cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reģistrs (elektronika)
Paralēlais reģistrs
Paralēlais reģistrs saņem informāciju (vārdu) paralēlā kodā t.i. katrai binārā skaitļa kārtai atbilst sava ieeja. Pienākot takts impulsam, reģistra trigeri pārslēdzas atbilstoši ieeju signālu līmeņiem.
Vespasiāns
Vēsturnieku viedoklis
Reinders Bruinsma par Vespasiāna attieksmi pret jūdu ticību un sabatu.
Reģistrs (elektronika)
Bīdes reģistrs
Bīdes jeb virknes reģistrs ar katru takts impulsu pārbīda savu informāciju par vienu pozīciju, tam ir speciāla virknes ieeja, no kuras signāls tiek padots uz jaunākās kārtas trigera ieeju.
Vespasiāns
Vēsturnieku viedoklis
[..]Romiešu kristības sludinātājs Pāvils centās pielāgoties dažiem jūdu ieradumiem, taču romiešu imperators Vespasiāns (69.—70.g.) par katru cenu centās iznīcināt jūdu reliģiju un padarīt sabata ievērošanu neiespējamu. Taču milzīgas pretrunas iepriekšējam avotam saka Romas vēstures ievērojamākais speciālists T.Mommzels: "Gan Vespasiāns, gan sekojošie imperatori attiecībā pret jūdiem ievēroja kopīgus reliģiskās un politiskās iecietības principus[..]Viņu izdotie likumi bija tieši klasificējami kā privilēģijas... Jūdiem nebija nekādu šķēršļu savu sinagogu un lūgšanu namu dibināšanai, tāpat arī savu vadītāju iecelšanai...".
Reģistrs (elektronika)
Bīdes reģistrs
Pienākot takts impulsam katrs bīdes reģistra trigers pārslēdzas iepriekšējā trigera stāvoklī, bet jaunākās kārtas trigers ieejas signāla stāvoklī.
Vespasiāns
Vēsturnieku viedoklis
Māris Šverns par Vespasiānu.
Vespasiāns savos valdīšanas gados pierādīja sevi kā ļoti apdomīgu un saimniecisku vadītāju — impērijas ekonomiku viņš saņēma visai bēdīgā stāvoklī, taču, pieņemot dažus pavisam nepopulārus lēmumus, valsts kase atkal piepildījās. Tieši viņš ir spārnotā izteiciena "nauda nesmird" autors: tā viņš atbildēja dēlam Titam, kad tas izteica pārmetumus par maksas ieviešanu publiskajās tualetēs.
Ieva Rupenheite
Ieva Rupenheite (dzimusi 1969. gada 26. decembrī Rīgā) ir latviešu dzejniece, māksliniece un sabiedrisko attiecību speciāliste.
Biogrāfija
Rupenheite mācījusies Rīgas 25. vidusskolā (1978-1980), beigusi Rīgas 49. vidusskolu (1988). Studējusi Latvijas Mākslas akadēmijas Pedagoģijas nodaļā, ieguvusi bakalaura grādu mākslā (1994). No 1993. līdz 2002. gadam strādājusi laikrakstā "Diena" par kultūras žurnālisti. Kopš 2002. gada Rupenheite ir Ventspils muzeja Publisko projektu nodaļas vadītāja.
Pirmā literārā publikācija - dzejas kopa laikrakstā "Padomju Jaunatne" 1987. gada 2. aprīlī. Jau agrīnās Rupenheites publikācijas piesaista kritikas un citu dzejnieku uzmanību (cikls "Mārtiņdiena", Literatūra un Māksla, 1990, 26. maijs). 1990. gadā par viņas dzeju teikts: "Ieva dzejo garākos periodos, kuru nevienmērīga garuma rindas reti kad sakrīt ar sintaktiski noslēgtiem domas formulējumiem. Viņa savos darbos tiecas atsegt gluži ikdienišķās lietās slēptas vispārīgas un būtiskas cilvēciskas problēmas ("Mārtiņdiena"). Episkam tuvais stils, nepastarpināta vēršanās pie viena konkrēta lasītāja ļauj panākt intimitāti un sirsnību." Kopā ar Mārtiņu Tīrumu un vēlāko mākslas kuratoru Kasparu Vanagu 1990. gadā Rupenheite publicē dzejoļus nelielā kopkrājumā "Maniskas", kas autoru izdevumā publicēts 150 eksemplāru metienā. Turpmākajos gados parādās vairākas dzejas kopas periodikā, kas liecina par Rupenheiti kā vienu no radikālākajiem poētiskās valodas reformētājiem 90. gadu latviešu dzejā.
Rupenheites pirmā patstāvīgā grāmata "Vajadzīgo pasvītrot" ar Jāņa Bula foto ilustrācijām gan iznāk vairāk nekā pēc desmit gadiem, tajā apkopoti laika posmā no 1989. līdz 1999. gadam sarakstītie dzejoļi. Grāmata gūst pozitīvas atsauksmes kritikā.
Rupenheites krājums "Melnas krelles" ar grafiķa Guntara Sietiņa ilustrācijām iekļauj arī sadaļu "Mammu dzejoļi", kurā atspoguļotas norises ģimenē. Krājums tiek nominēts "Literatūras gada balvai 2007" kategorijā "Labākais dzejas krājums", tas apbalvots grāmatu mākslas konkursā "Zelta ābele" kā gada skaistākā dzejas grāmata.
Krājums "Nepāriet" ar grafiķa Pauļa Liepas ilustrācijām izdots 2014. gadā, tā centrā ir sievietes izjūtu pasaule un ģimenes dzīve. Krājums izpelnās vairākas recenzijas un dažādus vērtējumus. Tas nominēts Literatūras gada balvai nominācijā "Labākais dzejoļu krājums".
Krājums "Palaidiet sievieti" ar grafiķa Jāņa Murovska sietspiedes ilustrācijām izdots 2021. gada jūnijā. Artis Ostups par šo krājumu rakstījis: "Rupenheites teksti iemieso principu "mazāk ir vairāk", vēršot lasītāja uzmanību uz tiem gaistošajiem dzīves momentiem, kas bez dzejas ir grūti pamanāmi. Tie atrodas kaut kur starp iztēli un īstenību, starp sirdi un prātu un nedod miera, līdz tiek izteikti konkrētos un taustāmos tēlos."
Rupenheite veidojusi vairāku izdevumu dizainu — literārā žurnāla "Auru Laiks" (1992) noformējumu, kā arī ilustrācijas grāmatām: Ievas Rozes "Reabilitācija. Zaļie sapņi" (1994), Noras Ikstenas "Nieki un izpriecas" (1995), Eduarda Aivara "Jā" (1996) un "Sāras mīlestība" (2008), Ainas Zemdegas "Septiņjūdžu zābakos" (2007) un citām. Viņas dzejoļus komponējuši Orests Silabriedis un Mārtiņš Tauriņš. Viņa sarakstījusi tekstu ceļvedim "Ventspils" (2004) un fotoalbumam "Ventspils 700+20" (2010). 2018. gada 18. janvārī Ventspilī atklāta pirmā I. Rupenheites personālizstāde "Viens un tas pats" ar eļļas, akvareļa un eļļas krītiņu tehnikā veidotām ainavām.
Andrejs Elksniņš
Andrejs Elksniņš (dzimis Rīgā ) ir Latvijas jurists un politiķis. Bija divu Saeimas sasaukumu deputāts, ir pašreizējais Daugavpils domes deputāts un priekšsēdētājs. Līdz 2023. gada janvārim pārstāvēja partiju "Saskaņa".
