cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
LSDSP vēsture
Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku partija
1899. gadā nodibināja Rīgas sociāldemokrātisko organizāciju, no 1901. līdz 1903. gadam Liepājas, Jelgavas, Ventspils un Talsu sociāldemokrātiskās organizācijas. atsevišķās sociāldemokrātiskās organizācijas un to līderi apvienojās un izveidoja vēsturē trešo latviešu politisko partiju — Latviešu sociāldemokrātisko strādnieku partiju (LSDSP) — nolemjot būt patstāvīga nacionāla partija, bet attiecības ar cittautu sociāldemokrātiskajām organizācijām veidot uz federālisma pamatiem. Tā kā Krievijas Impērijas likumi nepieļāva politisko partiju izveidošanu un darbību, tās pastāvēšana un darbība bija nelegāla. Partijas ideju propagandēšanai tika izveidoti partijas preses izdevumi: avīze "Cīņa" un Šveicē iznākošais laikraksts "Sociāldemokrāts", kurus nelegāli veda uz Krievijas Impērijas latviešu apdzīvotajām guberņām. Visai īsā laikā tā izvērtās par klasisku masu partiju — 1905. gada beigās LSDSP bija vairāk nekā 10 000 biedru. 1905. gada jūnijā partijas 2. kongresā tika pieņemta pastāvīga programma.
Nacionālais jautājums
Partija veidojās kā visai mononacionāla, apvienojoties latviešu sociālistu grupām, taču visai ciešā sadarbībā ar sociālistisko kustību Vācijas Impērijā. Tas bija tautiskā romantisma uzplūdu laiks latviešu pilsonības un inteliģences aprindās, ar ko sociālisma ideoloģija nonāca neizbēgamā konfliktā: sociāldemokrāti nespēja pieņemt pilsonisko nacionālistu aprindu aicinājumus būt lojāliem pret Krievijas troni, jo tas vēršoties pret baltvācu dominanti, nostājās pret varas īstenoto pārkrievošanas politiku. Arī aicinājumi norobežoties no citu tautību strādniekiem, pieciest algas samazinājumus, virsstundas bez atlīdzības, nepamatotu atlaišanu tikai tāpēc, ka uzņēmuma īpašnieks arī bija latvietis, nepiedalīties streikā un nepieprasīt taisnīgu darba algu tikai tāpēc, ka prasību iniciatori var nebūt latvieši, bet gan vācu, ebreju vai krievu strādnieki tajā pašā rūpnīcā, sociāldemokrātiem šķita nepieņemami. Attiecīgi partijas programmā veseli 4 punkti formulēja latviešu sociāldemokrātu viedokli nacionālajā jautājumā: tika prasītas pašnoteikšanās tiesības visām Krievijas tautām, provincēm, plašu politisku un saimniecisku pašvaldību (autonomiju), vienlīdzīgas tiesības visām valodām gan sabiedriskajā dzīvē, skolās, tiesās, valdības un pašvaldības iestādēs, kā arī visu pilsoņu pilnīgu vienlīdzību, nelūkojot uz to dzimumu, ticību un tautību.
Politiskā darbība
laikraksts "Cīņa" sāka izplatīt aicinājumu strādniekus dibināt arodbiedrības. Jau oktobrī tika izveidots Rīgas arodbiedrību centrālbirojs, kura vadībā bija sociāldemokrāti J. Tomsons-Brauns, J. Ozols, J. Asars, V. Derpāns un A. Buševics un kas apvienoja 22 strādnieku un 3 kalpotāju arodbiedrības ar 25 000 biedriem. Novembrī arodbiedrību centrālbirojs uzsāka sarunas ar rūpniekiem par kolektīvo līgumu noslēgšanu veselu ražošanas nozaru strādnieku interesēs. Svarīgu vietu šo arodbiedrību darbībā ieņēma rūpes par bezdarbnieku stāvokļa uzlabošanu: pirmo reizi sāka vākt līdzekļus no darba atlaisto pabalstīšanai. 1906. gadā Grāmatrūpniecības strādnieku arodbiedrība noslēdza Latvijas vēsturē pirmo kolektīvo darba līgumu ar uzņēmējiem. 1913. gadā sociāldemokrātu ierosinātajā ģenerālstreikā Latvijā kopumā piedalījās apmēram 120 000 strādnieku, kas uzskatāmi liecina par sociāldemokrātijas ietekmi strādniecībā.
Partijai bija nozīmīga loma 1905. gada revolūcijā, kā arī ievērojami cieta varas īstenotajās represālijās, revolūciju apspiežot. Lielākā daļa tās līderu tika vai nu ieslodzīti, vai nošauti, vai paglābās politiskajā emigrācijā — partija praktiski tika sagrauta.
Latvijas Sociāldemokrātija
1906. gadā LSDSP paliekas iekļāvās Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (KSDSP) sastāvā kā autonoma Latvijas Sociāldemokrātija (LSD).
1907. gadā Štutgartes kongresā LSD tika uzņemta Sociālistiskajā internacionālē.
No 1909. gada Briselē un no 1914. gada arī Londonā darbojās LSD Ārzemju komiteja, kūrējot latviešu sociāldemokrātu kustību politiskajā emigrācijā, ko 1912. gada vasarā pārveidoja par LSD Ārzemju grupu (kuras darbojās Lielbritānijā, Francijā, Vācijā, Šveicē, Beļģijā, Dānijā u.c.) biroju. ASV darbojās Amerikas Sociālistiskās partijas sastāvā ietilpstošā Latviešu sociāldemokrātu koporganizācija, bet Rietumeiropā — Vakareiropas Latviešu sociāldemokrātu koporganizācija, kas ietilpa LSD sastāvā, apvienojot grupas un pulciņus Rietumeiropā.
1912. gada jūnijā pagrīdes apstākļos sasauca 4. LSD kongress, kurā centrālkomitejas un “Cīņas” redakcijas sastāvā ievēlēja tikai lieliniekus, kā rezultātā abas sociāldemokrātu pamatplūsmas — lielinieki un mazinieki,  — sāka darboties visai autonomi viena no otras. Tomēr LSD, atšķirībā no KSDSP, šajā periodā bija vēl nesašķēlusies partija, kurā pastāvēja līderu dažādās ideoloģiskās nostādnes, diskusijas, strīdi, taču uz ārpusi visas frakcijas uzstājās kopīgi.
Pēc 1917. gadā LSD Vācijas Impērijas karaspēka neokupētajā Vidzemē nodibināja padomju varu (t.s. Iskolatu) — pirmo latviešu izveidoto valstisko veidojumu mūsdienu Latvijas teritorijā.
Partijas šķelšanās
Šajā laikā LSD lielinieku frakcijas vadībā izvirzījās tādas spēcīgas personības kā Pēteris Stučka, Fricis Roziņš, Jūlijs Kārlis Daniševskis, kuri ieguva visai lielu ietekmi partijā. Tieši šo personu iespaidā sociāldemokrāti, balsojot 1918. gada maijā XVI konferencē, izslēdza no savām rindām mazinieku līderus Frici Menderu un Paulu Kalniņu, kā arī nolēma pārtraukt sakarus ar Rīgas 6. apakšrajonu un Jaunatnes savienību. Mazinieki uz aizmugurisko LSD vadības lēmumu atbildēja ar uzsaukumu visiem partijas biedriem. 17. jūnijā viņi sasauca Latvijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pirmo nelegālo konferenci, kurā paziņoja par atdalīšanos no lielinieciskās Latvijas sociāldemokrātijas un par savu mērķi izvirzīja Latvijas neatkarību. Skaitliski nelielās partijas centrālajā komitejā ievēlēja Paulu un Bruno Kalniņus, Frici Menderu, Kārli Kurševicu un P. Reišalu. Tādējādi partija sašķēlās divās savstarpēji nu vairs nesaistītās partijās: Latvijas Sociāldemokrātijā (lielinieki) un Latvijas sociāldemokrātiskā strādnieku partijā (mazinieki). LSD VI kongresā pieņēma lēmumu LSD pārdēvēt par Latvijas Komunistisko partiju (LKP), līdz ar to LSPR aizliegtā un vajātā Latvijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija palika vienīgā sociāldemokrātijas ideju uzturētāja Latvijas teritorijā. Tā pastāvēja pagrīdes apstākļos, jo bija aizliegta gan Vācijas armijas okupācijas zonā, gan vēlāk Stučkas režīma kontrolētajā teritorijā.
