cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SNP tilts
Vēl šo tiltu īpašu padara pilona galā, 84,6 metru augstumā, izbūvētais restorāns, kam ir lidojošā šķīvīša forma, no kura paveras brīnišķīga Bratislavas panorāma. Sākotnēji tā nosaukums bija Bystrica, bet 2005. gadā pārdēvēts par UFO. Lai nokļūtu restorānā ir jāizmanto austrumu pīlārā iebūvētais lifts. Rietumu pīlārā ir iebūvētas evakuācijas kāpnes ar 430 pakāpieniem. SNP tiltam ir četras autotransporta joslas augšējā līmenī un gājēju un riteņbraucēju ceļi apakšējā līmenī.
Nosaukums
Kopš tilta celtniecības 1972. gadā to dēvē par SNP tiltu (Most SNP), kaut arī vietējie to sauca par Jauno tiltu. 1993. gadā, Bratislavas pilsētas dome pārdēvēja tiltu par Jauno tiltu (Nový Most), lai apvienotu tilta nosaukumu ar to kā to sauc tauta. 2012. gadā Bratislavas pilsētas dome pēc Bratislavas vecpilsētas mēra Taņas Rosovas iniciatīvas nomainīja tilta nosaukumu uz sākotnējo.
Celtniecība
Tilts tika būvēts no 1967. līdz 1972. gadam pēc A. Tesara, J. Lacko un I. Slameņa projekta. Oficiāli to atklāja, un tas bija otrs tilts pāri Donavai Bratislavā. Liela daļa vecpilsētas pie Bratislavas pils, tajā skaitā arī ebreju kvartāls, tika nojaukti, lai izbūvētu tilta braucamās daļas, kas raisīja diskusijas. Tomēr tilts atviegloja satiksmi un paātrināja ļaužu nokļūšanu pilsētas otrā krastā. Tilta celtniecības procesā tika atsegtas vēsturiskas mūru daļas.
Klemāns Tirpēns
Klemāns Tirpēns (fr; dzimis ) ir Francijas futbola tiesnesis.
Ar futbola spēļu tiesāšanu sāka nodarboties 2006. gadā. 2007. gadā sāka tiesāt Francijas 2. līgas spēles, bet 2008. gadā kļuva par tiesnesi Francijas 1. līgā (Ligue 1). Par FIFA kategorijas tiesnesi kļuva 2010. gadā. 2010.—2011. gada sezonā sāka tiesāt UEFA Eiropas līgas spēles. 2011. gadā 28 gadu vecumā pirmo reizi tika izvēlēts tiesāt Francijas kausa finālspēli starp Parīzes "Saint-Germain" un Lille OSC.
2016. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā Francijā viņš tiesāja divas spēles. Viņš bija arī viens no pieciem UEFA tiesnešiem 2016. gada vasaras olimpisko spēļu vīriešu futbola turnīrā. 2017. gadā tiesāja FIFA U-17 Pasaules kausa spēles.
2018. gada 29. martā FIFA paziņoja, ka Tirpēns būs viens no tiesnešiem 2018. gada FIFA Pasaules kausā Krievijā. Tajā viņš tika nozīmēts tiesāt divas grupu turnīra spēles. 2018. gada UEFA Čempionu līgas finālā bija kā ceturtais tiesnesis. 2021. gada 26. maijā viņš tiesāja 2020.—2021. gada UEFA Eiropas līgas finālu starp Villarreal un Manchester United. 2021. gada aprīlī Tirpēns tika apstiprināts par vienu no tiesnešiem 2020. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā. Tajā tiesāja divas grupu turnīra spēles.
2022. gadā tika nozīmēts tiesāt UEFA Čempionu līgas finālu starp Madrides "Real" un Liverpool.
Tomāšs Hertls
Tomāšs Hertls (dzimis ) ir čehu hokejists, centra uzbrucējs. Pašlaik (2022) Hertls spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Sanhosē "Sharks" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Savu karjeru Hertls sāka Čehijas kluba Prāgas "Slavia" sistēmā. 2010.—11. gada sezonā uzbrucējs debitēja "Slavia" pamatsastāvā Čehijas Ekstralīgā. Jau nākamo sezonu Hertls pilnībā aizvadīja "Slavia" rindās. 2012.—13. gada sezonu hokejists noslēdza kā komandas rezultatīvākais spēlētājs.
Čehijas hokeja izlases sastāvā Hertls spēlējis 2013. gada Pasaules čempionātā, kā arī 2012. un 2013. gada Pasaules čempionātos junioriem.
Radžu ūdenskrātuve
Radžu ūdenskrātuve ir karjerā izveidota mākslīga ūdenstilpe 158 ha platībā, kas atrodas Jēkabpils pilsētas dienvidu daļā. Ūdenskrātuve radusies 1987. gadā pēc dolomīta karjera applūdināšanas. Tajā atrodas 8 salas. Ūdenskrātuve un tās krastos atrodošais Meža parks ir iecienīta vietējo iedzīvotāju atpūtas vieta. Radžu ūdenskrātuves pludmalei jau vairākus gadus pēc kārtas piešķir Zilo karogu.
Ezerā atrodams arī Radžu dižakmens, kas ir 220 tonnu smags, tā apkārtmērs ir 19 m, garums — 6,1 m, platums — 6 m, augstums — 4,6 m (virs ūdens redzamā daļa 3,1 m), tilpums — virs 100 m3 (pēc A. Opmaņa datiem). Akmens svars novērtēts uz 220 tonnām. Lēš, ka tas ir otrs lielākais Latvijas dižakmens pēc Nīcgales Lielā akmens.
Hanness Alfvēns
Hanness Ūlofs Jesta Alfvēns (sv, dzimis, miris ) bija zviedru elektrotehnikas inženieris un plazmas fiziķis. 1970. gadā ieguva Nobela prēmiju fizikā par fundamentālo darbu un atklājumiem magnetohidrodinamikā (MHD), ar pielietojumu dažādās plazmas fizikas jomās. Alfvēns veica īpašas viļņu klases aprakstu, kas mūsdienās pazīstami ar nosaukumu Alfvēna viļņi (Alfvén wave).
Radžu ūdenskrātuve
Ūdenskrātuvē mīt: līdaka, karūsa, karpa, zandarts, sams, plaudis, karpa, asaris un līnis.
Hanness Alfvēns
Alfvēns ieguva izglītību un sākotnēji strādāja elektrotehnikas inženierijas jomā. Vēlāk pievērsās zinātniskiem pētījumiem plazmas fizikas jomā, dodot ieguldījumu teoriju izstrādāšanā par polārblāzmu un radiācijas joslām, par ģeomagnētisko vētru ietekmi uz Zemes magnētisko lauku, par Zemes magnetosfēru un par plazmas dinamiku Piena Ceļa galaktikā.
Radžu ūdenskrātuve
Pirms karjera ierīkošanas šajā vietā atradies lidlauks.
Anda Ozola
Karjera
Dzimusi 1965. gadā, pēc viņas piedzimšanas tēvs Romāns Apsītis rudenī sāka strādāt Pētera Stučkas Latvijas Valsts universitātes Valsts un tiesību zinātņu katedrā, kur sagatavoja un sāka lasīt sociālistu ārvalstu valststiesību un Latvijas PSR valsts un tiesību vēstures kursu. Bijusi tēva Romāna Apsīša un Valsts cilvēktiesību biroja direktora Olafa Brūvera veidotās partijas «Latvijas ceļš» biedre; no 2002. gada 16. septembra sākusi darba gaitas kā Brūvera izveidotā Valsts Cilvēktiesību biroja direktora vietniece, 2003. gada 10. septembrī mainījusi darbavietu uz Zemkopības ministrijas Meža resursu departamenta direktora vietnieces amatu. Valsts Cilvēktiesību birojs tika reorganizēts par Tiesībsarga biroju, kuru vēlāk vadīja Ozolas tēvs. Vēlāk Aināra Šlesera Šlesera Reformu partijas politiķe.