Politiskā darbība
2011. gadā ārkārtas Saeimas vēlēšanās A. Elksniņu ievēlēja 11. Saeimā no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta. Saeimā A. Elksniņš guva ievērību kā aktīvs debatētājs; 2011. gada rudens sesijā viņš debatēs piedalījās 16 reizes. 2012. gada janvārī, pēc tam, kad drošības iestādes liedza atļauju darbam ar valsts noslēpumu "Saskaņas Centra" līderim Jānim Urbanovičam, A. Elksniņu izvirzīja viņa vietā darbam Nacionālajā drošības komisijā. Tomēr 2012. gada jūnijā arī A. Elksniņam atteica pielaidi valsts noslēpumam, un šajā komisijā viņš darboties nevarēja. 2013. gada septembrī Saeimas Juridiskās komisijas sēdē iebilda pret Latvijas Satversmes preambulas projektu.
2017. gada pašvaldību vēlēšanās A. Elksniņu kā "Saskaņas" saraksta līderi ievēlēja par Daugavpils pilsētas domes deputātu un par domes priekšsēdētāju. Šo amatu viņš pildīja tikai līdz 2017. gada 2. septembrim, kad zaudēja mēra amatu Rihardam Eigimam. 2019. gada 17. janvārī viņu atkārtoti ievēlēja par domes priekšsēdētāju. 2020. gada 11. jūnijā atbrīvots no amata, amatā stājās Igors Prelatovs. 2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās A. Elksniņu atkal ievēlēja par Daugavpils domes deputātu un par domes priekšsēdētāju.
Pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā 2022. gadā A. Elksniņš izvairīgi atbildēja uz žurnālistes jautājumiem par savu pozīciju Krievijas—Ukrainas karā. Abu pušu atbalstītāji viņa teikto novērtēja kā atbalstu Krievijai.
Privātā dzīve
Līdz 2015. gadam A. Elksniņam bija tuvas attiecības ar uzņēmēju Anastasiju Udalovu, kura pēc tam uzsāka attiecības ar Igaunijas miljonāru Oļegu Osinovski, kļūstot arī par viņa biznesa partneri.
Akureiri
Akureiri (is, ) ir pilsēta Islandes ziemeļos. Tā atrodas Eijafjorda dienvidos. Akureiri ir lielākā pilsēta Islandes ziemeļos un ceturtā lielākā pilsēta Islandē pēc iedzīvotāju skaita. Akureiri tiek dēvēta arī par "Ziemeļislandes galvaspilsētu". Lai gan pilsēta atrodas aptuveni 100 km attālumā no Ziemeļu polārā loka, tajā ir salīdzinoši silts klimats, neaizsalstoša osta, kas nodrošina kuģu satiksmi visu cauru gadu. Tūristiem iecienīta vieta ir Akureiri botāniskais dārzs.
Aušvicas koncentrācijas nometne
Aušvicas koncentrācijas nometne (de) bija lielākais koncentrācijas nometņu tīkls Vācijas okupētās Polijas teritorijā Otrā pasaules kara laikā. Galvenās Aušvicas koncentrācijas nometnes atradās pie mūsdienu Osvencimas (vācu nosaukuma variants — Aušvica) pilsētas, tāpēc dažkārt šo kompleksu dēvē par Osvencimas koncentrācijas nometni.
Koncentrācijas nometņu tīkls sastāvēja no Auschwitz I (Stammlager jeb bāzes nometne), Auschwitz II-Birkenau (Vernichtungslager jeb iznīcināšanas nometne), Auschwitz III-Monowitz (darba nometne) un 45 satelītnometnēm. Viena no Aušvicas koncentrācijas nometņu kompleksa nometnēm Auschwitz II-Birkenau bija t.s. nāves nometne, kur holokausta laikā gāzes kamerās tika iznīcināti ieslodzītie. Nogalināto skaits, kuru precīzs skaits nav zināms, Aušvicas koncentrācijas nometnē tiek lēsts virs 1 100 000 cilvēkiem. Nogalināto vidū lielākoties bija ebreji, tomēr arī čigāni un režīma pretinieki (lielākoties poļi).
Aušvica ir Osvencimas pilsētas vāciskais nosaukums. Nometnes bija izvietotas ap šo pilsētu. Pēc Vācijas iebrukuma Polijā 1939. gada septembrī pilsēta atguva savu vācisko nosaukumu un tāpēc koncentrācijas nometņu tīkls tiek saukts tās vārdā. Nometņu tīkls tika izveidots pēc Heinriha Himlera rīkojuma. Otrā pasaules kara laikā tajā tika ieslodzīti vairāki miljoni cilvēku. Liela daļa no tiem gāja bojā. Aušvicas koncentrācijas nometni 1945. gada 27. janvārī ieņēma Sarkanā armija, atbrīvojot ieslodzītos. 1947. gadā koncentrācijas nometnes paliekās tika izveidots memoriālais muzejs.
Pjērs Turžons
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Turžons uzsāka 1987.—88. gada sezonā NHL kluba Bufalo "Sabres" rindās. Jau 1988.—89. gada sezonu Turžons noslēdza kā komandas rezultatīvākais spēlētājs. 1991.—92. gada sezona ievadā Turžons tika aizmainīts uz Ņujorkas "Islanders" rindām. 1992.—93. gada sezonā Turžons ar 132 punktiem bija viens no līgas rezultatīvākajiem spēlētājiem, palīdzot "Islanders" sasniegt Stenlija kausa finālu. Šī bija Turžona rezultatīvākā sezona viņa NHL karjerā.
"Islanders" Turžons spēlēja līdz pat 1994.—95. gada sezonai, kuras gaitā tika aizmainīts uz Monreālas "Canadiens", 1995.—96. gada sezonā pildot komandas kapteiņa funkcijas, taču jau 1996.—97. gada sezonā Turžons tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues" vienību. "Blues" rindās hokejists aizvadīja nākamās piecas sezonas.
2001. gada vasarā Turžons pievienojās Dalasas "Stars" rindām, bet 2005. gadā noslēdza līgumu ar Kolorādo "Avalanche" rindām. Pēc divām "Avalanche" sastāvā aizvadītām sezonā Turžons paziņoja par karjeras beigšanu.
Vilis Lācītis
Vilis Lācītis (īstajā vārdā — Aleksandrs Ruģēns; dzimis 1975. gada 20. novembrī) ir latviešu rakstnieks un mūziķis.
Aleksandrs jaunībā nodarbojies ar mūziku, no 2002. līdz 2007. gadam spēlējis grupā "Pupociklu vasara". Pēc tam pārcēlies uz dzīvi Lielbritānijā, no sākuma strādājis vienkāršus darbus, vēlāk studēja antropoloģiju Oksfordas Universitātē.
Rakstniecībā kļuva pazīstams 2010. gadā, kad izdots viņa debijas romāns "Stroika ar skatu uz Londonu", kas stāsta par latviešu viesstrādnieku dzīvi Anglijā, vieglā un humoristiskā tonī uzdodot jautājumus par latviešu identitāti 21. gadsimtā. Romāns parakstīts ar pseidonīmu Vilis Lācītis, autors publiski uzstājās, tērpies lāča maskā, un viņa īstais vārds sākotnēji netika izpausts. Debijas romāns ieguva speciālbalvu "Literatūras gada balvas 2010" ceremonijā, kā arī tika nominēts balvai kategorijā "Labākā debija", tas atzīts par visvairāk lasīto latviešu autora romānu 2010. gadā.
Turpinot sadarbību ar apgādu "Mansards", Vilis Lācītis izdeva nākamo prozas darbu "Pamodināt Lāčplēsi" (2011), kas sākotnējā variantā veidots kā luga. Pēc tam izdotas arī grāmatas "Garais ceļš uz Hantimansijsku" (2012, kopā ar Šmidzi Klonatanu Vāvertu) un "Amsterdamas princips" (2013). 2011. gadā "Stroika ar skatu uz Londonu" izdota klausāmgrāmatā.
2017. gada janvāri ar nosaukumu “Stroika with a London View” klajā nāca Lāciša pirmā romāna tulkojums angļu valodā kas e-grāmatas formā pieejams tīmekļa veikalā “Amazon”.
