtību, kādā nodrošināma atstāto īpašumu uzskaite un apsardze. 1915. gada 10. jūnijā tika izdots vēl viens likums, kas noteica kārtību, kādā nodrošināma Tehdžira likuma ceturtās nodaļas izpilde. Tika noteikts, ka atstāto īpašumu sarakstus sastāda trīs eksemplāros, no kuriem vienu glabā vietējā baznīcā, otru — pašvaldībā un trešo — tajā vienībā, kas sastādījusi sarakstu. Pašvaldība un vienība, kas veica mantu aprakstīšanu, bija atbildīgas par evakuēto pilsoņu īpašuma saglabāšanu līdz to īpašnieki atgriežas.
Likums noteica, ka personām, kuras pakļautas pārvietošanai, tiek dzēsti visi parādi, bet tekošie maksājumi (zemes nodokļi u.c.) atliekami līdz laikam, kad viņi atgriežas.
Deportācijas un iznīcināšana
Armēņus ierindās veda uz Sīriju, Deirezoras pilsētas nometnēm. Vairums pierādījumu liecina, ka osmaņu valdība gan deportāciju laikā, gan nometnēs armēņus nenodrošināja ar jebkādiem normāliem sadzīves apstākļiem un apgādi. Jau 1915. gada augustā Amerikas Savienoto Valstu laikraksts "The New York Times" ziņoja, ka "mirušo skaits sakarā ar badu un slimībām ir ļoti liels un to palielina brutālā valsts iestāžu attieksme, kas pret deportētajiem izturas tikpat nežēlīgi, kā vergu tigotāji, vadājot tos šurpu turpu pa tuksnesi...Ceļi un Eifratas upe ir pilni ar deportēto ķermeņiem un tie, kas palikuši dzīvi ir nolemti nāvei. Plāns ir iznīcināt visu armēņu tautu."
Osmaņu karaspēka vienības, kas pavadīja deportējamos, ne tikai pieļāva armēņu aplaupīšanu, slepkavošanu un izvarošanu, bet paši vairākkārtēji arī šajos noziegumos piedalījās. Vairāki simti tūkstošu armēņu izdzīti no saviem īpašumiem, ceļā pa tuksnesi gāja bojā.
Tiek uzskatīts, ka Talata pašā "labās rokas" Šīkrī Kajas pakļautībā pastāvēja 25 lielākas koncentrācijas nometnes. Vairums nometņu bija izvietotas teritorijā, kas mūsdienās ir Turcijas robežām ar Irāku un Sīriju un atsevišķas nometnes bija tikai īslaicīgas uzturēšanās, jeb tranzīta nometnes. Citas nometnes, kā Radžo, Katma un Azaza bija domātas īslaicīgai aizturēšanai līdz masu kapu izveidei. Minētās nometnes tika likvidētas līdz 1915. gada rudenim. Daži vēsturnieki uzskata, ka vairākas nometnes tika celtas tādiem deportētajiem, kuru veselības stāvoklis bija tik slikts, ka viņu nāve bija gaidāma tuvākajās dienās un tādas bija: Lale, Tefriže, Dipsi, Delela un Rasalaina.
Vairums nometņu bija zem klajas debess un mazākās nometnēs mirušos bieži vien neapglabāja, bet sadedzināja. Ebreju pagrīdes organizācijas NILI loceklis Eitans Belkinds spēja iefiltrēties osmaņu armijā kā amatpersona. Viņu nosūtīja darbam uz Džemala pašā štābu. Viņš liecināja, ka esot pieredzējis 5000 armēņu sadedzināšanu. Osmaņu armijas leitnants Hasans Marufs apraksta kā ciemata iedzīvotāji visi tika apcietināti un tad visi kopā sadedzināti. Osmaņu bruņoto spēku Trešās armijas komandiera Vehiba 12 lapu liecībā (05.12.1918.), kas publicēta oficiālajā laikrakstā "Takvimi Vekayi" (Nr. 3540, 05.05.1919.) teikts, ka Musas tuvumā sadedzināti visi ciemata iedzīvotāji. "Bitlisas, Musas un Sasunas apriņķos ātrākais veids, kā tikt vaļā no dažādās nometnēs sakrautajiem sieviešu un bērnu līķiem, bija to sadedzināšana," turklāt, "turku ieslodzītie, kas bija redzējuši šos skatus, bija satriekti un, atminoties šos skatus bija šausmās. Viņi krieviem stāstīja, ka degušas miesas smaka gaisā bija jūtama vairākas dienas pēc dedzināšanas." Osmaņu sabiedrotie vācieši arī bija liecinieki tam, ka armēņus dedzināja un Izraēlas vērsturnieks Bats Jeors notikumus apraksta šādi: "Vācieši, turku sabiedrotie Pirmajā pasaules karā, (..) redzēja to, kā civiliedzīvotāji tiek ieslēgti baznīcās un sadedzināti vai savākti masu nometnēs, spīdzināti līdz nāvei un pārvērsti pelnos..."
Osmaņu ķirurgs Dr. Hajdars Džemals rakstīja: "Saskaņā ar Trešās armijas Sanitārās pārvaldes priekšnieka 1916. gada rīkojumu sakarā ar tīfa akūtu izplatīšanos, Erzindžanā tika nogalināti nevainīgi deportējamie armēņi, nepārbaudot katra asinis." Džeremijs Hjū Barons rakstīja: "Masu slepkavībās bija tieši iesaistīti atsevišķi ārsti, kas noindēja mazuļus un bērnus, kā arī kā nāves cēloni norādīja dabiskus iemeslus. Nazima sievasvīrs Veselības dienesta ģenerālinspektors Dr. Tevfiks Rušdu sešu mēnešu laikā veica armēņu līķu iznīcināšanu ar tūkstošiem kilogramu nedzēstu kaļķu un no 1925. līdz 1938. gadam viņš bija ārlietu ministrs."
Leonīds Beresņevs
Leonīds Beresņevs (dzimis, Kirovas apgabalā, Krievijā) ir bijušais hokeja aizsargs, šobrīd treneris. Pašlaik (2022) Beresņevs ir Latvijas čempionāta komandas Rīgas "Dinamo" galvenais treneris.