2005. gada 12. marta Rīgas domes vēlēšanās neveiksmīgi kandidējusi no partijas «Latvijas ceļš». Kā Šlesera pārstāvētās partijas biedre iecelta šīs partijas īpašo uzdevumu ministra sabiedrības integrācijas lietās Oskara Kastēna biroja par padomnieci, pārstāvējusi šo politisko spēku trimdā, Latviešu nacionālajā padomē Lielbritānijā. 2007. gada 28. augustā kļūst par Šlesera partijas valdes locekli. Partijas izvirzīta Anda Ozola ir strādājusi īpašo uzdevumu ministra bērnu un ģimenes lietās, mācītāja Aināra Baštika (toreiz — LPP/LC) sekretariātā, bijusi Valsts akciju sabiedrības «Latvijas pasts» padomes locekle līdz 2009. gada 30. aprīlim. 2009. gada 6. jūnijā Ozola neveiksmīgi vēlreiz kandidēja Rīgas domes vēlēšanās no LPP/LC sarakstā, kuru toreiz vadīja Ainārs Šlesers un Andris Ameriks, solot sakārtot pludmales Vecmīlgrāvī un lepojoties, ka panākti 20% pastnieku algas pielikums (šajā laikā Ozola strādāja pastā, Valsts akciju sabiedrības «Latvijas pasts» padomē un pasta zaudējumi sasniedza 10 miljonus latu ), saņēma 2119 svītrojumus, tikai 400 plusus un netika ievēlēta.
2010. gadā ziedoja Šlesera partijai, kura atradās koalīcijā Rīgas domē ar Ušakova partiju «Saskaņa», 200 latus un jau 2011. gada ārkārtas Saeimas vēlēšanās ar 13. numuru Rīgas vēlēšanu atkal kandidēja no Šlesera reformu partijas 11. Saeimas vēlēšanās kā akciju sabiedrības «Rīgas Elektromašīnbūves rūpnīca» administrācijas pārstāve, bet partija nepārvarēja 5% barjeru, Ozola guva 658 svītrojumus un 219 plusu. Vēlāk Ozola pievienojās Edgara Tavara vadītajai Zaļajai partijai, kura ietilpst Ventspils domes priekšsēdētāja Aivara Lemberga vadītajā ZZS. Kandidējot no Šlesera partijas, 2011. gadā Ozola publiski apšaubīja oligarhu esamību Latvijā.
Tiesībsarga biroja partejiska ietekmēšana
Šlesera vadītās partijas izvirzītā bērnu un ģimenes lietu ministra, baptistu mācītāja Aināra Baštika uzdevumā mēģinājusi ietekmēt tēva, tiesībsarga Apsīša pausto attiecību uz nepilno ģimeņu diskrimināzijas aizliegumu, šajā skandālā tiesībsarga biroja darbinieki pauda, ka «Tiesībsarga birojs norādīja uz diskrimināciju. Vēlāk Apsītis asi reaģēja, sakot, ka no meitas saņēmis pārmetumus. Meita tāpat kā Baštiks ir Pirmajā partijā. Apsītis ir politiski ietekmējams.»
Publisko iepirkumu sektors
2016. gada 22. februārī Ozola, paralēli strādājot Satiksmes ministrijas pārziņā esošās valsts akciju sabiedrības «Latvijas Dzelzceļš» meitassabiedrībā, kapitālsabiedrībā ar ierobežotu atbildību «LDZ apsardze», tika iecelta Latvijas Universitātes iepirkumu komisijā bez parādsaistībām valsts amatpersonas deklarācijā, kuru nācās pamest 2019. gada 29. augustā, kamēr Ozolas parādsaistības bija 129 tūkstoši eiro, pēc tam, kad viņas vārds izskanēja lietā par citas iepirkumu komisijas darbinieces Baibas Brokas aizturēšanu kriminālprocesā, kuru ierosināja Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs par kukuļa pieņemšanu no Gunta Rāvja Latvijas Universitātes būvniecības iepirkuma lietās; lai arī Ozola pati apgalvoja aģentūrai LETA, ka nav aizturēta un atrodas atvaļinājumā, neilgi pēc šiem notikumiem viņa vairs neatradās valsts amatpersonas statusā iepirkuma komisijā. Lietā par 20 tūkstošu eiro kukuļa pieņemšanu 2019. gada Iepirkumu komisijas lēmums par kādu iepirkumu liecināja, ka Broka ir minētās komisijas priekšsēdētāja, bet viņas vietniece ir Administrācijas atbalstu grupas vadošā eksperte Anda Ozola. Pret Andu Ozolu kriminālprocess netika uzsākts, oficiālas apsūdzības nav izvirzītas. Saskaņā ar valsts amatpersonas deklarāciju Ozolai agrāk piederēja vienīgi trīs kapitāla daļas sabiedrībā ar ierobežotu atbildību «Oza», Krasta ielā 21, Ikšķilē, kuras valdes locekle Ozola bija, nekustamais īpašums šajā pašā pilsētā un jauns 2019. gada izlaiduma vieglais pasažieru automobilis Toyota C-HR. Latvijas avīzes žurnāliste Ilze Kuzmina, kura veica pētnieciskās žurnālistikas izmeklēšanu uzsvēr, ka par Andu Ozolu ir zināms, ka arī ikdienā viņa cieši sastrādājas ar Broku
Darba tiesisko attiecību kompensāciju likumīguma lieta
Valsts kontrole 2021. gadā konstatēja publiskajā sektorā slēgtās vienošanās ar darbiniekiem par profesionālās darbības ierobežojumu bijušas nelikumīgas; Valsts kontroles vadītājs Rolands Irklis uzsvēr, ka «lauvas tiesa» šo gadījumu bijuši saistīti ar dzelzceļa nozari saistītiem uzņēmumiem kā «Latvijas dzelzceļš», tāpat arī valsts akciju sabiedrība «Latvijas Pasts», tāpat Valsts kontrole norādīja uz Latvijas Universitāti, kur apmēram 19 tūkstošus eiro par laika periodu, kad profesionālās darbības ierobežojumam vairs nebija pamata, neesot tiesiska pamata atmaksāt; universitātes administrācijas darbiniece Ozola gan iebilda, ka revīzijā šie vērtējumi vai nu nav ņemti vērā vai interpretēti atšķirīgi. «Šķiet, šajā gadījumā ir runa, kā interpretēt šīs normas», pauda Ozola; «Sorainen» advokātu biroja vadošais speciālists darba tiesībās advokāts Andis Burkevics tomēr norādīja, ka «Šie konstatētie gadījumi neizskatās labi. Zināmam kontroles mehānismam vai vismaz skaidrām vadlīnijām no publiskā sektora darba devējiem vajadzētu būt.» Kompensāciju pārbaudi uzsāka jau Konservatīvās partijas izglītības ministres Šuplinskas izvirzītais rektora aizstājējs Gvido Straube, kurš 2019. gada 27. augustā, pēc Indriķa Muižnieka neapstiprināšanas Ministru kabinetā, iecelts par Latvijas Universitātes rektora vietas izpildītāju.
Neviennozīmīgi vērtēto rektora vēlēšanu organizētaja
Broka un Ozola bija arī komisijā, kas rīkoja apšaubītās 2019. gada Latvijas Universitātes rektora vēlēšanas, kuras neorganizētības un tiesiskās neskaidrības dēļ pavadīja dažādi skandāli un tiesvedības. Šuplinskas virzītais Straube, lai saglabātu kontroli augstskolā, 2019. gada septembrī likvidējis augstskolas Stratēģijas padomi. Ozola pārmeta kādreizējam dekānam Straubem autoritāra režīma diktatorismu, proti, ka Straube visā pārvaldībā esot viens, un tas skaitās kā «autoritārs diktators», turklāt augstskola palikusi ne tikai bez Administrācijas vadītāja, Senāta un Akadēmiskās šķīrējtiesas, bet arī bez četriem dekāniem, taču Juridiskās fakultātes dekāne, vēlākā Satversmes tiesas tiesnese Anita Rodiņa noraidīja Ozolas apgalvojumus.