Neatkarības kara laiks
Šajā laikā LSDSP centās atjaunot un izveidot savas organizācijas Vidzemē un Kurzemē, kamēr Zemgalē un Latgalē tas vēl nebija iespējams, jo šie apgabali vēl atradās vācu un padomju varā. Partijas centrā avīze "Sociāldemokrats" atkal iznāca Rīgā, to rediģēja F. Menders, K. Eliass un B. Kalniņš. Liepājā turpināja iznākt "Strādnieku Avīze" A. Rudevica un K. Ozoliņa vadībā.
LSDSP šajā laikā nonāca konfliktā ar pilsoniskajām partijām, jo nostājās krasi pret 3. jūlija Strazdumuižas pamieru, uz kura pamata Golcs un landesvērs tika glābti no sakāves, bet vācieši varēja brīvi rīkoties Kurzemē, tikai 20 km aiz Rīgas. Bez tam sabiedroto pārstāvji sarunās ar K. Ulmani Liepājā panāca, ka viņš piespieda atkāpties četrus ministrus, kas landesvēra vadībai nebija pieņemami, un pārveidoja valdību par latviešu—vācbaltiešu koalīcijas valdību. Vācbaltiešu pārstāvjus uzņēma arī Tautas padomē, kur viņu skaitā iekļuva arī viens no 16. aprīļa apvērsuma organizētājiem H. fon Brimmers. LSDSP šo pilsonisko partiju izlīgumu ar Latvijas valsts naidniekiem uzskatīja par kļūmīgu un nepieļaujamu, protestējot pret to Tautas Padomē, taču palika mazākumā. Arī šis konflikts padziļināja plaisu starp LSDSP un pilsoniskajām partijām, sociāldemokrātiem nākot pie atziņas, ka pilsoniskajām partijām nacionālisms ir tikai līdzeklis tautas mobilizēšanai.
Bermontiāde
Sociāldemokrāti saņēma no saviem biedriem Jelgavā informāciju par to, ka gatavojas jauns uzbrukums Rīgai. Par to vairākkārtīgi rakstīja brīdinošus rakstus "Sociāldemokrats", bet septembrī sociāldemokratu frakcija iesniedza Tautas Padomē interpelāciju valdībai, jautājot, kādus soļus valdība domā spert, lai novērstu draudošās briesmas. Nepaļaujoties uz K. Ulmaņa valdības mierinājumiem, partijas centrālkomiteja septembrī deleģēja uz Berlīni un Veimāru J. Celmu, kurš panāca, ka Veimāras republikas sociāldemokrātu prese un Reihstāga deputāti asi vērsās pret Kara ministrijas atbalstu bermontiešiem.
Sākoties Bermontiādei, Tautas Padomes un Rīgas pilsētas domes sēdēs partijas runātāji kopā ar citām frakcijām aicināja tautu uz cīņu. Rīgas pilsētas dome ievēlēja Rīgas Aizsardzības komiteju sakariem ar armiju (tajā LSDSP pārstāvēja B. Kalniņš). Tajā pašā dienā "Sociāldemokrats" iespieda ievadrakstu, aicinot latviešu strādniekus un bezzemniekus doties cīņā pret Latvijas brīvības naidniekiem. "Sociāldemokratu" pirmo nedēļu pēc uzbrukuma sākuma iespieda Iekšrīgā, tikai dažus simtus metru no frontes. 13. oktobrī LSDSP Rīgas komiteja izlaida savu pazīstamo uzsaukumu "Pie ieročiem!" un aicināja visus Rīgas strādniekus, kas spēj nest ieročus, nekavējotis stāties armijas rindās. "Sociāldemokrata" redakciju oktobrī evakuēja uz Cēsīm, kur atradās arī Tautas Padome. Virkne partijas aktīvistu iestājās armijā: A. Veckalns, J. Višņa, J. Celms, B. Kalniņš, R. Lauris (visi vēlākie Saeimas deputāti) u.c. Veckalnu un Celmu vēlāk apbalvoja ar Lāčplēša Kara ordeni. Cīņās pie Liepājas krita partijas komitejas darbinieks virsleitnants J. Radziņš. Jau 1919. gada maijā un jūnijā no sociāldemokrātiem saformētās rotas cīnījās 8. Daugavpils (3. rota) un 9. Rēzeknes (5. rota) kājnieku pulkos.
Pēc bermontiešu sakaušanas 1919. gada 27.—31. decembrī Raiņa klubā Rīgā sanāca LSDSP 15. kongress.
LSDSP ņēma aktīvu līdzdalību jaunās Latvijas iekš- un ārpolitikā. 1919. gada Latvijas miera delegācijā Parīzē piedalījās F. Cielēns. Latvijas Republika noslēdza pamieru ar Padomju Krieviju, bet 1920. gada augustā arī miera līgumu. Mēnesi iepriekš Berlīnē Latvija parakstīja miera līgumu ar Vāciju. Abās Latvijas miera delegācijās bija pārstāvēti arī LSDSP (A. Buševics un F. Menders).
Parlamentārisma laiks
1920. gada aprīlī, piedaloties gandrīz 85% balsstiesīgo iedzīvotāju, šā uzdevuma risināšanai pirmo reizi visā Latvijas teritorijā tika demokrātiski ievēlēta tautas pārstāvniecības institūcija — Satversmes sapulce. Tajā bija paredzētas 150 (vēlāk 152) deputātu vietas. Lielāko tautas atbalstu šajās vēlēšanās guva LSDSP, par kuriem nobalsoja 39% vēlētāju. Par Satversmes projekta izstrādāšanas komisijas (26 deputāti, no kuriem 9 bija sociāldemokrāti) priekšsēdētāju tika ievēlēts sociāldemokrāts M. Skujenieks.
Darbība Saeimā
Šajā laikā sākās LSDSP pretstāve labējām partijām, vispirms jau jautājumos par valsts iekārtu un vadību. Sociāldemokrāti izvirzīja priekšlikumu valsts galvas funkcijas, tāpat kā Satversmes sapulces laikā, uzticēt Saeimas priekšsēdētājam, kura tiesībām būtu nomināls raksturs. Labējā spārna partijas piedāvāja tautas vēlētu prezidentu, dodot viņam plašas pilnvaras, ieskaitot parlamenta atlaišanu. LSDSP iestājās par demokrātisku Satversmi, par radikālu agrāro reformu un izrādīja lielāku nacionālismu par t.s. "nacionālistiem", jo pieprasīja zemes reformu bez kompensācijām vācbaltiešu muižniekiem. Sociāldemokrāti savu viedokli pamatoja ar to, ka parlamentārā republikā prezidentam galvenokārt jāveicot reprezentācijas funkcijas, lai neradītu apstākļus varas uzurpācijai un diktatūras nodibināšanai, taču, paliekot mazākumā, nācās piekāpties pilsonisko partiju izvirzītajam variantam.
Taču LSDSP vadība bija tā pārņemta ar sevi, ka nepamanīja, ka situācija mainījusies un viņi vairs nav dominējošā masu partija. Bezzemnieki bija dabūjuši zemi, tie vairs par LSDSP nebalsoja — veidojās arī citas sīkzemnieku partijas, kas arī atņēma balsis. Latvijas sabiedrība mainījās, bet LSDSP spītīgi turējās pie savām gadsimtu mijas ideoloģiskām nostādnēm, kuras, ņemot vērā reālo situāciju, jau varētu saukt par dogmu. F. Mendera ideja ieiet valdībā tikai vieniem pašiem izgāza iespēju sociāldemokrātiem sastādīt valdību 1920. gada maijā. Partijas vadība ietiepīgi nevēlējās veidot koalīcijas valdības ar pilsoniskām partijām un aizstāvēja līdzšinējās ideoloģijas līniju par spīti tam, ka reālā dzīve mainījās un fakti liecināja, ka LSDSP vairs viena pati negūs tik daudz balsu, lai veidotu vairākumu Saeimā. Šī politika tika attaisnota ar cīņu pret labējo partiju nedemokrātiskajām tendencēm.