Spēlētāja karjera
Savas hokeja gaitas aizsargs Leonīds Beresņevs uzsāka Kirovočepeckā, kur vietējā "Olimpija" rindās spēlējis līdz 1977. gadam, pēcāk vienu sezonu nospēlējis Minskas "Dinamo". No 1978. līdz 1987. gadam Beresņevs spēlējis Rīgas "Dinamo", pēcāk Iževskas "Ižstaļ" un Zviedrijas zemāko līgu klubā. Karjeras noslēgumā Beresņevs spēlēja arī vairākos Latvijas klubos "Latvijas Zelts", "NIK's-Brih", Lido/Nafta.
Trenera karjera
Par treneri pārkvalificējies deviņdesmito gadu sākumā. Vispirms trenējis jauniešu komandas, taču 1995. gadā bijis pēdējais meistarkomandas HK "Pārdaugava" treneris un pēcāk veiksmīgi vadīja Rīgas "Juniors" vienību, kas izcīnīja AEHL zelta godalgas. Pēcāk bijis vadošo Latvijas klubu "Juniors/Essamika", HK Rīga 2000 un HK Liepājas Metalurgs galvenais treneris. Klubu līmenī lielākas sasniegums bija 2003./2004. gada sezona, kad Beresņevam tika uzticēts Krievijas Superlīgas klubs Habarovskas "Amur".
Beresņevs vadījis arī jauniešu, junioru un pieaugušo izlases. 1996. gada pasaules čempionāta „B” grupā Eindhovenā Latvijas izlase Leonīda Beresņeva vadībā pirmo reizi ieguva tiesības startēt pasaules čempionāta „A” grupā. Jau nākamajā 1997. gada pasaules čempionātā Somijā Beresņeva vadītā Latvija izcīnīja septīto vietu. Pēc neveiksmīgā 1999. gada pasaules čempionāta Norvēģijā (11. vieta) Beresņevs atkāpās.
Pie pieaugušo izlases stūres Beresņevs atgriezās 2004. gadā, kad LHF vadība izlēma pārtraukt darba attiecības ar iepriekšējo treneri Kurtu Lindstrēmu. Otrajā darba ciklā nozīmīgākais panākums bija Latvijas hokeja izlases uzvara Rīgā notiekošajā olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīrā (īpaši nozīmīga bija izšķirošā spēle pret Baltkrieviju). Tomēr Turīnas olimpiskajās spēlēs Beresņeva vadītā komanda palika pēdējā vietā un īsi pirms Rīgā notiekošā 2006. gada pasaules čempionāta Leonīdu Beresņevu pie izlases stūres nomainīja ar Pjotru Vorobjovu.
2007./08. gada sezonā Beresņevs bija Igaunijas kluba Tartu "Big Diamonds" galvenais treneris, 2008./09. gada sezonā- ASK Ogre galvenais treneris.
Kopš 2009. gada rudens Beresņevs ir Rīgas "Dinamo-Juniors" galvenais treneris.
Kopš 2010. gada Beresņevs ir Latvijas U-18 un U-20 izlašu treneris.
2010. gada decembrī ar Latvijas U-20 izlasi izcīnīja 1. vietu Pasaules čempionāta 1. divīzijas A grupā un ieguva tiesības nākamajā sezonā startēt Elites divīzijā.
2016. gada februārī Beresņevs jau trešo reizi tika apstiprināts par Latvijas hokeja izlases galveno treneri.
Renegāts
Renegāts ( noliegt) ir savas agrākās ticības vai politiskās pārliecības noliedzējs, atkritējs, pārbēdzējs. Termins radies viduslaiku Ibērijā (Spānijā), apzīmējot cilvēkus, kuri bija pārgājuši citā ticībā, t.i. kristiešus, kas pieņēmuši islamu - ar negatīvu, nosodošu saturu.
Mūsdienās šim apzīmējumam ir plašāka nozīme, respektīvi, tā ir atteikšanās no savas pārliecības un iepriekšējiem uzskatiem vispār, piemēram, reliģijā, mākslā, politikā u.tml.
Šis termins visplašāk tiek lietots attiecībā uz politku, kur renegāts ir cilvēks, kurš ir mainījis savu pārliecību un pārgājis, kāda cita politiskā spēka, kustības nometnē. Parasti renegāts tiek vajāts, kritizēts par savu rīcību, jo īpaši, ja jaunā pārliecība ir opozicionāra iepriekšējai. Par renegātu cilvēks bieži vien kļūst vēloties iegūt noteiktas privilēģijas. Tāpat pēc zaudējuma karā, revolūcijas daudzi cilvēki personīgo ambīciju vai baiļu vadīti pieslienas uzvarētājiem. Renegāti baidoties no kritikas, atmaskojošas informācijas labprāt izvēlas kalpot jaunajai varai un vērsties pret kādreizējiem partijas, kustības, organizācijas biedriem. Vēsturē ir zināmi gadījumi, kad ir radies liels renegātu skaits, piemēram, starp bijušajiem NSDAP biedriem pēc Trešā reiha sakāves Otrajā pasaules karā. Līdzīgi arī pēc PSRS sabrukuma daudzi bijušie komunistiskās partijas biedri un režīmam uzticīgie kļuva par renegātiem jaunajos apstākļos.
11. Saeimas deputāti
11. Saeimā tika ievēlēti 100 deputāti, kas darbību sāka.
11. Saeimas deputātu saraksts
Sarakstā ir 107 cilvēki alfabēta kārtībā, kuri ir bijuši 11. Saeimas deputāti. Slīprakstā rakstītie ir nolikuši mandātu pilnībā vai uz laiku.
Meksikas futbola izlase 2010. gada Pasaules kausa finālturnīrā
Treneris: Havjers Agirre
2010. gada vasaras jaunatnes olimpiskās spēles
2010. gada Vasaras Jaunatnes olimpiskās spēles bija starptautisks sporta notikums, kas norisinājās Singapūrā no 2010. gada līdz 2010. gada
Hilarija Klintone
Hilarija Daiena Rodema Klintone (en; dzimusi ) ir bijusī ASV valsts sekretāre prezidenta Baraka Obamas pirmā prezidentūras termiņa laikā. No 2001. līdz 2009. gadam viņa bija senatore, pārstāvēja Ņujorkas štatu. No 1993. līdz 2001. gadam viņa kā prezidenta Billa Klintona sieva bija Savienoto Valstu pirmā lēdija. Viņa kandidēja no ASV Demokrātiskās partijas priekšvēlēšanu kārtā 2008. gada ASV prezidenta vēlēšanās, tomēr zaudēja Barakam Obamam.