Ģimene
Andas Ozolas tēvs ir kādreizējais Pētera Stučkas Latvijas Valsts universitātes Valsts un tiesību zinātņu katedras Latvijas PSR valsts un tiesību vēstures pasniedzējs Romāns Apsītis, māte bijusī Latvijas PSR Ministru Padomes lietu pārvaldes Kultūras, Izglītības, veselības aizsardzības un sociālās nodrošināšanas nodaļās vecākā referente Vera Apsīte, dzimusi Graumane, apbalvota ar Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija Goda rakstu, tēvamāsa Astrīda Ņikitina. Andas Ozolas laulātais ir Ralfs Ozols, ģimenē divi bērni.
Querétaro F.C.
Querétaro Fútbol Club ir profesionāls Meksikas futbola klubs no Santjago de Keretaro, kas piedalās Meksikas augstākajā futbola līgā jeb Liga MX.
Deniss Bodrovs
Deniss Bodrovs (dzimis ) ir krievu hokejists, aizsargs. Pašlaik (2014) Bodrovs spēlē Kontinentālās hokeja līgas kluba Ufas "Salavat Julajev" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Dzimis Toljati, tur Bodrovs arī uzsāka savas spēlētājas gaitas. Profesionāļa karjeru aizsargs sāka 2004.—05. gada sezonā Krievijas Augstākās līgas kluba Samāras CSK VVS rindās. Jau nākamo sezonu viņš aizvadīja Krievijas Superlīgas vienībā Toljati "Lada", tās sastāvā aizvadot nākamās divarpus sezonas.
2008.—09. gada sezonas vidū Bodrovs pārcēlās uz Mitišču "Atlant" rindām. 2009.—10. gada sezonas vidū Bodrovs "Atlant" pameta, pievienojoties Amerikas hokeja līgas klubam Adirondekas "Phantoms".
Jau 2010. gada vasarā hokejists atgriezās KHL, noslēdzot līgumu ar Maskavas "Spartak". 2013.—14. gada sezonā pildīja arī "Spartak" kapteiņa funkcijas. 2014. gada maijā noslēdza trīs gadu līgumu ar Ufas "Salavat Julajev".
Krievijas hokeja izlases rindās izcīnījis sudraba medaļu 2006. gada Pasaules čempionātā junioriem.
Aleksandrs Kotovs
Aleksandrs Kotovs (ru;, Tula, Krievijas impērija - , Maskava) bija starptautiskais lielmeistars šahā (1951).
Šahista karjera
Ar šahu iepazinies skolas gados. 16 gadu vecumā uzvarējis Tulas pilsētas šaha čempionātā. Pēc Tulas kara mehāniskā institūta beigšanas pārcēlies uz Maskavu. Ātri kļuvis par vienu labākajiem PSRS šahistiem. 1939. gada PSRS čempionātā tikai zaudējums Mihailam Botviņņikam izšķirošajā partijā pēdējā kārtā liedza Kotovam kļūt par PSRS čempionu šahā. Vēlāk viņš kļuva par Maskavas čempionu šahā (1941), bet 1948. gadā PSRS čempionātā dalīja 1.-2. vietu ar Dāvidu Bronšteinu. 1950. gadā Kotovs uzvarēja Venēcijas starptautiskajā šaha turnīrā, bet 1951. gadā FIDE piešķīra viņam starptautiskā lielmeistara nosaukumu. Pasaules čempiona nosaukuma izcīņas ciklos Kotovs debitēja 1948. gadā, izcīnot 4. vietu starpzonu turnīrā Zviedrijā, bet 1950. gada Budapeštas pretendentu turnīru viņš pabeidza 6. vietā. 1952. gadā Kotovs ar lielisku rezultātu uzvarēja Stokholmas starpzonu tunīrā, izcīnot 16.5 punktus no 20 iespējamajiem. 1953. gada Cīrihes pretendentu turnīrā viņš tika uzskatīts par vienu no favorītiem, taču neveiksmīgi spēlēja turnīra pirmo pusi un, lai gan kļuva par vienīgo dalībnieku, kas pārspēja nākamo turnīra uzvarētāju Vasiliju Smislovu, palika 8. vietā. Kotovs divas reizes PSRS izlases sastāvā ir uzvarējis Pasaules šaha olimpiādēs, spēlējot kā 2. rezervists (1952, 1954). Par ieguldījumu šaha attīstībā 1957. gadā apbalvots ar ordeni "Goda Zīme". Pēc 1960. gada Kotovs turnīros spēlēja aizvien retāk.
Ieroču konstruktors
Otrā Pasaules kara gados Aleksandrs Kotovs strādāja par galveno konstruktoru vienā no kara rūpnīcām. Par ieguldījumu 120 mm mīnmetēja izstrādē viņš 1944. gadā tika apbalvots ar Ļeņina ordeni.
Literāts un šaha popularizators
1950. gados Aleksandrs Kotovs uzsāka dižā krievu šahista Aleksandra Aļehina šaha daiļrades mantojuma izpēti. Viņš bija viens no tiem, kas palīdzēja reabilitēt emigranta Aļehina vārdu toreizējās PSRS varas acīs. Aļehinam ir veltītas Kotova grāmatas «A. Aļehina šaha mantojums» (krieviski «Шахматное наследие А. А. Алехина», 2 sējumos), kurā tika sīki izpētīta Aļehina šaha daiļrade, kā arī biogrāfiskais romāns «Baltie un melnie» (latviski publicēts 1982. gadā žurnālā «Zvaigzne» (fragmenti) un 1983. gadā izdevniecības «Liesma» sērijā «Ievērojamu cilvēku dzīve»). Pēc biogrāfiskā romāna «Baltie un melnie» 1960. gadu sākumā tika iesākta filma «Cilvēks bez dzimtenes», kas gan netika pabeigta. Tomēr 1980. gadā romāns tika ekranizēts - filma «Krievijas baltais sniegs». Tāpat Kotovs 1970. gados vadīja PSRS Centrālās televīzijas raidījumu «Šaha skola», kas iepazīstināja ar šaha spēles pamatiem televīzijas mazāko auditoriju.
Kotova sindroms
1970. gadā grāmatā «Šahista domāšanas noslēpumi» (krieviski «Тайны мышления шахматиста») Kotovs aprakstīja parādību, kas vēlāk ieguva nosaukumu «Kotova sindroms», kad šahists spēles gaitā aprēķina variantus, neatrod nevienu uzvarošu turpinājumu, pēkšņi saprot, ka laiks beidzas, un izdara gājienu uz labu laimi, kuru nav aprēķinājis, un kurš ir jūtami sliktāks nekā tie, kurus viņš līdz šim ir aprēķinājis. Šis jēdziens ir pāraudzis šaha specifiku, un tiek izmantots psiholoģijā kā cilvēka uzvedības modeļa skaidrojums.
Georgs Kārlis Kristiāns Hofmeisters
Georgs Kārlis Kristiāns Hofmeisters (de, dzimis, miris ) bija Lazdonā dzimis Igaunijas luterāņu mācītājs.
No 1852. līdz 1855. gadam mācījās Tartu ģimnāzijā, no 1856. līdz 1860. gadam - teoloģiju Tartu universitātē. Ordinēts 1864. gadā. No 1864. gada - adjunkts Tartu Mārjas draudzē, bet 1868. gadā kļuva par Narvas draudzes mācītāju. Apkalpoja arī draudzes Jamburgā un Gdovā. No 1876. gada strādāja arī par ticības mācības skolotāju Narvas krievu reālģimnāzijā.