Tikai uz īsu brīdi no 1923. gada janvāra LSDSP izveidoja koalīciju ar Zemnieku savienību un piedalījās J. Pauļuka valdībā, pie kam ieguva vairākus svarīgu ministru posteņus: A. Buševics — finanšu, K. Dēķens — izglītības, F. Cielēns — ārlietu, K. Lorencs — darba ministra vietu. P. Kalniņš veiksmīgi darbojās kā Saeimas priekšsēdis. Jau pēc pusgada LSDSP līderu iekšēju nesaskaņu dēļ partija atsauca savus ministrus un izstājās no koalīcijas, tādejādi gāžot šo kabinetu. Kā valdības gāzēji LSDSP sastādīja jaunu valdību (jaunā kabineta sastādītāji bija F. Cielēns, V. Bastjānis, A. Rudēvics), taču, šajā — 1924. gada Zāmuela ministru kabinetā partija taktisku iemeslu dēļ atkal nepiedalījās, tā mazinot savu ietekmi.
Neveiksmīgas labējo spēku politikas rezultātā 1926. gadā krita Alberinga ministru kabinets un kā pretreakcija Zemnieku savienībai nodibinājās kreisā valdība, no kuras ministriem 5, ieskaitot ministru prezidentu M. Skujenieku (mazinieku), bija LSDSP biedri. Ārlietu ministrs bija F. Cielēns, finanšu — V. Bastjānis, darba ministrs — A. Rudēvics un izglītības ministrs — Rainis. Šajā otrās Saeimas laikā (1925—1928) LSDSP vēl joprojām mēģināja nepieļaut valdību, kurā piedalītos LZS un nemēģināja veidot koalīcijas. Partijas popularitāti mazināja arī ārlietu ministra F. Cielēna parakstītais neizdevīgais tirdzniecības līgums, kas grāva Latvijas prestižu rietumos un izraisīja neapmierinātību gan sabiedrībā, gan citās partijās. Finanšu ministrs V. Bastjānis mēģināja apkarot korupciju un atteica K. Ulmanim atlaist LZS vadošo biedru parādus bankām, kas vēl vairāk saasināja attiecības ar LZS un K. Ulmani. Partijas līderu neveiksmīgās rīcības un pastāvīgā konflikta ar LZS dēļ trešajā Saeimā K. Ulmaņa kabinets apzināti pieļāva neatkarīgo sociālistu (komunistu) ienākšanu Saeimā, tādejādi vēl vairāk mazinot LSDSP ietekmi.
Rezultātā LSDSP tikai divas reizes piedalījās koalīcijas veidošanā, bet ar katrām Saeimas vēlēšanām zaudēja arvien vairāk vēlētāju, tas ir, visu parlamentāro periodu LSDSP neveidoja koalīcijas un darbojās kā opozīcija pret visiem labējiem ministru kabinetiem. Tomēr līdz pat 1934. gadam LSDSP bija visvairāk pārstāvētais politiskais spēks Saeimā. Sociāldemokrātu ietekmē atradās absolūtais vairums arodorganizāciju, partija bija pārstāvēta un vadīja daudzas pašvaldības. Lai gan LSDSP gandrīz visu laiku parlamentā atradās opozīcijā, tā bija labi organizēts un nopietns spēks.
No sasniegumiem jāmin, ka sociāldemokrāti panāca likumu par slimokasēm, par algotu darbinieku apdrošināšanu nelaimes un arodslimību gadījumos, noteikumus par kolektīvajiem līgumiem, demokrātisku īres likumu.
Attiecības partijas iekšienē
LSDSP kā politiskās partijas šķelšanās notika Satversmes sapulces otrās valdības sastādīšanas laikā 1921. gadā. Galvenie līderi bija F. Menders, V. Bastjānis, K. Lorencs, A. Rudevics V. Dermanis, M. Skujenieks un R. Lindiņš. Šo līderu konflikta pamatā bija trīs dažādās nostājas un nespēja vienoties, kas galarezultātā noveda pie partijas dalīšanās divās nometnēs. Konfliktu cēlonis pamatā bija koalīcijas ar pilsoniskajām partijām jautājums. Partijas radikālais spārns (V. Dermanis) pilnībā noraidīja sadarbību ar citām partijām. Mērenais spārns (V. Bastjānis) arī bija pret koalīciju un tikai labējais spārns (M. Skujenieks, R. Liniņš) bija par sadarbības nepieciešamību. Labējā viedokļa partijas biedri sāka noturēt atsevišķas sēdēs, līdz 1921. gadā no partijas atšķēlās 17 deputāti M. Skujenieka vadībā, izveidojot Sociāldemokrātu mazinieku partiju, kura piedalījās valdības darbā. LSDSP no 57 deputātu vietām saglabāja 40 (vēlāk liela daļa no šiem deputātiem atgriezās LSDSP rindās).
Trešās Saeimas laikā iekšējā šķelšanās turpinājās: Menders uzskatīja, ka sociāldemokrātiem nav jāatbalsta un jāsaista sevi ar LKP. Taču citās domās bija V. Lorencs un A. Bušēvics, kuri 1928. gada oktobrī vērsās pie PSRS Ārlietu tautas komisariāta, lai tas ietekmētu LKP frakciju Saeimā (Strādnieku un Zemnieku frakcija), lūdzot atbalstīt kreisas valdības ar sociāldemokrātu līdzdalību izveidošanu. F. Cielēns, B. Kalniņš un partijas lielākā daļa uzskatīja, ka par komunisma pastiprināšanos Latvijā nevar būt ne runas un sadarbībā ar komunistiem draudus LSDSP nākotnei nesaskatīja. 1931. gadā kardināli atšķirīgo pozīciju rezultātā starp partijas līderiem Cielēnu un Menderu izcēlās konflikts. Cielēns mēģināja veikt apvērsumu un dibināt jaunu LSDSP. LSDSP iekšienē nebija uzskatu vienotības, jo līderu nostājā dominēja trīs pozīcijas: mazinieki, promaskaviskais un oportūnistiskais.
Ulmaņa režīma laiks
Pēc 1934. gada apvērsuma Ulmaņa režīma laikā gandrīz visus LSDSP redzamākos biedrus apcietināja un ieslodzīja uz laiku Liepājas koncentrācijas nometnē (322 jeb 87% tur ieslodzīto). Partiju likvidēja, tās biedrus atlaida no valsts un pašvaldību dienesta. Tika slēgtas strādnieku organizācijas, to īpašumi un finanses tika konfiscēti.
Okupācijas laiks
notikušo Latvijas okupāciju liela daļa sociāldemokrātu uztvēra pozitīvi, jo saskatīja tajā tikai Ulmaņa režīma gāšanu. Partijas vadītāji, uzskatot, ka PSRS kā marksistisks režīms būs labvēlīgs viņiem kā Rietumu marksistiem, izrādīja vēlmi iesaistīties jaunās valdības veidošanā. F. Menders mēģināja iestāties LKP un kļuva par konsultantu Tieslietu tautas komisariātā. A. Buševics un K. Lorencs, speciāli atgriezušies no trimdas, piedāvāja savus pakalpojumus A. Višinskim, cerot uz ministru posteņiem. A. Buševics tika iecelts par Saeimas vēlēšanu komisijas priekšsēdētāju un 1940. gada novembrī par Tieslietu tautas komisariāta nodaļas vadītāju, bet  — par LPSR Augstākās tiesas locekli. A. Rudēvics no trimdas atgriezās un tika iecelts par atjaunotā laikraksta "Cīņa" iekšpolitikas nodaļas redaktoru. B. Kalniņš atgriezās no trimdas un kļuva par Tautas armijas politisko vadītāju (ģenerāļa pakāpē).