Rīgas birža
Rīgas birža var būt:
1892. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1892. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Vidzemes, Latgales, Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes tolaik atradās Krievijas Impērijas sastāvā (Kurzemes, Vidzemes un Vitebskas guberņā).
Klauss Fukss
Emīls Jūlijs Klauss Fukss (en; dzimis, miris ) bija vācu fiziķis, kurš darbojies teorētiskajā fizikā. Otrā pasaules kara laikā un neilgi pēc tam, strādājot Losalamosas Nacionālajā Laboratorijā, Fukss veica būtiskus teorētiskos aprēķinus, kuri bija saistīti ar pirmo atombumbu un sākotnējo ūdeņraža bumbu modeļu radīšanu. 1950. gadā viņu notiesāja par spiegošanu, nododot padomju izlūkdienestiem informāciju par rietumvalstu kodolieroču izstrādes projektiem.
Cēlies no kreisi noskaņota luterāņa mācītāja ģimenes, Fukss iestājās Leipcigas Universitātē, kur viņa tēvs bija teoloģijas profesors. Studentu gados Vācijā Fukss iesaistījās politiskajā darbībā, pievienojoties Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas (VSP) nodaļai un tās paramilitārajam spārnam. Pēc izslēgšanas no VSP 1932. gadā pievienojies Vācijas Komunistiskajai partijai (VKP). Kādu laiku bēguļojis pēc Reihstāga ugunsgrēka, kam sekoja represijas pret komunistiem, Fukss izbrauca uz Lielbritāniju. Šeit viņš ieguva doktora grādu, studēdams Bristoles Universitātē un vēlāk Edinburgas Universitātē, viņa zinātniskie vadītāji bija Nevils Motts un Makss Borns.
Sākoties Otrajam pasaules karam, Fuksu tika internēja Menas Salā, no kurienes viņu vēlāk pārvietoja uz Kanādu. Atgriezies Lielbritānijā, 1941. gadā viņš, kā Rūdolfa Peierlsa asistents, pievienojās zinātnieku grupai, kas strādāja pie britu atombumbas projekta "Tube Alloys". Šajā laikā Fukss sāka sadarbību ar padomju izlūkdienestiem, nododot ar projektu saistītu informāciju vācu komunistei un padomju izlūkdienesta virsniecei Rutai Kučinskai ("Sonjai"), kura iepriekš bija darbojusies Riharda Zorges vadītajā spiegu tīklā Tālajos Austrumos.
1950. gada janvārī Fukss atzinās, ka ir spiegs. Pēc atzīšanās viņam tika piespriests 14 gadi cietumsods un atņemta britu pilsonība. Pēc deviņiem cietumā pavadītajiem gadiem Fukss tika atbrīvots. Uzreiz pēc tam viņš emigrēja uz Vācijas Demokrātisko Republiku (Austrumvāciju), kur Fuksu ievēlēja Zinātņu akadēmijā un Vācijas Sociālistikās vienības partijas centrālkomitejā. Vēlāk viņu iecēla par Rozendorfa Kodolizpētes institūta direktoru, kur viņš strādāja līdz aiziešanai pensijā 1979. gadā.
Jaunība
Fukss absolvēja gan Leipcigas, gan Ķīles Universitāti. Studējot Ķīles Universitātē, Fukss kļuva politiski aktīvs un iestājās Vācijas Sociāldemokrātiskajā partijā, bet 1932. gadā Vācijas Komunistu partijā. 1933. gadā pēc saķeršanās ar nacistu režīmu, viņš aizbēga uz Franciju, no kurienes, izmantojot ģimenes sakarus, tālāk devās uz Bristoli, Anglijā. 1937. gadā Fukss ieguva doktora grādu fizikā Bristoles Universitātē, viņa darba vadītājs bija Nevils Motts. Bet Edinburgas Universitātē Fukss kļuva par zinātnes doktoru, darba vadītājs bija Makss Borns. Viņa raksts par kvantu mehāniku žurnālā "Proceedings of the Royal Society" 1936. gadā, palīdzēja iekļūt starp Edinburgas Universitātes mācībspēkiem.
Kara laika darbs un spiegošana
Otrā pasaules kara sākumā vācu pilsoņi Apvienotajā Karalistē tika internēti. Fukss tika ieslodzīts nometnē Menas salā, un vēlāk tika pārvietots uz nometni Kvebekā, Kanādā (1940. gada jūnijs — decembris). Tomēr pateicoties profesora Borna pūliņiem, 1941. gadā Fukss atgriezās Edinburgā. Šeit viņu uzrunāja Rūdolfs Peierls, kurš aicināja Fuksu strādāt "Tube Alloys" projektā. Tas bija britu kodolbumbas izstrādes projekts. Neskatoties uz karalaika ierobežojumiem Fuksam piešķīra britu pilsonību un 1942. gadā viņš parakstīja līgumu par informācijas neizpaušanu.
Galvenās izlūkošanas pārvaldes (GRU) izziņa vēsta, ka GRU atjaunoja sakarus ar Fuksu. Viņa kontaktaģents bija pazīstams kā "Sonja". Viņas īstais vārds bija Ruta Vernere — vācu komuniste un padomju militārās izlūkošanas majore.
Kā Fukss vēlāk liecināja, pēc tam kad 1941. gadā Trešais reihs iebruka Padomju Savienībā, viņš nosprieda, ka padomju pusei ir tiesības zināt, ko Apvienotā Karaliste (vēlāk arī ASV) slepenībā izstrādā. Kopš tā laika viņš sāka pārsūtīt militāro informāciju Padomju Savienībai, kaut gan precīzs datums, kad tas tika sākts, nav zināms. Fuksa liecība apstiprina, ka viņš sazinājās ar kādu bijušo draugu no Vācijas komunistu partijas, kurš saveda kopā Fuksu ar kādu cilvēku no Padomju Savienības vēstniecības Apvienotajā Karalistē. Viņa segvārds bija "Rests" (Rest).