Volejbols 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Volejbolā  tika sadalīti 4 medaļu komplekti. Sacensības notika no 6. līdz 21. augustam. Tika paredzēta 386 sportistu dalība. Latviju sacensībās pārstāvēja Aleksandrs Samoilovs pārī ar Jāni Šmēdiņu.
Jihlavas apriņķis
Jihlavas apriņķis ir Čehijas Visočinas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Visočinas apgabala Pelhržimovas, Havlīčkūvbrodas, Ždjāras pie Sāzavas un Tršebīčas apriņķiem, kā arī Dienvidčehijas apgabala Jindršihūvhradecas apriņķi.
FK ASK Rīga
Rīgas ASK (Armijas sporta klubs) bija Latvijas futbola klubs no Rīgas. ASK futbola komanda pastāvēja līdz 1940. gada rudenim, kad tā tika izformēta un komandas sportisti ieskatīti Armijas virsnieku nama komandā. ASK tika atjaunots vācu okupācijas apstākļos, divus gadus pēc kārtas uzvarot okupētās Latvijas čempionātā. 1944. gadā komanda atkal tika izformēta, atkal parādījās AVN vienība, kura vēlāk gan tika pārsaukta par ASK, taču to kā padomju armijas struktūrām pakļautu vienību nebūtu pareizi uzskatīt par pirmskara ASK turpinājumu.
Pirmsākumi
Par ASK dibināšanas datumu uzskata 1919. gada 7. jūlijā. Sporta klubam par pamatu kļuva Vidzemes divīzijas sporta pulciņš, kas vēlāk pārtapa par Rīgas garnizona sporta klubu, tad par armijas sporta savienību un visubeidzot — par Armijas Sporta klubu.
Pirmajā Latvijas čempionātā 1921. gadā armijas komanda startēja kā Rīgas garnizona sporta klubs B (otrajā pēc spēka) grupā. Garnizona komanda nespēja sastādīt nopietnu pretestību pārējām savas grupas komandām — LJS un LNJS, četrās spēlēs piedzīvojot četrus zaudējumus. 1922. gadā B grupā spēlēja jau vairāk komandu un ASK turējās vadošajā grupā, tomēr sezonas kopvērtējumā piekāpās gan Marss, gan LNJS vienībām. Nozīmīgākais sportists agrīnajos ASK gados bija Alberts Rumba, kas vairāk gan bija pazīstams kā ātrslidotājs.
1924
Pāreja līmeni augstāk ASK izdevās veiksmīga - Rīgas meistarsacīkšu A grupā tā ieņēma otro vietu. Tiesa, jāņem vērā, ka turnīra gaitā no tā izstājās iepriekšējo divu gadu Latvijas čempionvienība Ķeizarmežs, turklāt 2 punkti par uzvaru pret JKS ASK tika piešķirti jau pēc spēles, pretiniekiem piešķirot tehnisko zaudējumu ārzemnieka spēlēšanas dēļ. Tāpat ASK guva labus panākumus Rīgas kausa izcīņā - pārspējot Amatiera, Union un LSB vienības, tā kvalificējās turnīra finālam, kur tikai pagarinājumā piekāpās Rīgas futbola klubam.
1925
Nākamajā gadā ASK neizdevās atkārtot - A klases piecās spēlēs piedzīvoti pieci zaudējumi, bija problēmas ar komandas sastāva komplektāciju. Labākais vārtu guvējs komandā - Plaucis (2 vārti no 3). Līdz ar iegūto pēdējo vietu A klasē bija jāspēlē pārspēle ar B klases uzvarētāju LNJS. Pirmās divas spēles beidzās neizšķirti, bet trešajā uzvarēja LNJS. Tiesa, līdz ar Ķeizarmeža komandas likvidēšanu ASK tomēr izdevās vietu A klasē saglabāt, neatkarīgi no sportiskajiem rezultātiem.
1926
Arī 1926. gadā ASK sportiskie rezultāti sevišķi neuzlabojās - otro gadu pēc kārtas Rīgas meistarības A klasē nācās samierināties ar pēdējo vietu, par vienīgo pozitīvo apstākli kļuva pret JKS izcīnītais neizšķirts, kamēr pārējās 4 spēlēs tika piedzīvoti zaudējumi. Bija nopietnas problēmas ar sastāva komplektāciju, katru nākamo spēli nomainot teju pusi sastāva. Regulāri spēlēja vienīgi Daude, Cukurs, Simanovičs, Gulbis un Apens. Atkal jau ASK bija jāspēlē pārspēle par vietu A klasē ar B klases labāko komandu, šai reizē Makkabi. Otro gadu pēc kārtas pārspēlē ASK zaudēja. Tiesa, atkal jau pārspēles rezultātam izrādījās, ka sevišķas nozīmes nebija - 1927. gada sākumā tika izveidota vienota Latvijas futbola Virslīga, kur iekļāva 3 labākās Rīgas komandas, bet gan ASK, gan Makkabi arī uz nākamo gadu palika Rīgas meistarības A klasē (kas gan vairs nebija augstākā līga).
1927
Labākajām Rīgas A klases komandām pārejot uz jaunizveidoto Virslīgu, ASK uzreiz nespēja apliecināt savu gatavību pāriet uz Virslīgu, 1927. gada A klases meistarībā ieņemot ceturto vietu. Lai arī rezultāti joprojām nebija spoži, tomēr šis gads iezīmēja sākumu armijas centieniem ASK izveidot par spēcīgu komandu. Komandai pievienojās vēlākais ASK uzbrukuma līderis Augusts Brēdersons, iepriekš spēlējis JKS.
1928
ASK sastāvu papildināja vairāki ļoti laba līmeņa futbolisti: Arvīds Bradiņš (RFK), Aleksandrs Priede, Augusts Baraks, Ādolfs Priede (visi - SSS), Melbergs (JKS), un ASK veiksmīgi uzvarēja A klases turnīrā. Tiesa, pret galvenajiem konkurentiem cīņas bija smagas - Unionam ASK zaudēja ar 1:2, kamēr pret LSB uzvara ar 5:4 tika izcīnīta, atspēlējoties no 0:4. Kā Rīgas A klases meistars ASK piedalījās pārejas spēlēs par vietu Virslīgā ar novadu meistarvienībām, pārspējot gan Valmieras sporta biedrību, gan Liepājas Makkabi un visubeidzot arī Virslīgā pēdējo vietu ieņēmušo Liepājas LNJS. Tāpat ar labiem panākumiem ASK spēlēja Rīgas kausa izcīņā, kur sasniedza turnīra finālu, tā gaitā pārspējot Virslīgas komandas RFK un Amatieri.
1929
Virslīgā ASK debitēja, izpildot minimālās prasības šādā situācijā - nepaliekot pēdējā vietā. 8 spēlēs komanda izcīnīja 1 uzvaru, divreiz spēlēja neizšķirti un piecreiz piedzīvoja zaudējumu. Par lielāko panākumu kļuva pret meistarvienību Liepājas Olimpiju izcīnītais neizšķirts. Tieši no Olimpijas pirms šīs sezonas ASK bija pievienojies nozīmīgs papildspēks - aizsargs Oskars Īlens, no Liepājas LNJS pārnāca Ernests Laumanis, tāpat ASK turpināja pastiprināties uz SSS rēķina, piesaistot vārtsargu Degneru, tikām komandu pameta uz RFK pārgājušais Aleksandrs Priede.
1930
Virslīgai paplašinoties līdz septiņām komandām, ASK atkārtoja iepriekšējās sezonas rezultātu, ieņemot 4. vietu. Lielākais ASK sasniegums šajā sezonā bija uzvara ar 3:0 viesos pret iepriekšējo gadu Latvijas meistarvienību Liepājas Olimpiju, visus trīs vārtus gūstot Brēdersonam, kas šajā sezonā kļuva par labāko ASK vārtu guvēju Virslīgā.