2013. gadā iznāca grupas "Pupociklu vasara" debijas albums.
Imports
Ar importu ekonomikā saprot citās valstīs saražotu preču ievešanu savā valstī un to pārdošanu vietējiem patērētājiem (vietējā tirgū). Līdz ar eksportu, imports ir svarīgākais starptautiskās tirdzniecības aspekts, kā arī katras valsts maksājumu bilances sastāvdaļa.
Valstis parasti kontrolē importu, īstenojot muitas un tarifu politiku. Īpaša uzmanība tiek pievērsta sabiedrības veselībai un valsts drošībai iespējami nelabvēlīgu preču importam, kā narkotikas, ieroči, sprāgstvielas un tml. Atsevišķas preču grupas, piemēram, alkoholiskie dzērieni vai tabakas izstrādājumi, kā arī dārglietas un citas veselībai kaitīgas vai plašam patēriņam mazāk nepieciešamas preces, tiek apliktas ar paaugstinātiem importa tarifiem. Vairumā valstu, ievedot to teritorijā preces, ir jāmaksā arī muitas nodevas. Latvijā muitas darbību ar dažādiem normatīviem aktiem regulē Finanšu ministrija, bet tieši uzrauga Valsts ieņēmumu dienests.
Dona
Dona (ru) ir upe Krievijas Eiropas daļas dienvidos. Pēc sateces baseina platības, kura ir 422 000 km2, tā ir mazāka tikai par Volgu, Dņepru, Donavu un Kamu. Upes kopējais garums ir 1870 km, kas tādējādi to padara par piekto garāko upi Eiropā.
Upes gaita
Tā sākas Viduskrievijas augstienes dienvidu malā; dziļā ielejā tek cauri meža stepju un stepju zonai, visur izveidodama augstu labo un zemu kreiso krastu. Lejtecē zemajā kreisajā krastā plaši niedru un zāļu purvi, kas pavasaros pārplūst līdz 10 km platumā. Sausuma dēļ vasarā Dona saraujas samērā šaura (200-400 m) un sekla, tādēļ Donai kā satiksmes ceļam maza vērtība. Ietek Azovas jūrā, sadaloties vairākās attekās.
Pilsētas
Pilsētas upes krastos (no iztekas līdz ietekai) ir Novomoskovska, Epifaņa, Lankova, Lebedjaņa, Zadonska, Semiluki, Novovoroņeža, Ļiski, Pavlovska, Serafimoviča, Kalača pie Donas, Volgodonska, Cimļanska, Konstantinovska, Semikarakorska, Aksaja, Rostova pie Donas un Azova.
Vēsture
Donas upes nosaukums cēlies no sarmatu valodas vai no skitu valodas dānu ("upe"), no kā atvasināts tās grieķiskais nosaukums Tanais (Τάναϊς). Upes lejtecē bija sengrieķu kolonija Tanaisa, kas viduslaikos piederēja Venēcijai, vēlāk Dženovai ar nosaukumu Tana. Savulaik tradicionāli Dona tika uzskatīta arī par Eiropas galējo austrumu robežu. Osmaņu impērijas laikā to pārdēvēja par Azaku.
Pietekas
Donas lielākās pietekas ir Doņeca, Hopjora un Medvedica.
Zarasi
Zarasi (lt) ir pilsēta un pašvaldības centrs Lietuvā. Pilsēta atrodas Latvijas pierobežā. Kūrortpilsēta un pilsētbūvniecības piemineklis.
Pilsētā ir trīs ezeri: Zarasis, Zarasaitis un Balts. Zarasos ir novada muzejs, kas darbojas 19. gadsimtā būvētā ēkā. Divas baznīcas: Sv. Jaunavas Marijas katoļu baznīca un vecticībnieku dievnams.
Nosaukums
Lietuviešu valodnieks Kazimirs Būga uzskata, ka pilsētas nosaukums cēlies no apvidus pirmiedzīvotāju sēļu valodas. Uz ezera salas celtās apmetnes nosaukums bijis Ezerasas, no kā tapis poļu valodas atvasinājums Jeziorosy. Miests no 1836. līdz 1918. gadam pazīstams kā Novoaleksandrovska (ru, nosaukts imperatora Nikolaja I dēla Aleksandra vārdā), bet no 1918. līdz 1929. gadam — kā Ežerēni (lt).
Vēsture
Zarasi atrodas vēsturiskās Sēlijas zemes dienvidu daļā, kas 13.—15. gadsimtā bija strīdus teritorija starp Livonijas ordeni un Lietuvas dižkunigaitiju. Rakstos pirmoreiz minēta 1506. gadā kā vieta pie Livonijas robežas, kurai cauri gāja Viļņas—Dinaburgas tirdzniecības ceļš. Novembra sacelšanās laikā 1831. gada aprīlī Emīlijas Plāteres vadītā nemiernieku vienība ieņēma Zarasus.
Ievērojami cilvēki
Pilsētas pievārtē dzimis krievu ģenerālis Pjotrs Vrangelis (Пётр Николаевич Врангель, 1878—1928). Novoaleksandrovskas Lauksaimniecības un mežkopības institūtā 1901.—1903. gadā studēja vēlākais latviešu arhitekts Ernests Pole. 20. gadsimta trīsdesmitajos gados Zarasos policijas uzraudzībā dzīvoja politiķis Augustīns Voldemārs (Augustinas Voldemaras, 1883—1942).
Lācītis
Lācītis var būt:
Eiropas Sociālā harta
Eiropas Sociālā harta ir Eiropas Padomes līgums, noslēgts 1961. gadā un stājies spēkā 1965. gadā. Hartai ir trīs protokoli, kā arī 1996. g. pieņemtā un 1999. g. spēkā stājusies versija — Pārskatītā Eiropas Sociālā Harta. Sākotnējās Hartas dalībvalstis uzņemas uzskatīt par sev saistošiem vismaz 10 no 19 tiesības nostiprinošiem pantiem vai vismaz 45 no numurētiem pantu punktiem, Pārskatītās Hartas dalībvalstis — vismaz 16 no 31 panta vai vismaz 63 no numurētiem pantu punktiem, kā arī piemērot tos bez diskriminācijas. No 47 EP dalībvalstīm uz 2016. g. martu 34 ir Pārskatītās Hartas dalībvalstis, 9 — sākotnējās Hartas dalībvalstis.
Izskatot un komentējot dalībvalstu ziņojumus, uzraudzību pār Hartu izpildi veic Eiropas Sociālo tiesību komiteja, kas var arī izskatīt kolektīvas sūdzības par Hartu pārkāpumiem pret tam piekrītošām dalībvalstīm (15 valstis uz 2016. g.). Uz 2010. g. novembra sākumu komiteja pieņēma lēmumu pēc būtības 48 lietās.
Protokoli
1988. g. pieņemts Hartas papildprotokols, kura dalībvalstis apņemās uzņemties vismaz 1 no 4 pantiem paredzētas saistības. Tas stājās spēkā 1992. g.
1991. g. pieņemts protokols, kas paredz grozīt Hartas izpildes uzraudzības sistēmu. Tas nav stājies spēkā, bet tiek pielietots praksē.
1995. g. pieņemts un 1998. g. stājās spēkā papildprotokols, kas paredz Eiropas Sociālo tiesību komitejai tiesības izskatīt kolektīvas sūdzības pret tā dalībvalstīm (Pārskatītas hartas dalībvalstīm, lai pieļautu šādu iespēju, nav jāpievienojas protokolam, bet jāiesniedz attiecīgs paziņojums).
Tiesības
Diskriminācijas aizliegums Hartā minēto tiesību ievērošanā ir paredzēts 1961. g. hartas preambulā un Pārskatītās hartas E pantā, no kuriem dalībvalstis nevar atteikties.