1943. gada nogalē Fukss kopā ar Peierlu devās uz Kolumbijas Universitāti Ņujorkā, lai strādātu pie Manhetenas projekta. Lai arī Fukss bija GRU "īpašums", viņa vadība tika nodota NKVD rīcībā, kad viņš pārcēlās uz Ņujorku. No 1944. gada augusta Fukss sāka strādāt Teorētiskās fizikas divīzijā Losalamosā, Ņūmeksikā Hansa Bētes vadībā. Viņa darbības sfēra bija plutonija bumbas kodolu dalīšanās ierosināšana, izmantojot imploziju. Vienā brīdī Fukss paveica aprēķinus, kurus iepriekš Edvards Tellers bija atteicies darīt intereses trūkuma dēļ. Viņš bija Fuksa-Nordheima metodes autors. Šī metode ļāva aprēķināt radioaktīva materiāla kritisko punktu ķēdes reakcijas ierosināšanai. Vēlāk viņš iesniedza arī patenta pieteikumu kopā ar Džonu fon Neimanu, kurš aprakstīja metodi, ar kuru ierosināt kodolsintēzi kodoltermiskos ieročiem ar imploziju. Fukss bija viens no daudzajiem zinātniekiem kas piedalījās Trinity testā — pirmajā kodolbumbas izmēģinājumā pasaulē.
Tādējādi Padomju Savienības līderi labi zināja, ka Savienotās Valstis nebija gatava kodolkaram ne 1940. gadu beigās, ne 1950. gadu sākumā. Informācija, ko Fukss nodeva Padomju spiegiem 1948. gadā sakrita ar Donalda Maklīna (viens no Kembridžas piecinieka — spiegiem, kuri strādāja Padomju Savienības labā Otrā pasaules kara laikā) ziņojumiem no Vašingtonas. Staļina stratēģiem bija vairāk nekā skaidrs, ka Savienoto Valstu rīcībā nav pietiekoši daudz kodolieroču, lai vienlaicīgi tiktu galā ar Berlīnes blokādi un komunistu uzvaru Ķīnā.
Brieduma gadi un vecumdienas
Pēc tiesas prāvas 1950. gadā Fuksam tika atņemta Apvienotās Karalistes pilsonība. Daži apgalvo, ka Fukss atzinās, lai izvairītos no nāvessoda, tomēr atsaucoties uz vienu no pēdējām pratināšanām, Fukss drīzāk ticēja, ka viņam atļaus atkal strādāt Harvelā.
Fukss tika atbrīvots no Veikfīldas cietuma, pēc 9 gadu un 4 mēnešu soda izciešanas. Fukss nekavējoties emigrēja uz Drēzdeni, kura tajā laikā atradās VDR. Ceļvedis, kuru viņš iedeva ķīniešu fiziķiem, palīdzēja viņiem izstrādā kodolbumbu, kuru viņi pārbaudīja 5 gadus vēlāk.
Klauss Fukss nomira netālu no Drēzdenes.
Ortīdu kārta
Ortīdu kārta (la) ir slēdzenes pleckāju kārta. Čauliņas monolītas vai porainas ar vienkāršiem, parasti īsiem brahioforiem slīpu plātnīšu veidā, vai arī ar papildus čaulas vielu, kas nereti izveido nototiriālo platformu. Slēdzenes izaugums vienkāršs, zema valnīša, plānas vertikālas plāksnītes vai, retāk, noapaļotas ribas veidā. Reizēm tas var būt ar zobainu mioforu vai spārnveida. Zobi un zobu plātnes parasti ir labi attīstīti; reizēm ir spondīlijs vai pseidospondīlijs. Deltīdija un hilīdija parasti nav. Čauliņas ir klātas ribiņām, vilnīšiem, retos gadījumos gludas. Ortīdu kārtas pārstāvji dzīvoja no apakšējā kembrija līdz augšējam permam.
Sistemātika
Senāk ortīdu kārtu iedalīja 4 virsdzimtās (Orthacea, Rhipidomellacea, Enteletacea, Clitambonitacea). Tagad ir izstrādāta detalizētāka ortīdu sistemātika.
Imelda Markosa
Imelda Markosa (, dzimusi ) ir bijušā Filipīnu prezidenta Ferdinanda Markosa sieva un līdz ar to no 1965. gada 30. decembra līdz 1986. gada 25. februārim bija Filipīnu pirmā lēdija. Viņa ievērību ir ieguvusi ne tikai kā prezidenta sieva, bet arī ar savu vairāk nekā 2700 pāru lielo apavu kolekciju. 2001. gadā Filipīnu galvaspilsētā Manilā Markosa atklāja apavu muzeju. Imelda Markosa ir mēģinājusi arī pati kļūt par Filipīnu prezidenti.
Bārbeļu dzimta
Bārbeļu dzimta (Berberidaceae) ir divdīgļlapju augu dzimta, izplatīta galvenokārt ziemeļu puslodē. Krūmi un lakstaugi ar spirāliski sakārtotām lapām. Ziedi vientuļi vai ķekaros, divdzimumu, ar ciklisku zieda daļu sakārtojumu. Auglis — oga (retāk pogaļa vai riekstiņš). Augi satur dzimtai raksturīgu alkaloīdu — berberīnu. Bārbeļu dzimtas augiem sastopamas viendīļlapju pazīmes — trimērs zieds, izklaidus izvietoti vadaudu kūlīši, reizēm viena dīgļlapa. Krāšņumaugi, nektāraugi un ārstniecības augi. Augļus izmanto pārtikā. Lielākā ģints — ar apmēram 400—600 sugām izplatīta Āzijā un Amerikā. Eiropā vienīgā savvaļas suga ir, ar C vitamīnu bagātām, ēdamām ogām. Tā bieži sastopama arī Latvijā. Kā krāšņumaugi Latvijā ir introducēti, u.c.
Sistemātika
Bārbeļu dzimtā ir dažādiem autoriem minēti no 4 līdz 18 ģintīm ar apmēram 570—700 sugām. Bārbeļu dzimta tiek dalīta divās apakšdzimtās.
Bergene Rīgenē
Bergene Rīgenē ir pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā Rīgenes salas centrā. Āmtes centrs.
Bergene Rīgenē ir ārsta Teodora Bilrota (Theodor Billroth, 1829-1894), vēsturnieka Hansa Delbrika (Hans Delbrück, 1848-1929), jūrnieka Hansa Langsdorfa (Hans Langsdorff, 1894-1939), šķēpa metējas Štefi Nēriusas (Steffi Nerius, 1972) un filozofa Arnolda Rūges (Arnold Ruge, 1802-1880) dzimtā pilsēta.
Deniss Halls
Deniss Viljams Halls (en; dzimis Ontārio, Kanādā) ir bijušais kanādiešu hokejists, spēlējis kreisās malas uzbrucēja pozīcijā.