1932
1932. gads kļuva par panākumiem bagātāko ASK pirmskara Latvijā, klubam kļūstot par ceturto vienību (pēc Ķeizarmeža, RFK un Liepājas Olimpijas. Pastiprinājies ar tādiem izlases līmeņa futbolistiem kā Arvīds Jurgens, Aleksandrs Rehtšprehers, Francis Zandbergs un Staņislavs Varakājs, Armijas sporta klubs sevi pieteica kā pretendentu uz visaugstākajām vietām. Iepriekšējo gadu meistarvienībām RFK un Olimpijai šī sezona galīgi nebija veiksmīga, līdz ar to sezonas noslēgumā sanāca, ka tituls ižšķīrās zelta spēlē starp ASK un Vanderer komandām, ASK izcīnot uzvaru. Brēdersons ar 12 vārtiem kļuva par Virslīgas labāko vārtu guvēju.
1934
Arī 1934. gadā ASK Virslīgā ieņēma ceturto vietu, īsti nespējot iesaistīties cīņā par titulu. Labākie gadi futbolā bija garām komandas līdzšinējiem līderiem - Bradiņam, Brēdersonam, Balodim, un trūka spēku uzbrukumā, kas viņus varētu nomainīt, lai arī aizsardzība un vārtsargs ASK joprojām bija labā līmenī. No jaunās paaudzes futbolistiem ievērojamākais ASK rindās bija Arvīds Pētersons, labāk gan zināms kā hokejists.
1935
Nākamā sezona bija viena no sliktākajām ASK vēsturē - 6. vieta Virslīgā bez sevišķām cerībām pacelties augstāk, ļoti nesekmīgi spēlējoša uzbrukuma līnija (par spīti tam, ka no Vanderera bija pārnācis izlases spēlētājs Vaclavs Borduško), nevienam ASK spēlētājam šajā sezonā neizdevās gūt pat piecus vārtus. Komandā bija ieilgusi paaudžu maiņa, taču pamazām tā tuvojās noslēgumam, ASK bija labas komandas jauniešu līgās un par spīti viduvējai tagadnei bija labas nākotnes perspektīvas.
1936
Pēc trīs gadu pārtraukuma ASK atkal spēja izcīnīt Virslīgas medaļas, šai reizē ieņemot turnīrā otro vietu, visā sezonas garumā pretendējot arī uz pirmo vietu, tomēr zaudējums savstarpējā spēlē Olimpijai to sasniegt. Šī kļuva par izrāviena sezonu Aleksandram Vanagam (Virslīgas labākais vārtu guvējs), tāpat iespēlējās Borduško, par kodola spēlētājiem kļuva Harijs Vītoliņš, Francis Makarskis un Arnolds Puriņš. Faktiski no 1932. gada meistarkomandas ASK sastāvā bija atlikuši četri: Jurgens, Dragūns, Varakājs un Pakalns, kamēr pārējā komanda bija nomainījusies. ASK veiksmīgi startēja arī Latvijas kausa izcīņā, sasniedzot turnīra finālu, kur gan piekāpās Vanderera komandai.
1938-39
Trešo sezonu pēc kārtas ASK izdevās tikt pie Virslīgas medaļām, šai reizē - atkal sudraba, un atkal tituls izslīdēja no komandas rokām, piedzīvojot zaudējumu Olimpijai. Atkārtoti par Virslīgas labāko vārtu guvēju kļuva Vanags, vairāk kā 10 vārtus guva Borduško, bet par trešo rezultatīvāko komandas spēlētāju kļuva gados jaunais Ludvigs Putniņš. Jurim Kļaviņam gūstot traumu, par vārtsargu pārkvalificējās līdzšinējais laukuma spēlētājs Kārlis Pakalns, kurš gan arī vēlāk turpināja mainīt savas pozīcijas laukumā. ASK atkal izdevās sasniegt Latvijas kausa finālu, kur līdzīgi kā iepriekšējā reizē nācās piekāpties Vanderera (pārsaukta par Rīgas Vilkiem) komandai.
1939-40
Pēdējā neatkarīgās Latvijas Virslīgas sezonā ASK atkal tajā ieņēma trešo vietu, par mata tiesu apsteidzot Hakoah futbolistus. ASK joprojām bija ļoti jaudīgs uzbrukums, Vanagam trešo reizi kļūstot par Virslīgas labāko vārtu guvēju (kopā ar RFK uzbrucēju Frici Kaņepu), kamēr Borduško bija trešais rezultatīvākais turnīra spēlētājs, taču savu vārtu priekšā ASK nespēlēja tik labi. Pēdējās turnīra spēles gan tika aizvadītas jau okupācijas apstākļos, 1940. gada rudenī pēc aizvadītām 5 Virslīgas kārtām, ASK tika izformēts, bet tā futbolisti ieskaīti RDKA sastāvā.
1942
Vācu okupācijas apstākļos vairums neatkarīgās Latvijas sporta klubu tika atjaunoti. ASK gan sākotnēji saucās RSK jeb Rīgas sporta klubs, jo nebija jau Latvijas armijas, ko tas varētu pārstāvēt, ar šādu nosaukumu komanda startēja Rīgas meistarībā, kur ieņēma 2. vietu, taču uz Virslīgas spēlēm rudenī tā jau atguva pierasto ASK nosaukumu. Kara apstākļos ASK kļuva par vadošo komandu Latvijas futbolā, visai pārliecinoši uzvarot Latvijas Virslīgā. No tā ASK sastāva, kas par Latvijas čempioniem kļuva 1932. gadā, komandā bija atlicis tikai viens futbolists - Roberts Pakalns. Tāpat komandas vadībā, līdzīgi kā 10 gadus iepriekš, bija iesaistīti Herberts Baumanis un Voldemārs Baumanis. Tikām spēlētāju vidū līdzās jau pirmskara ASK dalībniekiem izcēlās tādi sportisti kā Ēriks Koņeckis, Reinholds Riekstiņš, Eduards Valdmanis, Alberts Dzerelis un Kārlis Ārens.
1943
Arī 1943. gadā ASK spēja uzvarēt Latvijas Virslīgā, tāpat komanda triumfēja arī Latvijas kausa izcīņā, kas šajā gadā tika atjaunota. Kausā īpaši spraigas sanāca finālspēles, kur pirmajā mačā ASK Liepājas Olimpijai zaudēja ar 0:2, tad atbildes spēlē atspēlējās ar 4:2, kā rezultātā tika spēlēts papildlaiks, kurā ASK guva trīs bezatbildes vārtus.
1944
1944. gada Virslīgas sezonu pārtrauca Latvijas teritorijā notiekošā karadarbība, pēc aizvadītām sešām kārtām ASK bija dalītā pirmajā vietā turnīrā. Līdz ar atkārtoto padomju okupāciju, ASK atkal tika izformēta.
Ask.fm
Ask.fm ir tiešsaistes sociālā tīkla jautājumu un atbilžu tīmekļa vietne, kura darbību uzsāka 2010. gada jūnijā. Latvijā radītā sociālā tīkla pamatā ir ideja, ka gan reģistrētie, gan anonīmie lietotāji ask.fm profilu īpašniekiem var uzdot jautājumus, lūgt kaut ko izdarīt kameras priekšā vai vienkārši ierakstīt apgalvojumus par viņiem. Atbildes uz šiem jautājumiem var sniegt gan rakstiski, gan ar video palīdzību. Visiem reģistrētajiem lietotājiem ir izvēles iespēja nesaņemt jautājumus no anonīmajiem lietotājiem, katrs var arī bloķēt citu profilu īpašniekus.