Taču partijas biedru sajūsma par autoritārā režīma gāšanu izplēnēja jau tuvāko mēnešu laikā: partiju atjaunot neļāva, LSDSP biedri tika pakļauti vajāšanām, pie tam daudz lielākām, nekā pirms tam. Tika izsūtīti 14 vadošie sociāldemokrāti, apcietināti un notiesāti 6, nošauts 1. Uz Sibīriju izsūtīto vidū bija bijušais Saeimas priekšsēdētājs, viens no vecākajiem sociāldemokrātiem F. Vesmanis, bijušie Saeimas deputāti P. Ulpe, P. Lejiņš, N. Kalniņš, R. Lindiņš, R. Dukurs (Ulpe un Lejiņš bija arī LSDSP partijas sekretāri), J. Višņa, A. Veckalns un Miķelsons, Liepājas mērs Birznieks un citi. LSDSP bijušajiem Saeimas deputātiem N. Kalniņam, Veckalnam, Višņam, Liniņam tika inspirēta it kā pretkomunistiska darbība iepriekšējos gados Latvijā un piespriesta nošaušana. Arī vācu okupācijas laikā sociāldemokrātus represēja: ieslodzīja cietumos un koncentrācijas nometnēs, daudzus nošāva.
1942. gada februārī LSDSP atjaunoja nelegālo darbību, sludinot orientāciju uz sabiedrotajiem un vēršoties pret abām okupācijas varām. 1943. gadā sociāldemokrāti uzsāka sadarbību ar K. Čakstes vadīto centra grupu un piedalījās Latvijas Centrālās padomes (LCP) dibināšanā (LCP priekšsēdētājs bija K. Čakste, vietnieks — B. Kalniņš).
1945. gadā padomju otrās okupācijas laikā Latvijā bija palikuši vairāk nekā 12 000 LSDSP biedru. Lielākā daļa viņu tika represēti. Līdz 1955. gadam tika deportēti, notiesāti spaidu darbos vai nošauti visi bijušie CK locekļi un Saeimas deputāti, izņemot 2, kuri bija smagi slimi.
Darbība trimdā
Tie partijas aktīvisti, kuri izmantoja izdevību Otrā pasaules kara beigās doties uz Rietumiem, Zviedrijā izveidoja Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Ārzemju Komiteju (LSDSP ĀK), kura noteica atjaunotās partijas turpmāko darbību. Līdz ar to LSDSP bija vienīgā no "pirmskara" partijām, kura nepārtrauca savu darbību, turpinot to arī politiskajā emigrācijā, kur tā spēja saglabāt savu līdzdalību Sociālistiskajā internacionālē novērotāja statusā.
LSDSP Ārzemju komiteja apstiprināja LSDSP darbības trimdā programmu. Liela nozīme bija LSDSP Ārzemju komitejas priekšsēdētāja V. Zaļkalna (1947—2002) vadītajiem LSDSP preses izdevumam “Brīvība” un izdevniecībai “Memento” Stokholmā, kas izdeva ap 50 izdevumu, piemēram, Bruno Kalniņa “Latvijas sociāldemokrātijas 50 gadi”, rakstu krājums “Okupācijas varu nodarītie postījumi Latvijā 1940—1990”, Valentīnes Lasmanes atmiņu krājums “Pāri jūrai 1944./45.g.” u.c.
Partijas darbības atjaunošana Latvijā
1989. gadā, mainoties iekšpolitiskajai situācijai PSRS, LTF avīzē "Atmoda" pirmo reizi parādījās doma par LSDSP darbības atjaunošanu Latvijā. LSDSP atjaunošanas posms sākās ar, kad LSDSP Ārzemju Komiteja (ĀK) deleģēja Valdi Šteinu atjaunot partijas darbību, vispirms nodibinot Rīgas komiteju, pēc tam reģionu pilsētās izveidojot kopas un gala rezultātā nodibinot koporganizāciju (tās vadībai izveidoja LSDSP Latvijas komiteju). Kā nākamo uzdevumu ĀK izvirzīja sasaukt atjaunotās LSDSP 20. kongresu. 1989. gada 2. un 3. decembrī Mellužos sanāca partijas 20. kongress, un šo brīdi var uzskatīt LSDSP atjaunošanu Latvijā. Par partijas priešsēdētāju tika apstiprināts ieceltais V. Šteins, par goda priekšsēdētāju — B. Kalniņš, kurš līdz ar ĀK vēlēšanām pildīja arī priekšsēdētāja pirmā biedra funkcijas. Par otro biedru kļuva Jānis Dinēvičs, trešo biedru — Pauls Butlers un par Centrālkomitejas sekretāru — Normunds Beļskis. Partija savas atjaunošanas periodā bija skaitliski neliela — 500 biedru, no kuriem 100 bija ĀK biedri. LSDSP neveidojās no jauna, bet atjaunojās, atsaucoties uz partijas vēsturisko pieredzi, kas nozīmē, ka partija, nosaucot sevi par Latvijas "vissenāko partiju", mantoja arī ar tās leģendāro vēsturi saistītos pozitīvos un negatīvos stereotipus, kas tautas apziņā eksistē un kurus veiksmīgi izmanto partijas politiskie oponenti arī šodien.
Piezīmes
<references group="P" />
Animālija
Animālija ir tēlotājmākslas žanrs vai atsevišķs darbs, kas atveido dzīvnieku. Mākslinieku, kas darbojas animālijā, sauc par animālistu.
Biežāk animālijā tiek maksimāli precīzi atveidoti dzīvnieki, tomēr nereti šajā atveidojumā tiek atklātas arī atsevišķas cilvēkiem piemītošas īpašības, kas visbiežāk ir saskatāmas satīriskos vai alegoriskos darbos.
Žanra attīstība
Jau pirmatnējā mākslā tika attēloti stilizēti dzīvnieki, Ķīnā animālija radās 8. gadsimtā Tanu dinastijas laikā. Agrajos viduslaikos bija ļoti populārs "zvēru stils". Renesanses laikā parādās mākslas darbi, kuros dzīvnieki tiek attēloti reālistiski, kas ir redzams Pinazello un Albrehta Dīrera darbos. Izcili animālisti Eiropā bija Alberts Keips un Pauls Poters Holandē, Jans Feits un Franss Sneiderss Flandrijā. 20. gadsimta sākumā radās tendence attēlot dzīvnieku precīzi un naturālistiski kā dabas sastāvdaļu, tai piemērs ir Francijas gleznotājs Konstāns Truajons. Viens no Latvijas izcilākajiem animālistiem bija tēlnieks Teodors Zaļkalns.
EG
EG var būt:
1915. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1915. gada notikumi Latvijas vēsturē. Vidzemes un Latgales vēsturiskās zemes tolaik atradās Krievijas Impērijas Vidzemes un Vitebskas guberņā. Kurzemes ofensīvas laikā Vācijas impērijas karaspēks ieņēma lielāko daļu no Kurzemes, Zemgales un Sēlijas.
Džordžs V. Bušs
Džordžs Volkers Bušs (en; dzimis ) ir amerikāņu politiķis un uzņēmējs, kurš bija 43. ASV prezidents no 2001 līdz 2009. gadam, un 46. Teksasas gubernators no 1995. gada līdz 2000. gadam. Barbaras Bušas un Džordža H. V. Buša vecākais dēls piedzima Ņūheivenā. Pēc Jeila Universitātes beigšanas 1968. gadā un Hārvardas Biznesa skolas beigšanas 1975. gadā, Bušs strādāja naftas uzņēmumos. Viņš apprecējās ar Loru Bušu 1977. gadā un neilgi pēc tam neveiksmīgi kandidēja uz ASV Pārstāvju palātu. Viņam vēlāk vienlaikus piederēja Teksasas "Rangers" beisbola komanda pirms Ānas Ričardas pārspēšanas 1994. gada Teksasas gubernatora vēlēšanās. Bušs tika ievēlēts 2000. gadā pēc tuvām un pretrunīgām vēlēšanām, kļūstot par ceturto ASV prezidentu, kurš tiks ievēlēts, saņemot mazāk balsu nekā viņa pretinieks. Bušs ir otrais prezidents, kurš ir bijušā prezidenta dēls, pirmais bija Džons Kvinsijs Adamss. Viņš ir arī bijušā Floridas gubernatora Džeba Buša brālis.