14 sezonu laikā Nacionālajā hokeja līgā aizvadījis 959 spēles, kurās guvis 654 punktus (303 vārtus un 351 rezultatīvas piespēles) un nopelnījis 261 soda minūti. Bijis Čikāgas "Blackhawks" un Detroitas "Red Wings" spēlētājs. Spēlējis piecās NHL Visu zvaigžņu spēlēs.
Viņš ir Bobija Halla brālis, kā arī Breta Halla onkulis.
Vladimers Dvališvili
Vladimers Dvališvili (dzimis ) ir Gruzijas futbola uzbrucējs. 2009. gada jūnijā viņš pirmoreiz tika izsaukts uz Gruzijas izlasi un debitēja, nākot uz maiņu.
Savu karjeru viņš sāka Tbilisi "Dinamo" komandā, kuru rindās kļuva par Gruzijas čempionu. No 2008. līdz 2009. gada vidum viņš spēlēja Skonto FC sastāvā, kur 42 spēlēs guva 22 vārtus. 2009. gada jūlijā viņš pārgāja uz tābrīža Izraēlas futbola čempionvienību Haifas "Maccabi".
2012. gada februāri pievienojās Polijas klubam Varšavas "Polonia".
Sasneigumi
Dinamo Tbilisi
Olimpi Rustavi
Legia Warsaw
Kauja pie Turaidas (1211)
Kauja pie Turaidas notika 1211. gada vasarā un bija viena no Livonijas krusta karu lielākajām kaujām starp Līvzemē iebrukušo apvienoto igauņu karaspēku un Turaidas līviem, krustnešiem, Zobenbrāļu ordeņa un bīskapa Alberta bruņiniekiem. Kauja notika pie Turaidas Kaupo pils. Igauņu mērķis bija ieņemt Turaidas pili, dabūt savā pusē līvus, lai tie kopā ar viņiem dotos uz Rīgu un nopostītu to. Apvienotais igauņu karaspēks sastāvēja no daudziem tūkstošiem jātnieku un vairākiem tūkstošiem kājnieku, kas caur Mesepoli un no Rīgas līča augšup pa Gauju ar apmēram 300 kuģiem ieradās Turaidā.
Igauņiem neizdevās pirmajā triecienā pili ieņemt un viņi sāka postīt novadu un nodedzināja tuvējos līvu ciemus un baznīcas. Siguldas pilī esošie Zobenbrāļu ordeņa bruņnieki un līvu sūtņi vērsās pie palīdzības Rīgā, no kurienes ieradās liels no Vācijas iebraukušo krustnešu, bīskapa Alberta bruņnieku un viņam padoto līvu karaspēks. Kaujas sākumā krustneši sakāva igauņus, kas bija aplenkuši Turaidas pili. Otra igauņu karaspēka daļa patvērās nocietinātā pakalnā, kas atrodas starp Turaidas pili un Gauju, lūdza mieru un apsolīja pieņemt kristietību. Naktī igauņi mēģināja ar saviem kuģiem izlauzties uz jūru, bet stopnieki no abiem Gaujas krastiem viņu aizbraukšanu aizkavēja. Krustneši Lipes Bernharda vadībā bija Gaujā no kokiem uztaisījuši aizsprostu un piespieda igauņus pamest savus 300 kuģus un atkāpties pa sauszemi.
Psihrometrs
Psihrometrs (no el (psychros) — 'auksts' un μέτρον (metron) — 'mērs') ir ierīce gaisa mitruma mērīšanai, izmantojot sauso un slapjo termometru.
Uzbūve
Psihrometrs sastāv no korpusā nostiprinātiem diviem pilnīgi vienādiem termometriem un psihrometriskās tabulas, pēc kuras nolasa rādījumus. Viena termometra šķidruma rezervuārs aptīts ar plānu kokvilnas vai batista drāniņu vai ievietots īpašā kokvilnas uzmavā. Drāniņas brīvo galu iegremdē trauciņā ar ūdeni, lai termometra rezervuārs būtu vienmēr mitrs (nedrīkst rezervuāru iegremdēt tieši ūdenī). Jālieto destilētu ūdeni, citādi drāniņa ātri piesārņojas ar sāļu nogulsnēm. Ir arī elektriskie psihrometri, kuros šķidruma termometru vietā lieto pretestības termometrus vai cita veida termosensorus.
Darbības princips
Ūdenim iztvaikojot no drāniņas, tiek patērēts zināms siltuma daudzums, tādēļ slapjā termometra rezervuārs atdziest. Jo mazāks ir gaisa mitrums, jo intensīvāk norisinās iztvaikošana un mitrais termometrs rāda mazāku temperatūru salīdzinājumā ar sauso termometru. Ja relatīvais gaisa mitrums ir 100%, iztvaikošana nenotiek un abi termometri rāda vienādi. Gaisa mitrumu nosaka pēc speciālas psihrometriskās tabulas, kas sastādīta attiecīgajam psihrometra tipam, izmantojot psihrometriskās formulas un salīdzinot ar kondensācijas higrometru. Mūsdienu elektriskajiem psihrometriem mitrums tiek indicēts automātiski, izmantojot mikroprocesoru.
Stacijas psihrometrs
Stacijas psihrometrs ir visvienkāršākais psihrometrs, ko izmanto meteoroloģiskajās stacijās un kurā gaisa plūsma ap termometriem tiek nodrošināta dabiskā ceļā. Jo ātrāka ir gaisa plūsma, jo lielāka ir iztvaikošana, tādēļ šie psihrometri nav precīzi un lietojami tikai noteiktā plūsmas diapazonā. Tos nevar izmantot istabas apstākļos, kur gaiss ir mazkustīgs, jo iztvaikojušais ūdens paliek ierīces tuvumā un psihrometra rādījumi ir stipri paaugstināti.
Aspirācijas psihrometrs
Šiem psihrometriem ir speciāls ventilators (aspirators), kas nodrošina pastāvīgu gaisa plūsmu ap termometriem, tādēļ aspirācijas psihrometri ir precīzi mērinstrumenti. Ventilators var būt darbināms ar elektromotoru vai uzvelkams ar atsperi. Mērījums ir diezgan ilgs, jo iztvaikošanas līdzsvara stāvoklis iestājas apmēram 15 minūtēs. Nolasot rādījumus, lieto īpašas aspirācijas psihrometriskās tabulas.
Distances psihrometri
Distances psihrometros šķidruma termometru vietā lieto termopārus, termorezistorus vai cita veida termosensorus. Šādu psihrometru rādījumus var nolasīt attālināti no aparāta.