Vēsture
Portāls Ask.fm tika izveidots 2010. gada jūnijā Latvijā kā līdzīga portāla Formspring konkurents. To radīja piecu puišu komanda: Oskars Liepiņš, Marks Terebins, Iļja Terebins, Valērijs Vešņakovs un Klāvs Sinka.
Uzņēmums SIA Ask.fm dibināts 2011. gada 29. jūnijā.
2014. gada augustā SIA Ask.fm kontrolpaketi (60 %) iegādājās ASV investora IAC, kam pieder arī Dictionary.com, Investopedia, Match, OkCupid, Tinder, Ask.com un Vimeo, Nīderlandē reģistrētais meitas uzņēmums IAC Seach Europe B.V; pārējie 40 % kapitāldaļu palika Kiprā reģistrētam RubyLight Technologies Limited. Augusta beigās kļuva zināms, ka IAC Seach Europe pieder jau 73 % SIA Ask.fm kapitāldaļu, bet RubyLight Technologies Limited — 26 %.
Pusaudžu pašnāvība Īrijā
2012. gadā divi Īrijas pusaudži izdarīja pašnāvību pēc tam, kad portālā saskārās ar ņirgāšanos un pazemojumiem. Neilgi pēc notikušā abu meiteņu vecāki izteicās, ka pie bērnu nāves ir vainojams tieši portāls ask.fm. Īrijas mediji bija sašutuši par faktu, ka reģistrētiem lietotājiem adresētus ierakstus ask.fm ir iespējams atstāt anonīmi. Īrijas policija uzsāka lietas izmeklēšanu. Ask.fm norobežojās no pusaudžu pašnāvībām.
Muāvija
Muāvija var būt:
Maltas Valsts
Maltas Valsts (mt), saīsināti Malta, bija mūsdienu Maltas Republikas priekštece. Tā pastāvēja no 1964. gada 21. septembra līdz 1974. gada 13. decembrim un faktiski bija pārejas periods no Lielbritānijai pakļautas kroņa kolonijas uz pilnīgu neatkarību.
1961. gada 24. oktobrī tika uzsākta Maltas Valsts juridiskā izveide, pieminot to Konstitūcijā, un nosaukums stājās spēkā 1962. gadā.
Maltas kroņa kolonija kļuva neatkarīga saskaņā ar 1964. gada Maltas neatkarības likumu, ko pieņēma Lielbritānijas parlaments. Saskaņā ar jauno Maltas konstitūciju, kas tika apstiprināta tā paša gada maijā notikušajā referendumā, Lielbritānijas karaliene Elizabete II kļuva arī par Maltas Valsts karalieni un valsts galvu (mt). Viņas konstitucionālās funkcijas tika deleģētas Maltas ģenerālgubernatoram. Maltas Valsts pastāvēšanas laikā no 1964. līdz 1974. gadam Elizabete II Maltu apmeklēja vienu reizi, 1967. gada novembrī. Vienlaikus Malta politiski un ekonomiski tolaik orientējās galvenokārt uz blakus esošo Itāliju.
1964. gada 1. decembrī Malta tika uzņemta ANO. 1965. gadā tā pievienojās Eiropas Padomei, un 1970. gadā parakstīja Asociācijas līgumu ar Eiropas Kopējo tirgu.
1971. gada vēlēšanās ar nelielu pārsvaru uzvarēja Doma Mintofa vadītā salīdzinoši kreisā Darba partija (MLP), pārspējot līdz tam valdījušo Nacionālistu partiju. Jaunie līderi veica reformas, kas paplašināja cilvēktiesības, un centās uzbūvēt labklājības valsti. Vienlaikus ar Itālijas premjerministra Aldo Moro starpniecību Malta noslēdza militāro bāzu līgumu ar Lielbritāniju un citām NATO valstīm.
1974. gada 13. decembrī pēc Konstitūcijas grozījumiem, ko veica Doma Mintofa leiboristu valdība, monarhija tika atcelta, un Malta kļuva par Britu Sadraudzības republiku ar valsts galvas funkcijas piešķiršanu parlamenta ieceltam prezidentam. Pēdējais ģenerālgubernators sers Entonijs Mamo tika iecelts par pirmo Maltas prezidentu.
Lielbritānijas ģenerālgubernatori
No 1964. līdz 1974. gadam Maltā savus amatus ieņēma šādi ģenerālgubernatori:
Valdības vadītāji
Šajā periodā Maltas Valsts premjerministra (un valdības vadītāja) amatu ieņēma:
3B. autobusu maršruts (Daugavpils)
'''3B. autobusu maršruts''' ir Daugavpils sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Autoostas līdz Ziegiera mašīnbūvei. 3B. autobusu maršrutu apkalpo A/S "Daugavpils satiksme".
Pieturvietas
3B. autobusu maršrutā ir 28 pieturas, virzienā Autoosta — Zieglera mašīnbūve ir 15 pieturas, bet virzienā Zieglera mašīnbūve — Autoosta ir 13 pieturas.
Murjāņi (Krimuldas pagasts)
Murjāņi ir ciems Siguldas novada, Krimuldas pagastā, līdzās Saulkrastu novada Sējas pagastā esošajam lielākajam Murjāņu ciemam. Atrodas 6,5 km no pagasta centra Raganas, 17 km no novada centra Siguldas 42 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Imanta Ziedoņa muzejs.
Santos Laguna
Club Santos Laguna S.A. de C.V., pazīstams kā Santos Laguna, ir profesionāls Meksikas futbola klubs no Torreonas, kas piedalās Meksikas augstākajā futbola līgā jeb Liga MX.
Klubs ir dibināts 1986. gadā un tas savas mājas spēles aizvada Estadio Corona stadionā, kurā ir 30 000 skatītāju vietas. Klubs ir izcīnījis sešus Meksikas augstākās līgas titulus, kā arī 1 Meksikas kausu.
Danilu
Danilu Luizs da Silva (pt; dzimis ) ir Brazīlijas futbolists, spēlē Nīderlandes Eredivisie kluba Roterdamas "Feyenoord" sastāvā un ir Brazīlijas futbola izlases aizsargs.
Porečje
Porečje, arī Pareči, agrāk — Upmaļi, ir ciems Krāslavas novada Bērziņu pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta ziemeļdaļā Malcenkas krastā vietējo autoceļu V618 (Ezernieki_Svariņi_Šķaune) un V621 (Asūne_Lielie Grizāni_Porečje) krustojumā 64 km no novada centra Krāslavas, 26 km no tuvākās pilsētas Dagdas un 312 km no Rīgas. Porečjē atrodas pagasta pārvalde, bibliotēka, tautas nams, brīvā laika pavadīšanas centrs (2009. gadā slēgtās Upmalas pamatskolas telpās), feldšeru-vecmāšu punkts, pasts, veikals. Apdzīvotā vieta izveidojusies pēc 2. pasaules kara Zezjuļkas sādžas vietā kā Bērziņu ciema padomes un padomju saimniecības «Bērziņi» centrālais ciemats.
Danilu
Karjera
Danilu karjeru sāka América Futebol Clube. Vēlāk pārgāja uz citu Brazīlijas klubu Santos Futebol Clube. 2012. gadā parakstīja līgumu ar Portugāles klubu FC Porto. 2015. gadā Danilu parakstīja sešu gadu līgumu ar Madrides "Real". Piedalījās 2015.—2016. gada UEFA Čempionu līgas finālā pret Madrides "Atletico". 2017. gadā pievienojās Mančestras "City".
Brazīlijas futbola izlasē spēlējis 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Sasniegumi
Santos
Porto
Real Madrid
Manchester City
Juventus
Brazīlija
2012. gada Bahreinas Grand Prix
2012. gada Bahreinas Grand Prix izcīņa notika 22. aprīlī Bahreinā. Pirmo uzvaru sezonā izcīnīja esošais F1 čempions - Sebastians Fetels, aiz sevis atstājot Lotus pilotus Reikenenu un Grožānu, kurš izcīnija pirmo pjedestālu savā F1 karjerā.