Harta Latvijā
2002. g. Latvija ratificēja Hartas sākotnējo versiju (atzīstot sev par saistošiem 1., 5., 6., 8., 9., 11., 13., 14., 16., 17. pantu ), un 2013. gadā — Pārskatīto Hartu (atzīstot sev par saistošiem 1.-3., 5.-11., 13.-18., 20.-22., 24.-30. pantu pilnībā, 4., 12., 19., 31. pantu daļēji ).
Balsīgums
Balsīgas skaņas ir tādas, kuru izrunas laikā notiek balss saišu vibrācija. Balsīgums ir viena no fonoloģiskajām šķīrējpazīmēm.
Latviešu valodā (kā daudzās citās valodās) patskaņi (to vidū diftongi), puspatskanis un skaneņi vienmēr ir balsīgi, šīm skaņām kopīga ir to augstā sonoritāte (t. i., balss plūsmas neaizšķērsotība). Troksneņiem savukārt pastāv balsīgu un nebalsīgu variantu opozīcija.
Līdzīga situācija ir starptautiskajā fonētiskajā alfabētā, kur plaši izplatītajiem nebalsīgajiem troksneņiem ir pašiem savas zīmes (piemēram, kā  nebalsīgi varianti). Reti sastopamu nebalsīgu skaņu apzīmēšanai izmanto aplīti zem burta, piemēram, vai aplīti virs burta, ja tam ir apakšgarums, piemēram,.
Reti sastopamas nebalsīgas skaņas
Sonorantas skaņas (to vidū patskaņi un skaneņi) vairumā valodu ir tikai balsīgas, taču pastāv valodas ar nebalsīgiem patskaņiem un skaneņiem.
Japāņu valodas vārda suki ("patikšana") izruna cittautietim varētu izklausīties kā, taču vērojot runātāja muti būtu novērojama mutes forma, kas raksturīga nenoapaļotajam augsta mēles pacēluma pakaļējās rindas patskanim , kas ir japāņu vērtība, bet bez balss saišu vibrācijas, tādējādi smalkākā fonētiskā pierakstā šādu izrunu varētu pierakstīt kā  ar nebalsīgu patskani.
Japāņu valoda gandrīz vienmēr pieprasa atvērtas zilbes, aizguvumu, internacionālismu un īpašvārdu pierakstā tie var kļūt grūti atpazīstami, piemēram, フレイベルガ Fureiberuga, taču ar nebalsīgu izrunu ir iespējams tos realizēt tuvāk to oriģinālajai izrunai, piemēram,  (jeb ).
Mokšu valodā pastāv nebalsīgas versijas sonorantajiem. Attiecīgi, ko ortogrāfijā apzīmē ar ⟨рх, рьх, лх, льх, йх⟩, piemēram, марь (mar) "oga", марьхть (mar'xt) (dsk.) "ogas".
Jānis Šteinhauers
Jānis Šteinhauers, arī Johans Šteinhauers (1705. gada 19. janvāris — 1779. gada 21. februāris) bija Rīgas latviešu amatnieks, uzņēmējs, zemes īpašnieks un cīnītājs pret nacionālo diskrimināciju.
Karpo (pavadonis)
Karpo jeb Jupiters XLVI ir Jupitera pavadonis. To atklāja Havaju Universitātes zinātnieku komanda, kuru vadīja Skots Šepards (Scott S. Sheppard). Vārds Karpo pavadonim tika piešķirts 2005. gadā. Karpo ir tēls sengrieķu mitoloģijā, viena no horām.
Jānis Šteinhauers
Dzīvesgājums
Dzimis 1705. gadā Zviedru Vidzemes galvaspilsētā Rīgā kroņa mastu šķirotāja Matīsa Šteinhauera un viņa sievas Margaretas, dzimušas Žuģes (Schugge) ģimenē. No tēva apguvis amatu, pēc kura nāves viņš 1743. gadā kļuva par kroņa mastu šķirotāju. No tēva viņš pārņēma arī Rīgas brāļu draudzes vadību, pēc kuras aizliegšanas viņš turpināja organizēt nelegālas saiešanas savā mājā. Uzsāka plašu koku tirdzniecību, apgādāja ar kokmateriāliem Kurzemes hercoga Ernesta Johana Bīrona rezidences celtniecību Rundālē (1736-1740), apiedams Rīgas rātes noteikumus, kas aizliedza dzimtļaužu pēcnācējiem nodarboties ar tirdzniecību. 1756. gadā Jānis Šteinhauers iegādājās Hermeliņa muižu ar kokzāģētavu un citus īpašumus Pārdaugavā. Nopirka arī daļu no Zasumuižas, kur 1765. gadā ierīkoja papīrfabriku, kļūdams par vienu no bagātākajiem Rīgas iedzīvotājiem
Karpo (pavadonis)
Karpo ir neliels pavadonis. Tā diametrs ir tikai apmēram 3 km. Līdzīgi Temisto, Karpo ir unikāls, nepiederošs grupām.
Jānis Šteinhauers
Dzīvesgājums
Kad Rīgas rāte aizliedza viņam Hermeliņa muižā tirgoties ar kokmateriāliem, Šteinhauers iesniedza tiesā prasību atlīdzināt viņam nodarītos zaudējumus 80 000 dālderu apjomā. Viņš veidoja ap sevi turīgo latviešu kopu, lika vākt rakstiskās liecības par Rīgas latviešu amatu vēsturi, viņa brālis Daniēls iesniedza prasību uzņemt latviešus namnieku kārtā. Jānis Šteinhauers atjaunoja Lielā Ziemeļu kara gados pārtraukto tradīciju svinēt Zāļu vakaru pirms Jāņu dienas. Šteinhaueram piederēja vismaz 92 grāmatas, 52 no tām ir atšifrēti nosaukumi. 20 grāmatas bija ar reliģisku saturu, pārējās veltītas vēsturei, politiskajam stāvoklim Eiropā un Ziemeļamerikā, kā arī ekonomiskiem jautājumiem. Savās zelta kāzās 1777. gadā viņš dāvāja brīvību visiem savu muižu dzimtļaudīm.
Jānis Šteinhauers bija precējies ar Barbaru Baroni (Barbaru Baranu, polieti), viņam bija 12 bērni, ģimene piederēja pie Sv.Jāņa draudzes.
Piemiņa
Ilgu laiku Šteinhauera centieni jurisprudences un latviešu nacionālo interešu aizstāvībā bija maz atspoguļoti. 1937. gadā interesi par viņa personību raisīja Šteinhauera darbības atspoguļojums vēsturnieka Jāņa Strauberga grāmatā "Rīgas vēsture", pēc kuras iznākšanas par viņu parādījās vairākas preses publikācijas laika posmā līdz Latvijas okupācijai. Par Jāņa Šteinhauera prāvām pret Rīgas priviliģētajiem namniekiem rakstīja vēstures zinātņu doktore Melita Svarāne. Šī zinātniece par Jāni Šteinhaueru ir publicējusi arī populārzinātniskus rakstus. Vēl viens populārzinātnisks pētījums par Šteinhaueru dzimtu un Jāņa Šteinhauera cīņu par latviešu tiesību aizstāvēšanu publicēts Rīgas jubilejas avīzē Rīgai 800. Jāņa Šteinhauera gādība par aizbēgušiem latviešu dzimtcilvēkiem aprakstīta M. Svarānes rakstā par zemnieku bēgļiem. 2021. gada janvārī LTV1 notika režisora Ilgoņa Lindes dokumentālās filmas "Šteinhauers un Blūms" pirmizrāde, kurā Šteinhauera dzīvesgājumu pēta arhitekts Pēteris Blūms.
Baltais āmulis
Baltais āmulis — Viscum album L. — ir daudzgadīgs ziemzaļš santalkoku dzimta (Santalaceae) krūms. Pusparazīts. Latvijā sasniedz sava izplatības areāla ziemeļu robežu. Īpaši aizsargājama suga, ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā un Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā.