Termoelektriskais psihrometrs
Šādu psihrometru pirmais konstruējis M. Holcmanis, tādēļ to dēvē par Holcmaņa termoelektrisko psihrometru. Tas paredzēts mitruma mērīšanai zemās temperatūrās un sastāv no dūralumīnija rāmja, uz kura uzmontēta termobaterija no vairākiem desmitiem termopāru. Pusi termopāru atstāj sausus, bet otru pusi pirms mērīšanas apsmidzina ar ūdeni, kas veido plānu ledus kārtiņu uz termopāriem. Termobaterijas radīto niecīgo strāvu, kas atkarīga no gaisa mitruma, reģistrē ar jutīgu galvanometru. Termoelektrisko psihrometru var lietot līdz −30 °C zemās temperatūras un tā rādījums maz atkarīgs no apkārtējās gaisa plūsmas.
Psihrometru priekšrocības
Psihrometri, salīdzinājumā ar citiem higrometru veidiem, ir lēti un vienkārši uzbūvēti.
Psihrometru trūkumi
Parasti psihrometrus nevar izmantot negatīvās temperatūrās. Nolasīšana pēc psihrometriskajām tabulām ir ilga un neērta. Mērījumi ir samērā ilgi, turklāt nepieciešams regulāri uzpildīt ūdeni rezervuārā un mainīt ar nogulsnēm piesārņotās drāniņas.
Literatūra
K. Ozola, A. Zirnītis. Meteoroloģija. R:, LVI, 1958, 181.—193. lpp.
Hygromètre
Iterbijs
Izotopi
Dabā iterbijs ir sastopams septiņos izotopos. Visizplatītākais ir iterbijs–174 (32,026% no kopējā daudzuma). Vēl lielā koncentrācijā atrodami iterbijs–172 (21,68%), iterbijs–173 (16,103%), iterbijs–171 (14,09%) un iterbijs–176 (12,996%). Stipri mazāk ir iterbijs–170 (2,982%) un iterbijs–168 (0,123%). Visi dabā atrodamie iterbija izotopi ir stabili.
Ir zināmi vēl mākslīgi iegūti iterbija izotopi, kuru masas skaitlis ir no 148 līdz 181. Visstabilākais no tiem ir iterbijs–169, kura pussabrukšanas periods ir 32,018 dienas.
Ieguve
Ik gadu iegūst aptuveni 50 tonnas iterbiju. To visvairāk iegūst Ķīnā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Brazīlijā, Indijā, Šrilankā un Austrālijā. Tiek lēsts, ka iterbija daudzuma ir aptuveni miljons tonnas.
Vēsture
Iterbiju 1878. gadā atklāja šveiciešu ķīmiķis Žans Šarls Galisārs de Mariņjaks (Jean Charles Galissard de Marignac). Ķīmiskā elementa nosaukums ir radies no Zviedrijas ciema Iterbī nosaukuma. Netālu no šīs pilsētas ieguva iterbīta minerālu, no kura pirmo reizi tika iegūts iterbijs. Tīrā veidā iterbijs pirmo reizi tika iegūts 1937. gadā.
Tibra
Tibra, arī Tēvere (, izrunā: ), ir otra garākā upe Itālijā aiz Po upes. Upes izteka atrodas Toskānas-Emīlijas Apenīnu kalnos, Fumajolo kalnā (Monte Fumaiolo). Upes plūst dienvidu virzienā caur Romu un ietek Tirēnu jūrā netālu no senās pilsētas Ostijas. Lielākās Tibras pietekas ir Nera, Kjani un Anjēne.
Balis Dvarjons
Balis Dvarjons (lt, dzimis, miris ) bija Liepājā dzimis lietuviešu komponists, diriģents, pianists un mūzikas pedagogs. Mācījies pie Alfrēda Kalniņa. Beidzis Leipcigas konservatoriju. Operas "Daļa" (Dalia), simfonijas un baleta "Precināšana" (Piršlybos) autors, kompozīcijas klavierēm un vijolei. 1949. gadā saņēmis Staļina prēmiju. Lietuvas PSR himnas līdzautors.
Dvarionas
Dvarionas var būt:
Bāriņu iela (Rīga)
Vēsture
Iela ierīkota uz pilsētas bāriņu nama īpašumā esošās zemes. 1904. gadā ielai piešķirts nosaukums Bāriņu iela (de, ru), nereti ielu sauca arī par Bāriņu nama ielu (de).
Ielu savienojumi
Bāriņu iela ir savienota ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Sākot ar 1905. gadu pa Bāriņu ielu kursēja elektriskais tramvajs. Mūsdienās Bāriņu ielā kursē viens tramvaja maršruts, kā arī vairāki autobusu un mikroautobusu maršruti.
Johans Voldemārs Jansens
Johans Voldemārs Jansens (et; dzimis 1819. gada 16. maijā Vanavandrā, miris 1890. gada 13. jūlijā Tartu) bija igauņu žurnālists un dzejnieks. Laikraksta Postimees dibinātājs.
Viņš sarakstīja vārdus Igaunijas himnai „Mana tēvzeme, mana laime un prieks”. Jansens bija arī viens no pirmo Igauņu dziesmu svētku rīkotājiem 1869. gadā, un viņam bija svarīga loma igauņu tautas atmodā. Dzejnieces Lidijas Koidulas tēvs.
Bobijs Klārks
Roberts Ērls Klārks, plašāk zināms kā Bobijs Klārks (dzimis ) ir bijušais Kanādas hokejists, centra uzbrucējs.
15 sezonās NHL aizvadījis 1144 regulārās sezonas spēles, kurās guvis 1210 punktus (358 vārti + 852 piespēles), kā arī nopelnījis 1453 soda minūtes. Playoff izcīņā aizvadījis 136 spēles, kurās guvis 119 punktus (42 + 77) un 152 soda minūtes.
Visas savas karjeras laikā pārstāvējis Filadelfijas "Flyers" klubu. Divreiz palīdzējis Filadelfijas klubam izcīnīt Stenlija kausu un trīsreiz ieguvis Hārta balvu kā līgas vērtīgākais spēlētājs. Piedalījies astoņās NHL visu zvaigžņu spēlēs.