Buša prezidentūras astotajā mēnesī notika 2001. gada 11. septembra uzbrukums ASV. Atbildot uz to, Bušs uzsāka karu pret terorismu, starptautisku militāru kampaņu, kas ietvēra karu Afganistānā, kuru uzsāka 2001. gadā, un karu Irākā, kas tika uzsākts 2003. gadā.
Prezidentūra
Bušs pirmoreiz par prezidentu tika ievēlēts 2000. gada ASV prezidenta vēlēšanās, kas bija vienas no sīvākajām un diskutablākajām vēlēšanām valsts vēsturē. Mēnesi pēc balsu saskaitīšanas kļuva skaidrs, ka Bušs vēlēšanās ir apsteidzis savu konkurentu Elu Goru.
Astoņus mēnešus pēc viņa stāšanās amatā 2001. gada 11. septembrī teroristiskās organizācijas Al-Qaida sponsorētie teroristi-pašnāvnieki ar lidmašīnām ietriecās ēkās Ņujorkā un Vašingtonā. Džordžs Bušs atbildēja ar "kara pret terorismu" izsludināšanu, kas kļuva par galveno viņa prezidentūras laika notikumu. 2001. gada oktobrī viņš pavēlēja sākt uzbrukumu Afganistānai un talibu režīma gāšanu, lai iznīcinātu ar to saistīto Al-Qaida organizāciju.
2003. gada martā Bušs sāka iebrukumu Irākā, balstoties uz pieņēmumiem, ka Irākai ir pieejami masu iznīcināšanas ieroči, kuri vēlāk tā arī netika atrasti. Karš Irākā noveda pie Sadama Huseina režīma gāšanas un paša līdera nāvessoda pakarot, taču ne stāvokļa stabilizācijas. Bušs sāka demokrātijas ieviešanu Tuvajos Austrumos, sākot ar Afganistānu un Irāku. ASV vienpusēja politika nopietni sarežģīja Vašingtonas attiecības ar sabiedrotajiem Eiropā un citviet pasaulē. Irākas kara vidū Bušs tika atkārtoti ievēlēts ASV prezidenta amatā 2004. gadā, pārspējot savu konkurentu Džonu Keriju.
Briede
Upe bijusi pazīstama ar zivīm, tomēr 20. gadsimta sākumā uzbūvēto Baļļas dzirnavu un izteci aizsprostojošo zvejas rīku dēļ zivju daudzums tolaik stipri samazinājies.
Savojas Umberto II
Umberto II, saukts par Resno, arī Lielo, arī Stipro (fr, dzimis 1065. gada aprīlī, miris ), Savojas grāfs no 1080. gada līdz pat savai nāvei 1103. gadā
Precējies ar Burgundijas Žizeli, Burgundijas grāfa Viljama I Lielā meitu, un viņam bija 7 bērni:
No 1080 līdz 1089 gadam karojis ar vasaļiem un tuvajiem kaimiņiem, kuri varenībā bija daudz varenāki par viņu pašu un tieši atbalstīja Sv. Romas impērijas ķeizaru. Tāpēc Umberto II valsts politika bija vērsta uz sadarbību ar Franciju, par ko liecina viņa precības ar Burgundijas grāfa meitu, lai aizstāvētu Savojas nama intereses Itālijā.
Sece (stacija)
Sece ir dzelzceļa stacija Aizkraukles novada Seces pagastā, līnijā Jelgava I—Krustpils. Stacija atrodas 7 km uz dienvidiem no Seces ciema, Purviņos.
Stacijas vēsture
Oficiāli stacija tika atklāta 1920. gadā. Tomēr ir iespējams, ka stacija jau eksistēja Pirmā pasaules kara laikā. 1956. gadā šeit tika uzbūvēta rampa cukurbiešu iekraušanai un 600 mm šaursliežu līnija, kas savienoja Seces staciju ar Viesītes šaursliežu dzelzceļa mezglu. 1966. gadā šaursliežu dzelzceļš tika likvidēts.
Paleogēns
Paleogēns ir kainozoja ēras pirmais periods, kas ilga 42 miljonus gadu (no 65,5 ± 0,3 līdz 23,03 ± 0,05 miljonu gadu pirms mūsdienām). Nogulumiežu komplekss, kurš atbilst šim laika posmam, tiek saukts par paleogēna sistēmu. Senāk paleogēns un neogēns tika apvienoti vienā — terciāra periodā. Paleogēns tiek dalīts 3 epohās: paleocēnā (10,0 mlj. gadu), eocēnā (22,1 mlj. gadu) un oligocēnā (10,9 mlj. gadu), kuri savukārt tiek sadalīti dažādos laikmetos.
Periods ir nozīmīgs ar zīdītāju attīstību no mazām formām līdz daudzveidīgu dzīvnieku lielām grupām, sākot ar krīta—terciāra masveida izmiršanu, kas iezīmēja iepriekšējā krīta perioda beigas.
Paleogēna sistēmas dalījums
Paleogēna sistēmu iedala 3 nodaļās un 9 stāvos:
Krēsla (filmu sērija)
Krēslas sāga (en) ir amerikāņu romantiskās fantāzijas filmu sērija, kurā ietilpst četras daļas. Filmas uzņemtas pēc tāda paša nosaukuma Stefanijas Meieres grāmatu sērijas. Filmā galvenās lomas atveido Kristena Stjuarta, Roberts Patinsons un Teilors Lautners. Kopējie filmas ieņēmumi ir vairāk nekā 1 miljards ASV dolāru. Sērijas pirmā daļa "Krēsla" tika izdota 2008. gada 21. novembrī, otrā daļa "Jauns mēness" — 2009. gada 20. novembrī —, trešā daļa — "Aptumsums" —, 2010. gada 30. jūnijā, un ceturtā daļas pirmā daļa — "Rītausma. 1. daļa" —, 2011. gada 18. novembrī, savukārt otrā daļa — "Rītausma. 2. daļa" — tika izdota 2012. gada 16. novembrī.
Paleogēns
Klimats
Zemes klimats paleogēna perioda laikā mainījās, karstajiem un mitrajiem mezozoja ēras laikapstākļiem kļūstot vēsākiem un sausākiem. Šāda tendence, neskatoties uz periodiskiem siltuma kāpumiem, kā, piemēram, Paleocēna-eocēna termālais maksimums, turpinās līdz pat mūsdienām. Daļēji šāda tendence izskaidrojama ar Antarktikas cirkumpolāro straumi, kas būtiski ir samazinājusi okeāna ūdens kopējo temperatūru.
Paleoģeogrāfija
Paleogēna laikā kontinenti turpināja tuvoties savam pašreizējam stāvoklim. Indija tuvojās sadursmei ar Āziju, beigās izveidojot Himalajus. Atlantijas okeāns turpināja izplesties par dažiem centimetriem ik gadu. Āfrika virzījās uz ziemeļiem, lai satiktos ar Eiropu un izveidotu Vidusjūru. Tāpat, Dienvidamerika tuvojās Ziemeļamerikai, vēlāk savienojoties ar to caur Panamas zemesšaurumu. Šī perioda sākumā Ziemeļamerikas iekšējās jūras atkāpās, atklājot lielas sauszemes platības. Arī Austrālija nodalījās no Antarktīdas un dreifēja Dienvidaustrumāzijas virzienā.