Apraksts
Daudzgadīgs, ziemzaļš krūms (līdz 1,5 m diametrā). Zari neīsti dihotomiski dalīti, lapas veselas, ādainas, otrādi lancetiskas, pretējas. Tas ir divmāju augs. Sievišķie un vīrišķie ziedi ir sīki, pa vienam vai trim augšējo lapu žāklēs. Tos apputeksnē galvenokārt mušas. Auglis ir neīstā oga. Sēklas nobriest novembrī — decembrī. No ārpuses tās apņem balta, sulīga sēklsedze, kas satur gļotainu, lipīgu vielu — viscīnu.
Sēklas izplata putni. Ar gļotām sēkla piestiprinās pie saimniekauga zariem. Sēklu dīgšanai nepieciešams daudz gaismas. Nākamajā pavasarī dīgst tikai tās sēklas, kas gaismā atradušās visu ziemu. Asns liecas prom no gaismas — saimniekauga zara virzienā (negatīvais fototropisms). Sasniedzis mērķi, asna gals paplašinās, kļūst lipīgs un ar gredzenveida uzbiezinājumu piestiprinās pie saimniekauga. No šā uzbiezinājuma centra izaug saknes, kas iekļūst saimnieka mizā un tālāk koksnē izveido kanālu sistēmu. Āmulis no saimniekauga uzņem ūdeni un minerālvielas. Organiskās vielas tas spēj sintezēt pats. Otrajā gadā izveidojas pirmais ādaino lapu pāris. Tas norāda, ka saimniekauga inficēšana ir izdevusies. Nākamos divus gadus āmulim izaug vēl pa vienam lapu pārim. Tikai piektajā gadā sākas stumbra neīsti dihotomiskā zarošanās. Paiet vēl vairāki gadi, līdz augs sāk ziedēt.
Izplatība un biotopi
Baltais āmulis sastopams Eiropā no Dienvidskandināvijas līdz Ziemeļāfrikai, austrumos — līdz Japānai. Latvijā āmulis satopams reti, tas tika atrasts tikai dienvidaustrumu un dienvidrietumu rajonos. R. Rikmanis veicis āmuļu uzskaiti 2010., 2011. gadā. Viņš konstatējis 3324 kokus ar āmuļiem Kurzemes un Latgales dienvidos Pēdējā desmitgadē šī suga pavirtzījusies tālāk uz ziemeļiem. Vidzemē līdz Trapenei un līdz Kurzemes pussalas ziemeļiem.
Baltais āmulis Latvijā aug uz ābelēm, liepām, apsēm, vītoliem, kļavām un citiem lapu kokiem platlapju un platlapju-egļu mežos, dārzos, alejās, parkos, apstādījumos.
Izmantošana
Agrāk āmuli uzskatīja par bīstamu parazītu, kas bojā augļukokus dārzā un lietaskokus mežā. Mežkopji izcirta kokus ar āmuļiem. Tomēr Latvijas apstākļos, kur auga izplatību ierobežo klimatiskie un ekoloģiskie faktori, tas nav uzskatāms par bīstamu. Baltais āmulis satur indīgas vielas, izmantots tautas medicīnā. Āmuļus lietoja arī kā dekoratīvos augus piemēram baznīcu rotāšanai.
Pusvadītājs
Pusvadītājs ir materiāls, kas elektrības vadīšanas spējas ziņā ierindojams starp metāliem (strāvas vadītājiem) un dielektriķiem, un kura elektrovadītspēja ir atkarīga no elektronu kustības rakstura. Pie pusvadītājiem pieder daudzi ķīmisko elementu periodiskās tabulas IV, V un VI grupas elementi, tādi kā germānijs, silīcijs, fosfors, selēns, daži minerāli un citi. Pusvadītāji ir ārkārtīgi jutīgi pret ārējo iedarbību (temperatūras, apgaismojuma pakāpes maiņu, radioaktīvo starojumu). Šīs pusvadītāju īpašības plaši izmanto dažādai enerģijas pārveidošanai, it īpaši, lai iegūtu aukstumu, siltumu, elektrisko enerģiju no siltuma (termoelektroģenerators), no staru enerģijas (fotoelements, saules baterija), no radioaktīvā izstarojuma enerģijas (atombaterija) utt. Ar pusvadītāju aparātu palīdzību ģenerē, pastiprina un transformē maiņstrāvu. Gandrīz jebkuras mūsdienu elektroniskās ierīces darbība balstās uz pusvadītāju fizikālajām īpašībām.
Pamatpusvadītāji
Pusvadītājus raksturo:
1) izteikta elektrovadītspējas atkarība no dažādiem ārējiem faktoriem, piemēram, temperatūras, apgaismojuma;
2) negatīvs pretestības termiskais koeficients — pretestības atkarība no temperatūras ir pretēja nekā metāliem;
3) elektrovadītspējas lielā jutība pret piejaukumvielām.
Visbiežāk lietotie pamatpusvadītāji ir Mendeļejeva ķīmisko elementu periodiskās sistēmas ceturtās grupas elementi silīcijs Si un germānijs Ge. Pamatpusvadītāji ir ļoti tīras kristāliskas vielas. Piemēram, starp 1011 silīcija atomiem nedrīkst būt vairāk par vienu piejaukumvielas atomu.
Ja pusvadītāja temperatūra ir tuva absolūtajai nullei, tad visi tā elektroni ir saistīti šādās kovalentajās saitēs, brīvu lādiņ nesēju elektronu tikpat kā nav un pusvadītājs līdzīgi dielektriķim elektrisko strāvu nevada. Augstākā temperatūrā kristālrežģa atomi intensīvāk svārstās un kāda no kovalentajām saitēm sabrūk. Tad rodas brīvs elektrons, bet atbrīvotajā kovalentajā saitē paliek vakanta vieta — caurums, kas izturas kā pozitīvs lādiņnesējs. Tādejādi izveidojas lādiņnesēju pāris. Kristālrežģa svārstību dēļ caurumu var aizpildīt elektrons no blakusatoma kovalentās saites, atstājot caurumu tajā. Šādam procesam turpinoties, caurums pārvietojas. Ja caurumā nonāk brīvais elektrons, tad notiek brīvo lādiņnesēju elektrona un cauruma rekombinācija. Nemainīgā temperatūrā elektrona—cauruma rekombināciju skaits ir vienāds ar radušos brīvo lādiņnesēju pāru elektrons—caurums skaitu un pusvadītājs kopumā ir elektroneitrāls. Paaugstinot pusvadītāja temperatūru, pieaug kristālrežģa svārstību amplitūdas un palielinās arī brīvo elektronu un caurumu skaits, kas savukārt palielina pusvadītāja elektrovadītspēju. Šāda elektrovadītspējas palielināšanās, paaugstinoties temperatūrai, ir pusvadītājiem raksturīga īpašība, ar kuru tie atšķiras no metāliem (temperatūrai paaugstinoties, metālu elektrovadītspēja samazinās). Pieslēdzot pamatpusvadītāju baterijai, pusvadītājā rodas elektriskais lauks, kurā brīvie elektroni un caurumi pārvietojas pretējos virzienos. Tātad caur pusvadītāju plūstošo strāvu rada gan brīvie elektroni, gan caurumi, un pilnā strāva ir brīvo elektronu un caurumu radīto strāvu summa.
Piejaukumu pusvadītāji
Pusvadītāju elektrovadītspēju ievērojami palielina citu ķīmisko elementu piejaukumi. Šādas vielas ir piejaukumu pusvadītāji.
Pamatpusvadītājiem nedaudz piejaucot piektās grupas elementus, kuru atomiem ir pieci valences elektroni, piemēram, arsēnu As, antimonu Sb vai bismutu Bi, piejaukumvielas atomu četri valences elektroni izveido kovalentās saites ar pamatpusvadītāja atomiem, bet piektais valences elektrons atbrīvojas un kļūst par brīvu lādiņnesēju, kas palielina pusvadītāja elektrovadītspēju. Piektās grupas elementu piejaukumus, kuru atomi viegli atbrīvo vienu no valences elektroniem, sauc par donorpiejaukumiem. Piejaukuma pusvadītāju, kurā ir liela brīvo elektronu koncentrācija, sauc par elektronu jeb n tipa pusvadītāju.