Laucesa (ciems)
Laucesa ir ciems Augšdaugavas novada Laucesas pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 9,8 km no pagasta centra Mirnija, 8,1 km no novada centra Daugavpils un 242,8 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļu V674 (Daugavpils–Zemgales stacija) un V692 (Laucesa–Jāņuciems–Briģene) krustojumā, pie Zeļenkas upes. Veidojusies ap vēsturisko Laukesu muižu (Gut Lawkeßy).
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Daugavpils rajonā.
Žists Žakēns
Žists Žakēns (fr; dzimis, miris ) bija franču kinorežisors.
Žakēna režijas debija ir franču softkora filma "Emanuēla" (Emmanuelle, 1974) ar Silviju Kristelu galvenajā lomā, kas aizsāka veselu filmu sēriju. 1975. gadā viņš režisēja erotisko drāmu "O stāsts" (Histoire d'O) ar Korinu Kleri galvenajā lomā. Filma guva daudz mazāku atzinību nekā grāmata. Apvienotajā Karalistē filmu aizliedza Lielbritānijas Filmu cenzoru padome, un aizliegums pastāvēja līdz 2000. gada februārim.
1981. gadā iznāca vēl viena romāna ekranizācija "Lēdijas Čaterlejas mīļākais" (Lady Chatterley's Lover). Filma ieguva plašu publicitāti tās pirmavota dēļ, tomēr kopumā saņēma sliktas atsauksmes un guva tikai mērenus komerciālus panākumus.
Ozoliņi
Ozoliņi var būt:
Ozoliņi (Dagdas pagasts)
Ozoliņi, arī Ūzuleņi (ltg), ir ciems Krāslavas novada Dagdas pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidusdaļā pie reģionālā autoceļa P61 (Krāslava_Dagda) 33 km no novada centra Krāslavas, 2,2 km no tuvākās pilsētas Dagdas un 272 km no Rīgas. Ozoliņos atrodas pagasta pārvalde, Dagdas elektrotīklu iecirknis.
Mūsa (Gailīšu pagasts)
Mūsa ir ciems Gailīšu pagastā, Bauskas novadā. Atrodas 75 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V1025.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Anabaras uluss
Anabaras nacionālais (dolganu—evenku) uluss (, sah) ir Krievijas Sahas Republikas administratīvais rajons tās ziemeļu daļā Anabaras lejtecē. Administratīvais centrs ir Sāskilāhas ciems.
Ģeogrāfija
Robežojas ar Bulunas ulusu austrumos, Oļeņokas ulusu dienvidos un Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu-Ņencu rajonu rietumos. Ziemeļos ulusa teritoriju apskalo Ziemeļu Ledus okeāna Laptevu jūra. Ulusam pieder Lielā Begičeva sala.
Ulusa teritorija izvietojusies Anabaras upes lejtecē Ziemeļsibīrijas zemienē. Dominē arktiskās tundras ainava, bet vairāk uz dienvidiem — taigas skrajmeži.
Vēsture
1930. gada 10. decembrī tika izveidots Anabaras nacionālais (evenku) rajons ar centru Udžas ciemā.
Iedzīvotāji
2020. gadā ulusā dzīvo 3653 iedzīvotāji. Pēc nacionālā satāva 42% ir dolgani, 23% evenki, 22% jakuti, 6% eveni, 4% krievi. Administratīvi uluss iedalās divos naslegos (pagastos) — Sāskilāhas evenku nacionālais naslegs un Jurjunghajas dolganu nacionālais naslegs.
Astra Rībena-Vītola
Astra Rībena-Vītola (dzimusi Cēsīs) ir bijusī latviešu kamaniņu braucēja un sporta pedagoģe. Pedagoģisko zinātņu doktore (1991).
Piedalījās vienās Olimpiskajās spēlēs, ieguva 8. vietu. 1980. gadā izcīnīja 4. vietu Eiropas kamaniņu sporta čempionātā. Divkārtēja PSRS čempione (1977, 1979). Viņas treneri bija Jānis Ozols, Andris Miezītis, Rolands Upatnieks.
Beigusi Salaspils 1. vidusskolu (1977) un Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūtu (1983). Līdz 1997. gadam bija Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmijas pasniedzēja, pēc tam uzņēmēja.
Dienvidslāvijas Sociālistiskā Federatīvā Republika
Dienvidslāvijas Sociālistiskā Federatīvā Republika (DSFR) jeb vienkārši Dienvidslāvija bija sociālistiska vienpartijas valsts Balkānos kas pastāvēja no 1945. līdz 1992. gadam. Tā izveidojās pēc Dienvidslāvijas karalistes pastāvēšanas beigām, un sākot ar 1991. gadu sadalījās neatkarīgās Slovēnijas, Horvātijas, Serbijas, Bosnijas un Hercegovinas, Melnkalnes un Ziemeļmaķedonijas republikās.
Dienvidslāvija bija unikāla starp tā laika Eiropas sociālistiskajām valstīm, jo pēc attiecību saraušanas ar PSRS 1948. gadā tā attīstīja kontaktus ar Rietumu valstīm un kļuva par vienu no Nepievienošanās kustības līderēm.
Pēc Tito nāves 1980. gadā valstī sākās ekonomiska un politiska krīze, kas federālo valsti veda sabrukuma virzienā. 1981. gadā Kosovā notika vardarbīgi protesti, kuros tika prasīta Kosovas republikas izveidošana. 1986. gadā Slobodans Miloševičs kļuva par serbu komunistu līderi un sāka veidot serbu hegemoniju federācijā. Pārējo republiku vidū (īpaši Horvātijā un Slovēnijā) pieauga vēlme pēc pašnoteikšanās. 1990. gada sākumā pēdējais Dienvidslāvijas komunistu kongress nesaskaņu dēļ sašķēlās. Slovēnija un Horvātija pasludināja neatkarību. Dienvidslāvijas sabrukums aizsāka Dienvidslāvijas karus, kas bija asiņainākie militārie konflikti Eiropā pēc Otrā pasaules kara.
Nosaukums
1945. gada 29. novembrī tika proklamēta Dienvidslāvijas Demokrātiskā Federācija. 1946. gadā pēc jaunas konstitūcijas pieņemšanas nosaukums tika mainīts uz Dienvidslāvijas Federatīvā Tautas Republika, bet vēlāk, pēc 1963. gada konstitūcijas pieņemšanas, tas tika mainīts uz Dienvidslāvijas Sociālistiskā Federatīvā Republika.
Pirms Otrā pasaules kara
1914. gada 28. jūnijā Austroungārijas impērijas anektētajā Bosnijā dzīvojošie serbu nacionālisti, kas vēlējās apvienošanos ar Serbijas karalisti, nošāva impērijas troņmantnieku Franci Ferdinandu, kas drīz noveda pie Pirmā pasaules kara sākšanās. Kara rezultātā Austroungārija sabruka — mūsdienu Slovēnijas, Horvātijas, Bosnijas un Hercegovinas teritorijās tika pasludināta Slovēņu, horvātu un serbu valsts, kas apvienojās ar Serbijas karalisti, izveidojot Serbu, horvātu un slovēņu karalisti, kas 1929. gadā tika pārdēvēta par Dienvidslāvijas karalisti.
1941. gada 6. aprīlī Dienvidslāvijā iebruka Vācijas karaspēks un ātri okupēja visu valsti. 10. aprīlī Zagrebā tika pasludināta Horvātijas Neatkarīgā valsts. Pārējā Dienvidslāvijas teritorija tika sadalīta starp Vāciju, Itāliju, Ungāriju un Bulgāriju.