Augu valsts
Paleogēna sākumā sāka dominēt segsēkļi, kas strauji izplatījās visos kontinentos. Siltajā un mitrajā klimatā strauji attīstījās augu valsts. Tropu un subtropu aizņēma ne tikai visu Centrālo Eiropu, bet pat Grenlandi. Arī Špicbergenā ir atrastas palmu, magnoliju, kastaņu u.c. siltummīlošu augu pārakmeņojumi. Eiropas mežos ozoli auga kopā ar palmām un vīģēm. Bieži bija sastopami mamuta koki (mūsdienās sastopami tikai Kalifornijā).
Tiek izdalītas divas paleofloras provinces: ziemeļu (Āzija līdz Kazahijai, Ziemeļamerika, Arktika) un dienvidu (Rietumeiropa, Dienvidāzija, Meksika). Ziemeļu provincē flora bija gandrīz līdzīga tagadējai, bet dienvidu provincē izplatīti bija mūžzaļie tropiskie augi. Tur bija izplatīti arī dzintara priežu meži, no kuru sveķiem ir izveidojušās dzintara iegulas. Ir zināmas vairāk kā 40 dzintara atradnes - Kanādā, Birmā u.c., bet Baltijā iegūst 90% no visas pasaules dabiskā dzintara.
Jūras fauna
No bezmugurkaulniekiem visvairāk izplatīti bija lapžauņmoluski. Izzudušo amonītu sugu vietā izveidojās jaunas. Izmira arī pēdējie belemnīti, kurus aizstāja galvkāji ar reducētu ārējo čaulu (astoņkāji, kalmāri un sēpijas). Strauji samazinājās pleckāju daudzveidība. taču tie sāka apdzīvot ne tikai jūras, bet arī saldūdens baseinus. Plaši bija izplatītas foraminīferas, numulīti, diskociklini, orbitoīdi u.c. vienšūņi ar diskveida kaļķa čaulu. To lielums variēja no dažiem milimetriem līdz 10 centimetriem. Jūrās foramenīferu bija tik daudz, ka veidojās biezi kaļķakmens slāņi. Izplatījās arī koraļļi un kaulzivis. Savairojās haizivis (to zobus var atrast visos paleogēna jūras nogulumos).
Sauszemes fauna
Paleogēnā sākās zīdītāju ēra. Gaisā dominēja bezzobainie vēdekļastes putni. Plaši izplatīti bija lielie plēsīgie skrējējputni (diatrimas). Jūrās attīstījās delfīni, roņi un vaļveidīgie. Uz sauszemes veidojās 4 zīdītāju grupas: plēsēji, nagaiņi, snuķveidīgie un primāti. No plēsējiem izplatījās zobenzobu tīģeri, lāči, hiēnas, caunas u.c. Nagaiņus pārstāvēja zirgi, degunradži, antilopes, bizoni, aitas, žirafes, brieži u.c. Pirmais zirga sencis fenakoduss bija maza auguma zīdītājs ar piecpirkstu kājām. No tā attīstījās eohipuss, kura priekškājām bija četri pirksti, bet pakaļkājām trīs. Paleogēna beigās jau bija sastopami zirgi. Arī pirmie degunradži bija mazi, bet ar laiku izveidojās par īstiem milzeņiem (piemēram, vislielākā sauszemes zīdītāja - izmirušā degunradža, beludžiterija, masa pārsniedza 13 tonnas).
No snuķveidīgajiem pirmie bija nelieli ziloņi - meriteriji, bet vēlāk izveidojās arī zilonis, gigants - 4 m augstais dinoterijs, kam bija lejup atpakaļ noliekti ilkņi. No primātiem attīstījās pirmie pērtiķi. Mežos plaši izplatījās "aklie" dunduri un mušas (arī cece muša, kas bija sastopama visos kontinentos). Paleogēna beigās (oligocēnā) izveidojās tā saucamā "Indrikotēriju fauna".
Nogulumieži Latvijā
Paleogēna periodā Latvijas teritorijā bija sauszeme un ģeoloģiskie nogulumi neveidojās. Līdz Latvijas teritorijai tiek atskaloti dzintara gabali, kas nākuši no paleogēna periodā Baltijas jūras dienvidu daļā (pie Polijas) sedimentētām dzintara iegulām. Atsevišķās vietās (piemēram, pie Babītes ezera) paleogēna dzintara gabali ir atkārtoti pārgulsnējušies holocēna nogulumos.
Darko Miličičs
Darko Miličičs (sr, Darko Miličić; dzimis ) ir bijušais serbu basketbolists, spēlēja centra pozīcijā, Serbijas izlases dalībnieks. Tiek uzskatīts par vienu no lielākajām Nacionālās basketbola asociācijas drafta neveiksmēm pēc izvēlēšanas ar kopējo otro numuru 2003. gada NBA draftā. 2004. gada NBA čempions Detroitas "Pistons" sastāvā.
Karjera
Karjeru uzsācis Serbijas klubā Vršacas "Hemofarm", kuru pārstāvēja līdz 2003. gadam.
2003. gada NBA draftā viņu izraudzījās Detroitas "Pistons" ar kopējo otro kārtas numuru. Draftā ar pirmo numuru tika izraudzīts Lebrons Džeimss, savukārt ar zemāku izvēles numuru — tādas vēlākās NBA zvaigznes kā Karmelo Entonijs, Kriss Bošs un Dveins Veids. Tādējādi D. Miličičs tiek uzskatīts par vienu no lielākajām NBA drafta neveiskmēm visā līgas vēsturē.
Kopā ar "Pistons" viņš izcīnīja uzvaru čampionātā jau savā pirmajā 2003.—2004. gada NBA sezonā, kļūdams par visu laiku jaunāko NBA čempionu. Debijas sezonā gan jaunā spēlētāja ieguldījums komandas sniegumā nebija nozīmīgs, spēlējot vidēji mazāk nekā 5 minūtes spēlē regulārajā čempionātā un mazāk nekā divas minūtes izslēgšanas spēlēs. Pēc tam D. Miličičs spēlēja dažādu citu klubu sastāvos — Orlando "Magic", Memfisas "Grizzlies", Ņujorkas "Knicks", Minesotas "Timberwolves". 2012. gada pievienojās Bostonas "Celtics", kas kļuva par viņa pēdējo komandu, beidzot karjeru pēc nospēlētām tikai 5 minūtēm "Celtics" formā.
Kopā NBA piedalījies 468 regulārā čempionāta un 21 izslēgšanas spēlē. Tikai divās no aizvadītajām sezonām D. Miličičs bija komandas pirmā piecinieka centra spēlētājs, un nevienā sezona viņš neguva 10 vai vairāk punktus vidēji spēlē.
Dienvidslāvijas izlases sastāvā izcīnījis 11. vietu 2006. gada Pasaules čempionātā. Serbijas izlases sastāvā — 9. vietu 2005. gada un 13. vietu 2007. gada Eiropas čempionātā.
Pēc karjeras beigām nodarbojas ar dārzkopību dzimtajā Serbijā.
Imanta (stacija)
Imanta ir dzelzceļa pieturas punkts Rīgā, Kurzemes rajonā, Zolitūdes apkaimē, līnijā Torņakalns—Tukums II. Imantā pietur visi Tukuma virziena elektrovilcieni. Imantā darbojas biļešu kase.
Vēsture
Imantas stacija atklāta 1894. gadā tuvumā esošo rajonu iedzīvotāju ērtībām un lauksaimniecības produkcijas pārvadāšanai. Sākumā tā dēvēta par Zolitūdi (Solitude) tuvumā bijušās Zolitūdes muižiņas vārdā, par Imantu sākta saukt 1928. gadā, bet vācu okupācijas laikā saukta atkal par Zolitūdi (Riga-Solitude). Vecā stacijas ēka nedaudz pārbūvēta, bet bija saglabājusies līdz 2012. gadam. Ēkas nolietošanās dēļ to nolēma nojaukt stacijas perona rekonstrukcijas darbu laikā. slēgtā stacijas uzgaidāmā telpa izdemolēta. Vecā stacijas ēka nojaukta 2012. gada martā. 2015. gada novembrī stacijā tika uzsākti modernizācijas darbi. 2016. gadā modernizācijas gaitā tika uzbūvēta jaunā stacijas ēka.