Pamatpusvadītājam nelielā daudzumā piejaucot trešās grupas elementus, kuru atomiem ir trīs valences elektroni, piemēram, alumīniju Al, boru B vai indiju In, piejaukumatoma trīs valences elektroni veido kovalentās saites ar pamatpusvadītāja atomiem, bet ceturtajai kovalentajai saitei nepieciešamo elektronu piejaukumatomus atņem pamatpusvadītājam. Tad pamatpusvadītāja atomā ir atbrīvojusies viena kovalentā saite — radies caurums, kas var brīvi pārvietoties. Trešās grupas elementus, kas saista pamatpusvadītāja elektronus, sauc par akceptorpiejaukumiem, bet piejaukumu pusvadītāju, kurā ir liela caurumu koncentrācija, — par caurumu jeb p tipa pusvadītāju.
Jebkurā piejaukuma pusvadītājā ievērojamā vairākumā ir pamatpusvadītāja atomu. To kovalentās saites sabrūk jau istabas temperatūrā, tādējādi radot brīvos elektronus un caurumus. Tāpēc n tipa pusvadītājā bez majoritātes (vairākuma) lādiņnesējiem elektroniem, ir arī minoritātes (mazākuma) ladiņnesēji caurumi, bet p tipa pusvadītājā bez majoritātes lādiņnesējiem caurumiem, ir arī minoritātes lādiņnesēji elektroni. Piemēram, p tipa silīcijam sasilstot, no silīcija atoma atbrīvojās elektrons, kas kļūst par minoritātes lādiņnesēju, bet atbrīvotajā vietā rodas caurums, kas papildina majoritātes lādiņnesēju skaitu.
Pusvadītāju rezistori
Pusvadītāju rezistoru darbība pamatojas uz pusvadītāju īpašību mainīt pretestību ārēju faktoru ietekmē. Praksē visbiežāk izmanto termistorus. Termistors ir pusvadītāja rezistors ar lielu pretestības termisko koeficientu, un tā pretestība, temperatūrai paaugstinoties, strauji samazinās. Termistora voltampēru raksturlīkne ir lineāra tikai sākumposmā. Patiešām, ja strāva ir maza, arī rezistorā izdalītais siltuma daudzums ir neliels. Termistors tikpat kā nesasilst, tā pretesība būtiski nemainās, un saskaņā ar Oma likumu U = IR, kur. Palielinoties strāvai, rezistora temperatūra pakāpeniski pieaug. Noteiktā temperatūrā tā pretestība sāk strauji samazināties. Tas arī izraisa sprieguma krituma samazināšanos.
Varistoros izmanto pusvadītāja (silīcija karbīda) īpašību samazināt pretestību, pieaugot spriegumam.
E-1 (Mēness zonde)
E-1 jeb Je-1 bija PSRS kosmisko aparātu projekts, lai sasniegtu Mēnesi. Tika mēģināts palaist septiņus aparātus, bet tikai ar pēdējo (Luna-2) izdevās ietriekties Zemes dabīgā pavadoņa virsmā, kas notika pirmoreiz cilvēces vēsturē. Projektu īstenoja OKB-1 Sergeja Koroļova vadībā.
Sagatavošanās
Sergejs Koroļovs konkrētu Mēness izpētes programmu piedāvāja 1957. gada beigās. 1958. gada 20. martā PSRS valdība izdeva lēmumu, kas paredzēja Mēness staciju un trīspakāpju raķetes 8K72 (uz R-7 bāzes) izstrādi vairākos posmos:
Projekta indekss E-1 (latviski: "Je-1") tika piešķirts, iespējams, no nesējraķetes 8K72 trešās pakāpes Blok E apzīmējuma. Pēc citas versijas E-1 bija nākamais OKB-1 izstrādājums pēc D-1 (Sputņik-3) alfabētiskā secībā. Tajā laikā kosmiskajam aparātam īpaša nosaukuma nebija, to sauca par iekārtu (vai atdalāmo) konteineru.
Programmu ar konkrētiem startiem, kas paredzēja Mēness virsmas sasniegšanu, apstiprināja 1958. gada 2. septembrī. Bija jāpaspēj jau septembrī, jo ASV sāka realizēt Mēness izpētes programmu Pioneer, un jau 17. augustā notika pirmais palaišanas mēģinājums (Pioneer 0, neveiksmīgs).
Lidojumi
Pirmais starts notika, bet nesējraķete avarēja 87. lidojuma sekundē. Līdz gada beigām notika vēl divi neveiksmīgi palaišanas mēģinājumi.
beidzot izdevās Mēness virzienā palaist kosmisko aparātu ar raķetes pēdējo pakāpi. Kļūmes dēļ aparāts tika ievadīts trajektorijā, kura neskāra Mēnesi, tādēļ aparāts pagāja aptuveni 6000 km attālumā no Mēness virsmas un iegāja heliocentriskā orbītā. Padomju propaganda šo neveiksmi pasniedza kā lielu sasniegumu, nosaucot aparātu par "jaunu planētu", "Mečta", noklusējot faktu par paredzēto mērķi. Vēlāk šī zonde tika nosaukta par "Luna-1".
Rudenī tika sagatavotas divas raķetes un trīs aparāti. Sesto aparātu plānoja palaist 6. septembrī, bet starta aparatūras kļūmes dēļ tas nenotika. Nākamais mēģinājums tika nolikts 8. septembrī, bet problēmu dēļ neizdevās laikā iepildīt slāpekli raķetes centrālajā blokā. Trešajā mēģinājumā 9. septembrī pēc starta komandas došanas nenotika dzinēju iedarbināšana, un nolēma raķeti noņemt no starta platformas, to nomainot ar nākamo.
raķete ar E-1A Nr.7 beidzot veiksmīgi tika palaista. Vēlāk tā ieguva nosaukumu Luna-2. 13. septembrī 21:22:24 kosmiskais aparāts nokrita uz Mēness. Līdz ar to projekta galvenais uzdevums bija izpildīts. Vēl vismaz viens lidojumam pilnība sagatavots aparāts palika uz Zemes, jo pēc Luna-2 veiksmīgā lidojuma atkārtot to nebija jēgas.
Nākamie aparāti
Pēc Luna-2 lidojuma tika realizēts projekts E-2 — Mēness pretējās puses fotografēšana, ko veica Luna-3.
Kosmiskā aparāta uzbūve
Lodes iekšienē pie rāmja piestiprināti divi radioraidītāji, uztvērējs, telemetrijas bloks, zinātniskā aparatūra, akumulatoru baterijas. Hermētisko konteineru piepildīja ar slāpekli 1,3 atmosfēru spiedienā. Iekšienē tika uzturēta temperatūra 20 °С, ar ventilatoru pārvietojot gāzi starp korpusa daļām, kurām ārējā virsma bija ar dažādiem optiskās atstarošanas koeficientiem, nodrošinot sasilšanu vai atdzišanu. 19,993 MHz radiofrekvencē tika pārraidīta informācija no zinātniskajām ierīcēm, kā arī konteinera iekšienes temperatūras un spiediena mērījumi. 183,6 MHz kanālā tika pārraidīti orbītas elementu mērījumi.
Pēc Luna-1 lidojuma radās iespēja palielināt derīgās kravas masu. Konteinera (E-1A) zinātniskajos instrumentos tika veiktas nelielas izmaiņas — uzstādīts jūtīgāks magnetometrs. Iekšpusē ievietoja divas lodes ar vimpeļiem: viens 75 cm, otrs 12 cm diametrā. E-1 masa bija 361 kg, bet E-1A — 390 kg.