Seivalis
Seivalis (Balaenoptera borealis) ir vaļveidīgais zīdītājs un ceturtais lielākais dzīvnieks joslvaļu dzimtā (Balaenopteridae). Lielāki par to ir tikai zilais valis, finvalis un kuprvalis. Seivalis sastopams visos pasaules okeānos, priekšroku dodot dziļiem un atklātiem ūdeņiem. Tas izvairās no ļoti aukstajiem polārajiem un siltajiem tropiskajiem ūdeņiem, kā arī no pārāk noslēgtām vietām. Vasaru tas pavada vēsākos subpolāros ūdeņos, bet ziemu mērenās joslas un subtropu ūdeņos.
Izskats
Seivalis ir liela auguma, slaids valis. Mātītes ir ievērojami lielākas nekā tēviņi. Ķermeņa garums tēviņam ir apmēram 13,7—18,6 m, mātītei 14,5—19,5 m, seivaļa svars ir apmēram 15—20 t, lielākajiem īpatņiem sasniedzot 45 t. Atkarībā no izplatības areāla vaļu lielums ir atšķirīgs. Mazākie īpatņi mājo ziemeļu puslodē, bet lielākie Dienvidu puslodē.
Seivalis ir tumši pelēks ar neregulāras formas, gaiši pelēkiem raibumiem uz vēdera. Kā visiem joslvaļiem pazodē un uz vēdera ir vairākas ādas ieloces (32—60), kas ir relatīvi īsas, beidzoties apmēram pusē starp krūšu spurām un nabu (citām sugām ieloces stiepjas līdz nabai vai turpinās arī aiz nabas). Īsās ieloces ierobežo mutes atvēršanas platumu, salīdzinot ar citiem joslvaļiem.
Galva seilvalim ir smaila, kā arī krūšu spuras ir smailas, bet relatīvi īsas, apmēram 9—10% no ķermeņa garuma. Pāri purna daļai, no purna gala līdz nāsīm uz galvas virsas, stiepjas labi pamanāms, izcelts sabiezinājums (kantīte), kas ir viena no galvenajām seivaļa atpazīšanas pazīmēm dabā. Uz muguras ir gara, sirpjveida muguras spura, kuras augstums ir 38—90 cm, vidēji 53—56 cm. Tā atrodas apmēram ⅔ no kopējā ķermeņa garuma, skatoties no purngala. Aste ir bieza, bet spura relatīvi neliela, salīdzinot ar kopējo ķermaņa lielumu. Katrā mutes pusē no augšžokļa lejup nokarājas 300—380 vaļa bārdas keratīna plātnītes. Tās ir tumši pelēkā krāsā, cilvēka pirksta biezumā un līdz 80 cm garas. Uz katras plātnītes aug ļoti smalks (0,1 mm), īss un balts matojums, atgādinot vilnas birstītes. Seivalim ir vissmalkākais plātnīšu matojums no visiem plātņvaļiem, kas arī kalpo par atpazīšanas pazīmi dabā.
Līdzīgas sugas
Seivali var sajaukt ar Braida vali. Galvenās atšķirības pazīmes ir ļoti smalkās seivaļa bārdas birstītes un labi redzamā, izceltā kantīte uz seivaļa purna, kas izskatās kā galvas simetrijas ass (Braida valim šādas izceltas līnijas ir trīs ). Vērojot vali profilā, seivalim purna daļa ir viegli izliekta uz augšu, bet Braida valim tas ir plakans. Lielāka auguma seivaļa īpatni var sajaukt ar finvali. Visvieglāk tos var atšķirt pēc apakšžokļa, lai gan ieraudzīt apakžokli peldošam valim nav viegli: finvalim tam ir asimetrisks krāsojums (apakšžokļa labā puse ir balta, bet kreisā pelēka).
Uzvedība
Seivalis parasti ceļo viens vai nelielās grupās līdz 6 īpatņiem. Bagātīgās barošanās vietās var izveidoties arī lielāks vaļu bars, bet migrācijas laikā retos gadījumos veidojas bari, kuros ir apmēram 1000 īpatņu. Šādus gadus mēdz saukt par seivaļu invāzijas gadiem.
Tas ir viens no ātrākajiem vaļveidīgajiem dzīvniekiem pasaulē. Īsās distancēs seivalis spēj peldēt ar ātrumu 50 km/h. Toties, salīdzinot ar citiem vaļiem, tas nav izveicīgs nirējs. Seivalis nirst sekli un uzturas zem ūdens 5—15 minūtes. Starp ieniršanām tas vairākas minūtes atpūšas uz ūdens virsmas, ritmiski izpūšot 3—4 m augstu ūdens strūklu (apmēram ik pēc minūtes). Atšķirībā no finvaļa seivalis pirms ieniršanas nemēdz augstu izcelties virs ūdens virsmas, parasti tas vienkārši klusi iegrimst. Paceļoties augšup no niršanas, no ūdens gandrīz vienlaicīgi parādās gan nāsis, gan muguras spura. Seivalis nekad neizceļ un netur virs ūdens virsmas astes spuru un kopumā ir daudz mazāk aktīvs kā līdzīgais Braida valis. Ļoti reti seivalis izceļas stāvus gaisā, kas ir tik raksturīgi citiem vaļiem.
Barība
Seivalis barojas krēslas stundās, tuvu ūdens virsmai, peldot uz sāniem ar atvērtu muti. Tas ieņem mutē lielu malku ar zooplanktonu bagātinātu ūdeni un to izfiltrē caur vaļa bārdu, ar mēli nolaizot visas barības vielas, kas tajā saķērušās. Seivalis galvenokārt barojas ar airkājvēžiem, kriliem, mazām zivtiņām un citiem zooplanktona dzīvniekiem, katru dienu apēdot apmēram 900 kg barības.
Vairošanās
Pārošanās notiek ziemas periodā siltākajos mērenās joslas un subtropiskajos ūdeņos. Dzimumbriedumu seivaļi sasniedz, kad tie ir pietiekami lieli: tēviņi, kad ir 12,8—13,6 m gari, mātītes, kad sasniedz 13,3—14 m. Tas parasti notiek 8—10 gadu vecumā. Dzīves ilgums seivalim ir apmēram 65—74 gadi.
Grūsnības periods ilgst apmēram 11—12 mēnešus. Piedzimst viens mazulis, kaspiedzimšanas brīdī parasti ir 4,4—4,5 m garš. Ļoti retos gadījumos piedzimst dvīņi. Māte to zīda ar pienu 6—9 mēnešus, līdz tas mazais seivalis sasniedz 8—9 metru garumu. Mazuļi dzimst ik pēc 2—3 gadiem. Pilnu augumu jaunie seivaļi sasniedz 25 gadu vecumā.