Bartels Bruins Vecākais
Bartels jeb Bartolomejs Bruins Vecākais (, dzimis 1493. gadā Vēzelē, miris 1555. gada 22. aprīlī Ķelnē) bija renesanses laika vācu gleznotājs. Bruins gleznojis portretus un altārgleznas (piemēram, Ksantenas altārglaznu). Bruina portretiem raksturīgs liels reālisms; portreta aizmugurē viņš nereti uzgleznojis vanitas motīvu. Bruina darbiem raksturīga vēlīnās gotikas ietekme.
1512. gadā Bruins ieradies Ķelnē, kur darbojies Sv. Severīna darbnīcā. Vēlāk Bruins ievēlēts pilsētas padomē. 1522. gadā strādājis hercogienes Marijas galmā Diseldorfā.
Tadžikistāna
Tadžikistānas Republika (Ҷумҳурии Тоҷикистон) ir vidēji attīstīta valsts Vidusāzijā bez pieejas pie jūras. Ziemeļrietumos tā robežojas ar Uzbekistānu, ziemeļos ar Kirgizstānu, austrumos ar Ķīnu, bet dienvidos ar Afganistānu. Tadžikistānai ir 430 km robeža ar Ķīnu, 870 km ar Kirgizstānu, 1161 km ar Uzbekistānu, 1331 km ar Afganistānu. Kalni aizņem 93% valsts teritorijas un vairāk nekā puse valsts atrodas vairāk nekā 3000 metrus virs jūras līmeņa. Tadžikistānā ir vairāk nekā 1300 ezeri un tai ir Centrālāzijas lielākās ūdens rezerves. Nabadzīgākā no bijušajām PSRS republikām, daļēji tāpēc, ka tur no 1992. līdz 1997. gadam norisinājās pilsoņu karš.
Tadžiki veido 79% no kopējā iedzīvotāju skaita. Lielākās minoritātes ir uzbeki (15%), krievi (1%), kirgīzi (1%) u.c.
1924. gadā PSRS valdība, lai novērstu Centrālāzijas tjurku tautu un musulmaņu vienotību, sāka veidot jaunas nacionālās republikas, sadalot savstarpēji radniecīgos kazahus, kirgīzus, uzbekus un turkmēņus. Tadžiki, kas vienīgie bija irāņu tauta, sākotnēji saņēma autonomu republiku Uzbekijas PSR sastāvā. Tadžiku Buhāra un Samarkanda palika Uzbekijā, taču 1929. gadā izveidojoties Tadžikijas PSR, tā saņēma Hudžandas pilsētu. Uzbekijā palikušos tadžikus spieda asimilēties un kļūt par uzbekiem. Jaunizveidotajā republikā sāka veidoties tadžiku nācija. Pēc kolektivizācijas sākšanās Tadžikijā paplašināja kanālu sistēmu, un attīstīja kokvilnas audzēšanu.
Vēsture
Kopš 550. gada p.m.ē. Tadžikistāna pilnīgi vai daļēji ietilpa dažādu valstu sastāvā. Tās senākā vēsture ir cieši saistīta ar Irānas un Afganistānas vēsturi. Senākie iedzīvotāji saki un sarmati runājuši skitu valodās un vēl pirms 1000. gada p.m.ē. izceļoja uz Senās Persijas un Senās Indijas teritorijām. Mūsdienu tadžiku vēsturnieki raksta, ka indoāriešu valodās runājošie zemes pirmiedzīvotāji savu zemi dēvējuši par "āriešu valsti" (Aryānam vaedža), Ahemenīdu impērijas laikā par Aryānam Xšaθram.
Padomju valstis
1918. gada februārī boļševiki likvidēja Kokandas autonomiju, aktivizējās basmaču kustība. 1921. gada martā Sarkanā armija ieņēma Dušanbi. 1922. gadā boļševiki apspieda basmaču pretestību, krita Envers pašā, taču pretestība turpinājās vēl līdz 1926. gadam. No 1921. līdz 1926. gadam 250 000 tadžiku un uzbeku bēga uz Afganistānu. 1924. gada septembrī sākās nacionālo republiku veidošana Krievijas Turkestānā. Sākotnēji izveidoja Buhāras PSR (1924), tad Tadžiku APSR (1924—1929), kuras sastāvā 1925. gada janvārī izveidoja Kalnu Badahšānas autonomo apgabalu, kas aizņem gandrīz pusi Tadžikistānas teritorijas. 1926. gadā sākās pāreja no arābu alfabēta uz latīņu alfabētu. 1929. gadā atklāja Termezas – Dušanbes dzelzceļu.
1929. oktobrī izveidoja atsevišķu Tadžikijas PSR. 1929. gadā sākās kolektivizācija, desmiti tūkstoši tadžiku un uzbeku bēga uz Afganistānu. 1934. gadā uzņēma pirmo filmu tadžiku valodā. 1940. gadā notika pāreja no latīņu alfabēta uz kirilicu. No 1941. gada vairāk nekā 200 000 tadžiku karoja Otrajā pasaules karā Sarkanās armijas rindās. 1949. gada 10. jūlija zemestrīcē gāja bojā ap 29 000 cilvēku. 1960. gadā sāka raidīt Dušanbes TV. 1979. pabeidza Nurekas HES celtniecību. 1990. gada februārī Dušanbē sākās ielu protesti pret padomju varu, augustā nodibināja Tadžikistānas Demokrātisko partiju.
Pēc neatkarības pasludināšanas
1999. gadā Tadžikistāna parakstīja robežlīgumu ar Ķīnu, atsakoties no apmēram 200 km2 lielas teritorijas Pamira kalnos, bet 2002. gadā piekrita atdot 1158 km2 lielu robežteritoriju, robežas demarkācijas protokolu 2011. gadā ratificēja Tadžikistānas parlaments.
Administratīvais iedalījums
Tadžikistānas administratīvais iedalījums veidojas no dažādu pakāpju administratīvajām vienībā. Daļa valsts teritorijas ir nodalīta pirmās pakāpes administratīvajās vienībās — viens autonomais vilojats (Kalnu Badahšāna) un divi vilojati (Hatlona un Sugda), kā arī valsts galvaspilsēta Dušanbe. Otrās pakāpes administratīvajās vienībās — rajonos (nohijās, ноҳия) un apgabala pakļautības pilsētās (шаҳр) — iedalās kā vilojati, tā arī vilojatos neiekļautā teritorija — republikas pakļautības rajoni. Trešās pakāpes administratīvā iedalījuma vienības ir pilsētas (шаҳр), ciemati (шаҳрак) un lauku kopienas (ҷамоати деҳот).
Kultūra
Vēsturiski tadžikiem ir kopīga izcelsme ar persiešiem, abas divas pieder pie irāņu tautām. Tadžiku valoda ir dzimtā valoda 80 procentiem Tadžikistānas iedzīvotāju. Mūsdienu Tadžikistānas galvenie urbānie centri ir galvaspilsēta Dušanbe, kā arī Hudžanda, Keloba, Pendžikenta un Istaravšana.
Ziemeļu Tadžikistānas kalnu apgabalos dzīvo jagnobieši, kuru skaits ir aptuveni 25 tūkstoši, ko ir ievērojami samazinājušas piespiedu pārvietošanas 20. gadsimtā. Viņi runā jagnobiešu valodā, kas ir vienīgā dzīvā senās sogdiešu valodas pēctece.
EC
EC var būt:
GQ
GQ var būt:
Komsomoļska (polārstacija)
Komsomoļska (ru) bija padomju iekškontinentālā polārstacija Austrumantarktīdā. Tika ierīkota 870 km no Mirnijas stacijas uz Polārā plato vietā, kur sadalījās traktoru karavānu maršruti uz Vostokas staciju un Poļus ņedostupnosti staciju nosacītajā Nepieejamības polā. Stacija nepārtraukti darbojās no 1957. gada 6. novembra līdz 1959. gada 9. martam. Pēc regulāro novērojumu beigšanas Komsomoļska tiek izmantota vasaras mēnešos kā meteostacija un pusceļa degvielas noliktava transporta karavānām.