Raķetes trešā pakāpe Blok E bija 5,2 m garumā un 2,4 m diametrā ar masu 1472 kg (E-1 variantā) vai 1511 kg (E-1A variantā). Arī tā pēc kosmiskā aparāta atdalīšanās turpināja lidot pa to pašu trajektoriju un nokrist uz Mēness. Pakāpē tika uzstādīta zinātniskā aparatūra: starojuma uztvērējs, megnetometrs, mikrometeoroīdu detektors, divi raidītāji ar antenām. Zinātnisko un mēriekārtu masa bija 361 kg (E-1) vai 390 kg (E-1A). Trešajā pakāpē atradās iekārta nātrija mākoņa izveidošanai.
Autoceļš A12 (Latvija)
A12 autoceļš Jēkabpils—Rēzekne—Ludza—Krievijas robeža (Terehova) ir augstākās kategorijas Latvijas autoceļš, kas savieno Jēkabpili (autoceļu A6) ar Rēzekni un Ludzu un aiz Latvijas-Krievijas robežas ar Krievijas federālo autoceļu M9. Ietilpst starptautiskajā autoceļā E22, bet posms Rēzeknes apvedceļā no A15 līdz A13 — maršrutā E262. Ceļa kopgarums ir 164,5 km un tam visā garumā ir asfaltbetona segums.
Vēsture
2016. gada augustā tika izsludināts konkurss par A12 posma Dubinova-Ludza (114,3-125,1 km) segas pārbūvi, kurā 2017. gada janvārī ar līgumcenu 9 862 780 EUR uzvarēja AS A.C.B..
Posms Ludza-Ploski
2007. gadā sākti darbi lai uzlabotu A12 maršrutu. 2008. gadā pabeigta posma Nirza-Ploski būvniecība, taču lai pievienotu šo posmu A12 maršrutam, bija jāizbūvē arī otrs posms Ludza-Nirza. 2014. gada 1. oktobrī tikai pabeigta posma Ludza-Nirza izbūve, tādējādi posmā no Ludzas līdz Zilupei tika mainīts autoceļa maršruts. Jaunajā ceļa posmā izbūvēts jauns tilts pār Isnaudas upi, izbūvēti četri caurbraucamie tuneļi krustojumos ar vietējās lietošanas ceļiem. Savukārt, lai samazinātu pieslēgumu skaitu, šosejai ir izbūvēti blakusceļi aptuveni septiņu kilometru garumā.
Fjambala
Fjambala ir kūrortpilsēta Argentīnā, Katamarkas provincē, 1460 km no Buenosairesas. Tajā ir 2358 iedzīvotāju. Pie pilsētas atrodas karstie avoti.
2009. gadā pilsēta tika iekļauta Dakaras rallija maršrutā.
Valdis Muižnieks
Izglītību ieguvis Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē (absolvējis 1970. gadā). Viņa brāļa bērni ir bijusī basketboliste Anete Muižniece-Brice un bijušais basketbolists un tagadējais treneris Kārlis Muižnieks.
Pēc spēlētāja karjeras beigām darbojies Latvijas PSR Fiziskās kultūras un sporta komitejā (1969—1976) un Rīgas ASK par menedžeri (1976—1988). Piedalījies veterānu basketbola aktivitātēs, izcīnīja sudraba medaļas Pasaules maksibasketbola čempionātā.
Klubu karjera
Basketbolista karjeru uzsācis 1951. gadā "Dinamo" jaunatnes komandā. 1954. gadā sāka spēlēt Rīgas ASK sastāvā, ar ko kļuva par trīskārtēju Eiropas čempionvienību kausa izcīņas uzvarētāju (1958—1960), četrkārtēju PSRS čempionu (1955—1958), kā arī divkārtēju PSRS vicečempionu (1962, 1964), tāpat vienreiz tika izcīnīta arī trešā vieta (1961). ASK sastāvā spēlēja līdz 1964. gadam. Pēc tam sāka spēlēt citā Rīgas klubā — Rīgas VEF, kurā spēlēja līdz pat karjeras beigām 1969. gadam. VEF sastāvā 1966. gadā izcīnījis trešo vietu PSRS čempionātā.
Izlašu karjera
Latvijas PSR izlases sastāvā aizvadīja 103 spēles. Tās sastāvā startēja vairākos PSRS Tautu spartakiādes turnīros, 1956. gadā tika izcīnīta uzvara, 1959. un 1963. gadā — 3. vieta, savukārt 1967. gadā tika ieņemta 5. vieta.
Laika posmā no 1956. līdz 1964. gadam spēlējis PSRS basketbola izlasē. Piedalījies trijās olimpiskajās spēlēs, visās reizēs tika izcīnīta sudraba medaļa. Tāpat viņš izlases sastāvā izcīnīja 6. vietu 1959. gada Pasaules čempionātā. Vēl ir izcīnījis trīs zelta medaļas Eiropas čempionātā (1957, 1959, 1961).
2006. gadā laikraksta Sport-Ekspress (Спорт-Экспресс) lasītāju aptaujā tika ierindots 10. vietā PSRS un Krievijas izcilāko uzbrūkošo aizsargu sarakstā.
Tetranitropentaeritrīts
Tetranitropentaeritrīts (PETN, C(CH2ONO2)4) ir samērā jutīga sprāgstviela, kuru lieto detonatoriem. Tas ir jutīgāks (nestabilāks) par trinitrotoluolu un tetrilu. Pentaeritrīts lietots kā plastiskais sprāgstvielu komponents.
Iegūšana
Tetranitropentaeritrītu iegūst, nitrējot pentaeritrītu ar sērskābes un slāpekļskābes maisījumu. PETN ir slāpekļskābes esteris, tāpat, kā nitroglicerīnu, to dažreiz lieto medicīnā (līdzīgiem mērķiem kā nitroglicerīnu).
Bārtuļi
Bārtuļi var būt:
N,N-dimetilanilīns
N,N-dimetilanilīns (N,N-dimetilfenilamīns, C6H5N(CH3)2) pieder pie aromātiskajiem trešējiem amīniem, kam visi ūdeņraža atomi pie N atoma ir aizvietoti. Tīrs N,N-dimetilanilīns ir bezkrāsains šķidrums, bet tehniskais - iedzeltens vai brūngans. To nitrējot, var iegūt tetrilu (N-metil-2,4,6,N-tetranitroanilīnu). Dimetilanilīnam var būt vairāki izomēri, kam metilgrupas ir tieši benzola ciklā, piemēram, ksilidīni - ksilola aminoatvasinājumi (pavisam ir 6 ksilidīna izomēri).
Bārtuļi (Līdumnieku pagasts)
Bārtuļi (ltg) ir ciems Ciblas novada Līdumnieku pagastā, praktiski saplūdis ar Līdumniekiem. Izvietojies pagasta vidienē rietumos no Zabolotjes ezera 1 km no pagasta centra Līdumniekiem, 16 km no novada centra Blontiem un 293 km no Rīgas. Ciemā ietilpst (2012) 8 adrešu vienības (mājas).
Hakobasi
Hakobasi (es) ir pilsēta Argentīnā, Rionegro provincē. Tajā ir 5785 iedzīvotāju.
2009. gadā pilsētu iekļāva Dakaras rallija maršrutā.
Ārstniecības ancītis
Ārstniecības ancītis ir 30—90 cm augsts, daudzgadīgs rožu dzimtas lakstaugs ar stāvu, augšdaļā nedaudz zarainu stumbru, kas klāts ar raupjiem matiņiem. Lapas nepāra plūksnaini dalītas, to mala rupji zobaina. Ziedi dzelteni, sakārtoti skrajā ķekarā vai vārpā stumbra un zaru galā. Zied no jūlija līdz augustam. Auglis dzeloņains riekstiņš. Ārstniecības ancītis aug sausās pļavās, ceļmalās, mežos, lielas audzes neveido.
Tautas medicīnā izmanto no auga gatavotas tējas. Tās lieto aknu slimību, žultsakmeņu, caureju ārstēšanai, gremošanas traucējumu novēršanai.