Sistemātika
Seivalim ir 2 pasugas:
Radiostacijas Latvijā
Šajā rakstā ir apkopota informācija par radiostacijām Latvijā.
Radiostacijas Rīgā
Radiostacijas, kas raida Rīgā.
Vēsture
Latvijas radiofons sāka raidīt 1925. gada 1. novembrī Rīgā. Radiouztvērēju īpašniekiem bija jāmaksā ikgadējs nodoklis, kas bija paredzēts radiofona uzturēšanai. Pēc Otrā pasaules kara Rīgā parādījās gan radiotraucētāji, gan daži citi padomju valsts kontrolēti radiokanāli. 1991. gada septembrī Uģis Polis, Jānis Krauklis un Aldis Kušķis uzrakstīja Sakaru ministrijai lūgumu atļaut dibināt jaunu radiostaciju. Ministrija to atbalstīja, izsniedzot licenci ar pirmo kārtas numuru. 1992. gadā aprīlī tika izveidota radiostacija ar nosaukumu Radiodejas, kura raidīja ultraīsviļņu (68,93 UĪV I) diapazonā, jo raidīšana UĪV II (FM) diapazonā tolaik vēl nebija oficiāli atļauta. Radio SWH tika izveidota 1993. gadā, kļūstot par pirmo komerciālo radiostaciju Latvijā kura raidīja UĪV II (FM) diapazonā.
Ultraīsviļņu II diapazonā (FM)
Šajā sarakstā ir uzskaitītas tās radiostacijas, kas raida Rīgā un tās apkārtnē.
Vēsture
2013. gada 1. septembrī radiostacija Radio Valmiera tika pārdēvēta par Radio TEV, kas no mazas, vietēja mēroga radiostacijas pārtapa par gandrīz visu Latviju aptverošu radio.
Pulks (nozīmju atdalīšana)
Pulks var būt:
Darbarīks
Darbarīks ir ierīce kāda noteikta darba veikšanai. Parasti darbarīku lietošana ir saistīta ar mehāniska darba veikšanu.
Darbarīku vēsture
Darbarīku izmantošanas vēsture sniedzas vissenākajā cilvēces vēsturē, vai pat pirms tās, jo primitīvus darbarīkus vienkāršu funkciju veikšanai spēj izmantot atsevišķi dzīvnieku un pat putnu veidi.
Arī laikmetu apzīmējumi — Akmens, Bronzas un Dzelzs lielā mērā attiecināmi uz darbarīku veidiem, to tehnisko līmeni. Darbarīkiem, līdztekus daudziem citiem attīstības faktoriem bijusi nenovērtējama loma cilvēces attīstībā. Darbarīku izmantošana bija saistīta arī ar tehnoloģijas pilnveidošanos dažādās nozarēs. Piemēram, celtniecībā arvien efektīvāki darbarīki deva cilvēkiem iespēju būvēt arvien drošāku patvērumu. Ja sākotnēji Centrāleiropā, vēl jo vairāk tālāk uz ziemeļiem tās bija alas un primitīvas zaru būdas, tad vēlāk jau tika būvētas koka ēkas, cietokšņi un pilis. Cilvēka rokas, papildinātas ar dzelzs laikmeta darbarīkiem un instrumentiem un to lietošanas māku, deva iespēju radīt izturīgus mūra cietokšņus un pilsētas ar grandiozām katedrālēm, kuras arī mūsdienās rada izbrīnu par aizgājušo gadsimtu cilvēku roku veiklību, izdomu un radošo garu.
Darbarīki mūsdienās
Vienkāršākie, praksē biežāk sastopamie darbarīki ir āmurs, cirvis, zāģis, lauznis, kalts, cērte, skrūvgriezis u.c. Tos sauc arī par rokas instrumentiem. Ir sastopami arī sarežģītāki darbarīki ar mehāniskās vai elektriskās enerģijas piedziņu, kas pastiprina cilvēka roku spēku. Piemēram, elektriskais vai motorzāģis, pneimatiskais āmurs, elektriskais urbis utt.
Neskatoties uz arvien sarežģītāku tehnisko ierīču, iekārtu, mehānismu un aparātu lietošanu strauja tehniskā progresa rezultātā, vienkāršu darbarīku lietošanas joma nesamazinās. Tas izskaidrojams ar to, ka gan rūpnieciskajā ražošanā, celtniecībā un citās tautsaimniecības nozarēs, kā arī mājsaimniecībā joprojām pastāv liela daļa nestandarta vai epizodisku darbu veidu, kuru veikšanai sarežģītas tehnikas lietošana nav racionāla.
Darbarīku iedalījums
Pēc darba nozarēm darbarīkus var iedalīt dažādās darbarīku grupās:
Tūlijs
Tūlijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Tm (agrāk Tu) un atomskaitli 69. Tas ir mīksts, sudrabpelēcīgs metāls un ir visretāk sastopamais lantanīds. Tāpat kā pārējos lantanīdus, to iegūst no polimetālu rūdām. Tūlijs ir dārgs un grūti pieejams, tāpēc tam tik pat kā nav praktiska pielietojuma. Medicīnā kā viegli pārvietojamu rentgenstarojuma avotu izmanto mākslīgi iegūto izotopu tūlijs-170. Savienojumos tūlijam parasti oksidēšanas pakāpe ir +3.
Īpašības
Tīrs tūlijs ir sudrabpelēcīgs metāls. Nonākot saskarē ar gaisu, tas ir stabils, bet to vajadzētu aizsargāt no mitruma. Metāls ir mīksts un kaļams. Tūlijs ir paramagnētiķis, tomēr zem 56 K (-217 °C) lielas temperatūras tas kļūst par antiferomagnētiķi, bet vēl zemāk par 32 K (-241 °C) par feromagnētiķi.
Gaisā tūlijs lēni apsūb un 150 °C temperatūrā uzreiz sadeg, veidojot tūlija oksīdu:
Tūlijs ir diezgan elektropozitīvs un reaģē lēni ar aukstu ūdeni, bet ātri ar karstu ūdeni, veidojot tūlija hidroksīdu:
Tūlijs reaģē ar visiem halogēniem. Istabas temperatūrā tas noris lēni, bet izteikti tas notiek virs 200 °C temperatūras.
Atrašanās dabā
Tūlijs ir reti sastopams ķīmiskais elements. Dabā sastopams tikai tūlija-169 izotops. Tas atrodams tādos minerālos kā bastnezītā, monacītā, loparītā, ortītā un ksenotīmā.