1957. gada 7. martā paredzētajā vietā ieradās karavāna ar stacijas aprīkojumu. Tika ierīkots sniega lidlauks, bet sakarā ar neparedzēti agri iestājušos ziemu noorganizēt ziemošanu neizdevās, staciju iekonservēja, bet ziemošanas komandu izveda uz Mirniju. Darbi stacijā tika atsākti nākamajā pavasarī un 6. novembrī tā tika atklāta. Pirmajā sezonā stacijā ziemoja 7 cilvēku komanda, otrajā — 5, trešajā — 2. Stacijā tika veikti aeroloģiskie, meteoroloģiskie, glacioloģiskie un ģeomagnētiskie novērojumi, kā arī veikti medicīniski pētījumi par cilvēku aklimatizāciju Antarktīdas vidienē.
Stacija sastāvēja no trim balokiem (uz sliecēm uzmontēta 12 m² liela būda), kuru ieejas apvienotas ar siltinātu tamburu. Vienā atradās dzīvojamās telpas un radiostacija, otrā — kopkajīte un kambīze, trešajā — elektrostacija (divi 15 kW dīzeļģeneratori). Vēlāk stacijā tika ierīkota noliktava un pirts. Apsilde sākumā bija ar čuguna krāsniņām, vēlāk tika ierīkota centrālā apkure, izmantojot dīzeļmotoru dzesēšanas siltumu.
Johans Volfgangs fon Gēte
Johans Volfgangs fon Gēte (de, arī Göthe, dzimis, miris ) bija vācu dzejnieks, rakstnieks, dabaszinātnieks, mākslas teorētiķis un valstsvīrs. Viens no izcilākajiem vācu dzejniekiem un dramaturgiem, sākotnēji Sturm und Drang ("Vētras un dziņu"), bet vēlāk — Veimāras klasicisma pārstāvis. Gētes pazīstamākie darbi ir romāni "Jaunā Vertera ciešanas", "Vilhelma Meistera mācību gadi", "Vilhelma Meistera klejojumu gadi" un traģēdija "Fausts".
Dzīvesgājums
Dzimis 1749. gadā Frankfurtē pie Mainas brīvpilsētas ierēdņa Johana Kaspara Gētes un viņa sievas Katarīnas Elizabetes, dzimušas Tekstores, sešu bērnu ģimenē kā vecākais dēls. Kā turīgu vecāku bērns, viņš pamatizglītību ieguva mājās no mājskolotājiem, apgūstot latīņu, grieķu, franču, angļu, ivrita valodas. Viņš jau visai agri sāka interesēties par literatūru, un vispirms uzmanību pievēršot Homēram un Klopštokam. Pieredzēja Frankfurtes franču okupāciju Septiņgadu kara (1759—1761) laikā.
Pēc kara beigām no 1765. līdz 1768. gadam Gēte studēja jurisprudenci Leipcigas Universitātē. Sauso un garlaicīgo tiesību zinātņu studiju vietā viņš gan priekšroku deva poētikas lekcijām, kuras Leipcigas Universitātē lasīja dzejnieks Kristians Firhtegots Gellerts. Tāpat Gēte mācījās zīmēšanu pie Leipcigas akadēmijas direktora Ādama Frīdriha Ēzera. Šajā laikā Gēte daudz rakstīja, taču gandrīz visus šī laika darbus vēlāk iznīcināja; saglabājusies tikai komēdija "Līdzvainīgie" (Die Mitschuldigen).
Nepmierināts ar pats ar sevi, viņš pameta studijas un atgriezās mājās. 1770. gadā viņš turpināja tieslietu studijas Strasburgas Universitātē. Tur viņš iepazinās ar no Rīgas atbraukušo Herderu, kas viņā modināja interesi par tautas dzeju. Viens no viņa tuvākajiem draugiem Stasburgas studiju laikā bija vidzemnieks Jākobs Lencs. Pēc studiju beigšanas 1771. gadā Gēte pilnīgi nodevās rakstniecībai un kļuva plaši pazīstams ar 1774. gadā iznākušo noveli "Jaunā Vertera ciešanas". 1775. gadā viņš saņēma uzaicinājumu iestāties Veimāras hercoga Karla Augusta dienestā. 1776. gadā viņu iecēla par Veimāras galma teātra vadītāju, 1779. gadā viņš savā teātrī iestudēja sava prozas darba lasījumu pēc Eiripīda "Ifigēnija Tauridā" motīviem, kurā viņš pats spēlēja Oresta lomu, bet hercogs bija viņa drauga Pilāda lomā. Lai gan Gētem vēlāk bija jāieņem augsti valsts amati, tomēr viņam tika dota gandrīz neierobežota brīvība. 1780. gadā viņu uzņēma Veimāras brīvmūrnieku ložā "Anna Amalia zu den drei Rosen", kurā darbojās arī hercogs Karls Augusts. 1782. gadā Gēte kļuva par hercogistes finanšu ministru un tika iecelts dižciltīgo kārtā. Pilnīgu dvēseles līdzsvaru un skaidrību Gēte ieguva sava Itālijas ceļojuma laikā (1786—1788), kad pabeidza rakstīt vēsturisku drāmu "Egmonts". Pēc atgriešanās Veimārā Gēte 1788. gadā sāka dzīvot civillaulībā ar 23 gadus veco Kristiānu Vulpiju (Vulpius) un viņiem piedzima vairāki bērni. 1790. gadā viņš publicēja zinātnisku traktātu Versuch die Metamorphose der Pflanzen zu erklären par augu salīdzinošo morfoloģiju. No 1794. gada viņu vienoja cieša draudzība ar dzejnieku Šilleru, kas ar savu dzidro ētosu, varonīgo dzīves uztveri, neizsīkstošo enerģiju īsta drauga siltas sirds līdzjūtību dod Gētem tik daudz, ka viņš gandrīz nekā nedara bez viņa padoma un daudz kā nemaz nebūtu radījis vai nebūtu pabeidzis, ja trūktu Šillera mudinājuma un drauga padoma. Pēc Šillera nāves 1805. gadā viņš iegrima dziļā depresijā un cieta no podagras, nierakmeņu kolikām un sirdslēkmēm. Napoleona karu laikā Veimāru 1806. gada oktobrī ieņēma Francijas karavīri, kas ielauzās viņa mājā un vienīgi Kristiānas Vulpijas enerģiskā rīcība viņu izglābusi no nāves. Neilgi pēc tam viņi beidzot oficiāli apprecējās. 1808. gadā viņu Erfurtes firstu kongresa laikā pieņēma Napoleons un piešķīra Goda Leģiona ordeni. Viņa tābrīža noskaņas atpoguļojās traģēdijā "Fausts", kuras pirmā daļa iznāca 1808. gadā. 1810. gadā viņš publicēja zinātnisku apcerējumu krāsu teorijā (Zur Farbenlehre).
Pēckara periodā Gēte attālinājās no politikas un nodevās Austrumu studijām, 1819. gadā tika izdotas viņa sūfisma ietekmē tapušās dzejas apkopojums "Rietumu-Austrumu dīvāns" (Westöstlicher Diwan), 1821. gadā autobiogrāfiskā novele "Vilhelma Meistara klejojumu gadi", 1832. gadā "Fausta" otrā daļa.
Miris 1832. gada 22. martā Veimārā no sirdstriekas.
Kaklasaite
Kaklasaite jeb šlipse ir garš lentes veida apģērba gabals, kuru parasti sien ap kaklu. Kaklasaites viens gals parasti ir platāks nekā otrs. To parasti izmanto vīrieši kā dekoratīvu elementu, aksesuāru. Kaklasaiti sien zem krekla vai blūzes apkakles.
Margoņina
Margoņina - pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz ausrumiem no Hodzežas.