Gravis
Gravis ir diakritiska zīme (◌̀), ko izmanto vairākās valodās. Tā bezatstarpju rakstzīmes HTML ievade ir.
Latviešu valoda
Gravis nav daļa no latviešu ortogrāfijas, taču tas tiek izmantots tradicionālajā latviešu fonētiskajā transkripcijā kā krītošas intonācijas apzīmējums, piemēram, transkribējot vārdu "man" –.
S/2003 J 12
S/2003 J 12 ir Jupitera pavadonis. To atklāja Havaju Universitātes zinātnieku komanda, kuru vadīja Skots Šepards (Scott S. Sheppard). Pavadonis ir mazākais zināmais pavadonis Saules sistēmā. Tā diametrs ir tikai apmēram 1 km. Pagaidām tam vēl nav piešķirts oficiālais vārds, ir tikai pagaidu apzīmējums.
Līdz 2020. gada beigām pavadonis tika uzskatīts par "pazaudētu", bet astronoms amatieris Kajs Lī (Kai Ly) to no jauna atrada, analizējot arhīvu fotoattēlus. Pirms tam S/2003 J 12 uzskatīja par nepiederošu nevienai Jupitera pavadoņu grupai, bet arhīvu dati rādīja, ka tas pieder Anankes grupai.
Pijs IX
Pāvests Pijs IX (dzimis Džovanni Marija Mastai-Fereti (it), miris ) bija Romas pāvests, Romas Katoļu baznīcas un Vatikāna galva. Šajā amatā viņš bija no līdz.
Viņš bija visu laiku visilgāk valdījušais ievēlētais pāvests (31 gads un 236 dienas), par visilgāk valdījušo pāvestu tiek uzskatīts Svētais Pēteris (aptuveni 34 gadi). 1854. gadā Pijs IX pasludināja dogmu, ka Jēzus Kristus māte ir bez grēka. 1869. gadā viņš sasauca Pirmo Vatikāna koncilu. Pijs IX bija pēdējais pāvests, kurš bija Pāvesta valsts galva, jo 1870. gadā itāļu nacionālisti to pievienoja Itālijas valstij. Kopš tā laika Pijs IX sauca sevi par Vatikāna gūstekni. kanonizēts.
Nobela prēmija ķīmijā
Nobela prēmija ķīmijā ir ikgadējs apbalvojums, kuru kopš 1901. gada pasniedz par sasniegumiem ķīmijā. Tā ir viena no piecām Alfrēda Nobela 1895. gadā dibinātajām Nobela prēmijām, kura tiek pasniegta piecās dažādās jomās: fizikā, ķīmijā, literatūrā, miera veicināšanā un fizioloģijā vai medicīnā. To pasniedz Zviedrijas Karaliskā Zinātņu Akadēmija svinīgā ceremonijā Zviedrijas galvaspilsētā Stokholmā katru gadu 10. decembrī (A. Nobela nāves dienā). Pirmo Nobela prēmiju ķīmijā saņēma nīderlandiešu ķīmiķis Jakobs vant Hofs (Jacobus van 't Hoff) par ķīmiskās dinamikas likumsakarību un osmotiskā spiediena šķīduma atklāšanu. Šī ir augstākā balva, ko iespējams saņemt ķīmijā.
Stefans Malarmē
Stefans Malarmē (Stéphane Mallarmé, īstā vārdā Étienne Mallarmé, dzimis Parīzē, miris ) bija izcils franču dzejnieks, viens no simbolisma literatūras aizsācējiem.
Malarmē vadībā radās mākslinieku un intelektuāļu apvienība les Mardistes, kurā iekļāvās arī, piemēram, Moriss Meterlinks, Emils Verharns, Pols Valerī, Rainers Marija Rilke, Anrī Žids u.c.
Nobela prēmija ķīmijā
Laureātu apbalvošana
Var atlasīt ne vairāk kā trīs laureātus un divus dažādus darbus. Balvu var piešķirt ne vairāk kā trim saņēmējiem gadā. Tas sastāv no zelta medaļas, diploma un naudas balvas.
Stefans Malarmē
Malarmē darbiem raksturīga izcila muzikalitāte, neparastas ritmiskas un gramatiskas konstrukcijas, viņa dzejā liela nozīme asociācijām un vārdu un simbolu daudznozīmībai. Viņš uzskatāms par vienu no modernās dzejas pamatlicējiem, no viņa spēcīgi ietekmējušies ne tikai citi simbolisti, bet arī dadaisti, sirreālisti u.c. Malarmē bijis autoritāte arī tādiem poststrukturālisma teorētiķiem kā Rolāns Barts un Žaks Deridā.
Tetrils
Tetrils (2,4,6-trinitrofenil-N-metilnitramīns) C7H5N5O8 ir jutīga sprāgstviela, kuru lieto detonatoriem. To iegūst, nitrējot N,N-dimetilanilīnu ar sērskābes un slāpekļskābes maisījumu. Tetrils ir balta, gaisā dzeltējoša kristāliska viela ar kušanas temperatūru 129oC un blīvumu 1730 kg/m3. Ūdenī nešķīst, šķīst acetonā un benzolā. Tetrila molekula satur 4 nitrogrupas, tāpēc to nosauca par tetrilu.
Latviešu Nacionāldemokrātu partija
Latviešu Nacionāldemokrātu partija bija latviešu politiskā partija, ko nodibināja pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 24. martā Maskavā. Partijas Centrālajā padomē bija literāti Jānis Akurāters, Kārlis Skalbe, Jānis Lapiņš, Linards Laicens, Jānis Bankavs, Ernests Blanks, Kārlis Upītis, Reinholds Lazdiņš, filozofs Pauls Dāle, notārs Kristaps Bahmanis, advokāts K. Puriņš, katoļu prāvests A. Kubļinskis, virsnieks Sergejs Staprans, students D. Muške, skolotāji E. Ziemelis un K. Reiss, izdevējs J. Rupainis. Partijas grupas darbojās Maskavā, Valmierā, Valkā, Cēsīs un latviešu bēgļu centros, izdeva laikrakstus "Dzimtenes Atbalss" un "Brīvā Latvija". Tajā iestājās vairāki latviešu virsnieki, piemēram, Frīdrihs Briedis.
Partijas programmā pēc tās dibināšanas atbalstīja Latvijas kā patstāvīgas republikāniskas valsts izveidi Krievijas republiku federācijā ar savu karaspēku, naudu, pastu, telegrāfu (līdzīgi kā tābrīža Somijai), kuras valsts valoda ir latviešu valoda un ir garantētas visas pilsoņu brīvības.
Amūra
Amūra (ru) vai Heilundzjana (zh, Hēilóng Jiāng) ir upe Krievijas Federācijas Tālajos Austrumos. Izveidojas satekot Šilkai un Arguņai. Galvenās pietekas ir Zeja, Usuri, Bureja, Sungari, Amguņa, Aņuja, Tunguska. Lielākās pilsētas upes krastos ir Amurska, Blagoveščenska, Habarovska, Komsomoļska pie Amūras, Nikolajevska pie Amūras, Heihe.
Vēsture
Līdz Nerčinskas līguma noslēgšanai 1689. gadā Ķīnas impērija visu Amūras baseinu uzskatīja par savu teritoriju, bet pēc līguma stāšanās spēkā jaunā robeža daļēji gāja pa Arguņas upi. Pēc Aigunas (1858) un Pekinas (1860) līgumu nosacījumiem Krievijas Impērija piesavinājās arī zemes uz ziemeļiem no Amūras, kuras vidustece kļuva par robežupi.
Berjozovka
Berjozovka var būt:
Georgijs Pujacs
Georgijs Pujacs (dzimis Rīgā) ir Latvijas hokejists, aizsargs, Latvijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) Pujacs spēlē Latvijas čempionāta komandā Rīgas "Olimp".