Izveidošana
1942. gada 26. novembrī tika nodibināta komunistu kontrolēta Dienvidslāvijas nacionālās atbrīvošanas antifašistiskā padome, kas sāka partizānu karu pret okupācijas spēkiem. Par padomes vadītāju tika iecelts Dienvidslāvijas komunistiskās partijas vadītājs Josips Brozs Tito. 1943. gada 29. novembrī Dienvidslāvijas nacionālās atbrīvošanas antifašistiskā padomes (AVNOJ) otrajā sesijā tika izveidota partizānu pagaidu valsts — Dienvidslāvijas Demokrātiskā Federācija. 1944. gada 20. oktobrī partizāni atbrīvoja Belgradu. 1945. gada martā tika izveidota Tito-Šubašiča koalīcijas valdība, kurā apvienojās partizāni un karaļa trimdas valdības ministri ar premjerministru Tito. 1945. gada 15. maijā partizāni pilnībā kontrolēja Dienvidslāvijas teritoriju.
Nedemokrātiskajās Konstitucionālās sapulces vēlēšanās 1945. gada 11. novembrī uzvarēja Tito komunisti. 29. novembrī sanākusī Konstitucionālā sapulce izbeidza monarhijas pastāvēšanu, un decembrī tika pasludināta Federālā Dienvidslāvijas Tautas Republika, kurā par valdošo partiju kļuva Dienvidslāvijas Komunistiskā partija. Lai arī vēlēšanu nedemokrātiskais raksturs bija labi zināms, ASV atzina jauno Tito režīmu.
1946. gada 31. janvārī tika apstiprināta federālās valsts konstitūciju, kas pamatvilcienos kopēja PSRS 1936. gada konstitūciju. Tā paredzēja lielu iekšējo autonomiju republikām, kā arī atsevišķas komunistiskās partijas izveidošanu katrā no republikām. Tika izveidots divpalātu parlaments, ar Federālo palātu, kur uz katriem 50 000 pilsoņu bija viens deputāts, un Tautību palātu, kurā katrai republikai bija 30 deputāti, bet autonomajai Vojvodinai 20 un Kosovai 15. Partizānu armijas vietā izveidoja 400 000 kareivju lielu armiju ar Tito kā virspavēlnieku.
Lielākās dienvidu slāvu tautas — slovēņi, horvāti, serbi, melnkalnieši — saņēma savas republikas. Horvātijas teritoriju palielināja tai pievienojot Dalmāciju, no kuras tika padzīti 250 000 itāļu. Strīdīgajā Maķedonijā, uz kuru ilgstoši pretendēja arī Bulgārijas Karaliste, tika izveidota republika un turpmāk stiprināta maķedoniešu identitāte. Etniski un reliģiski jauktajā Bosnijā izveidoja Bosnijas-Hercegovinas republiku, kamēr albāņu dominētajā Kosovā izveidoja autonomu republiku Serbijas sastāvā, un albāņu nacionālisms turpmāk aktīvi apspiests. Serbijas ziemeļos izveido Vojvodinas autonomo provinci, jo tur dzīvo liels skaits ungāru. Lai līdzsvarotu konfliktus par tautību ietekmi, Džilass pat ierosina pārcelt valsts galvaspilsētu no serbu Belgradas uz multietnisko Sarajevu.
1946. gadā izveidoja komisiju, kuras uzdevums ir izstrādāt valsts pirmo piecgades plānu. 70% uzņēmumu tika nacionalizēti, un 1947. gadā tika sasniegti 1938. gada ražošanas apjomi. Staļiniskais piecgades plāns paredzēja līdz 1951. gadam dubultot 1939. gadā sasniegto ienākumu līmeni.
Jaunais Dienvidslāvijas komunistiskais režīms radīja draudus Itālijai, kur komunisti bija iekļauti valdībā un Grieķijas Karalistei, kurā noritēja pilsoņu karš.
Attiecību saraušana ar PSRS
Tito ambīcijas sniedzās tālāk par paklausīgas marionetes lomu, kādu tam bija paredzējis Staļins. Tito vēlējās Dienvidslāvijai pievienot itāļu apdzīvoto Triestes pilsētu un nelielo Albānijas Tautas Republiku, atbalstīja Grieķijas komunistus pilsoņu karā, un kopā ar radniecīgo dienvidu slāvu apdzīvoto Bulgāriju plānoja Balkānu federācijas izveidošanu. 1947. gada augustā abas valstis parakstīja Bledas vienošanos par ciešāku sadarbību. 1948. gada februārī Staļins izsauca pie sevis abu valstu vadītājus un kritizēja tos par nesankcionēto politiku. Maskava turpināja saasināt attiecības ar Dienvidslāviju pārliecībā, ka komunistu partija saglabās lojalitāti Staļinam un gāzīs nepaklausīgo Tito. 1948. gada 19. martā no valsts tika atsaukti padomju militārie padomnieki, kam sekoja civilie speciālisti. Dažas dienas vēlāk tika lauzts tirdzniecības līgums. Tito noraidīja padomju kritiku un publiski pauda lojalitāti Padomju Savienībai, taču uzsvēra, ka vienlīdz spēcīgi mīl savu dzimteni. Maijā Rankovičs pavēlēja sākt pirmos padomju atbalstītāju arestus. 1948. gada 28. jūnijā Dienvidslāvijas Komunistiskā partija tiek izslēgta no PSRS izveidotās komunistisko partiju apvienības — Kominforma. Turpmākajos gados visā Austrumeiropā tika izvērstas plašas titoistu medības un politiskās tiesas prāvas. Paralēli, Dienvidslāvijā ap 200 000 cilvēki tika arestēti, kā Staļina kursa piekritēji. 1949. gadā Goli Otokas salā tika izveidota koncentrācijas nometne, kurā ieslodzīja 32 000 politiski neuzticamo komunistu, no kuriem 3200 gāja bojā.
Lai mazinātu komunistu kritiku, Tito pasludināja, ka ir uzticīgs patiesajam ļeņinismam un pat paātrināja lauksaimniecības kolektivizācijas programmu. Publiskajās runās Tito joprojām uzsvēra, ka šķelšanās ir tikai pagaidu pārpratums, taču pilnīgs politisko, diplomātisko un ekonomisko attiecību sabrukums ar Austrumu bloku nozīmēja, ka valsts izdzīvošanas dēļ ir strauji jāaudzē tirdzniecības apjoms ar Rietumvalstīm un jārod vietējie risinājumi ekonomikas problēmām. Šķelšanās starp PSRS un Dienvidslāviju noveda pie atjaunotiem Dienvidslāvijas un ASV sakariem un finansiālā atbalsta saņemšanas, jo ASV interesēs bija neatkarīgas Dienvidslāvijas pastāvēšana. Tā kā PSRS uzspiestā ekonomiskā izolācija noveda Dienvidslāviju līdz bada slieksnim, 1950. gadā valsts sāka saņemt pārtikas un finansiālo palīdzību no Rietumvalstīm, galvenokārt no ASV. Attiecību uzlabošanai ar ASV, Dienvidslāvija izbeidza palīdzības sniegšanu Grieķijas partizāniem. Laikā no 1950. līdz 1953. gadam valsts saņēma palīdzību 620 miljonu USD vērtībā. Rietumvalstu palīdzība līdz 1955. gadam kopumā sasniedza 1,5 miljardus USD.
Bailēs no iespējamā padomju iebrukuma Dienvidslāvijas armija tika palielināta līdz 600 000 kareivjiem 1951. gadā. Pēc Korejas kara sākuma Tito uzskatīja, ka Staļina organizēts uzbrukums ir reāls drauds un pastiprināja militāros sadarbību ar NATO valstīm Grieķiju un Turciju. Dienvidslāvija saņēma plašu militāro palīdzību no NATO valstīm, taču pēc Staļina nāves un iebrukuma draudu mazināšanās Tito atsacījās no iestāšanās aliansē.