cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adriāno Malori
2010. gada Tour de France viņš saņēma Lanterne Rouge apbalvojumu par pēdējo vietu tūrē, atpaliekot no Andi Šleka gandrīz četras ar pusi stundas. 2011. gadā izcīnījis Itālijas čempiona titulu individuālajā braucienā. 2012. gada Giro d'Italia pēc 6. posma, kurā viņš izcīnīja otro vietu, Malori kļuva par sacensību līderi. Šo statusu viņš zaudēja jau nākamajā posmā.
2014. gada Vuelta a España pēdējā posmā, kas bija īss individuālais brauciens, Malori izcīnīja savu pirmo uzvaru kādā no Lielajām tūrēm.
Andrejs Bubinduss
Andrejs Bubinduss (1891—1942) bija Latvijas armijas ģenerālis.
Dzīvesgājums
Dzimis 1891. gada 12. augustā Kuldīgā. Mācījās Kuldīgas pilsētas skolā, pēc tās beigšanas 1908. gadā iestājās Krievijas Impērijas armijas 65. Leibgvardes pulkā bet 1909. gadā viņu nosūtīja mācīties uz Odesas junkurskolu. 1912. gadā podporučika pakāpē viņš tupināja dienestu 335. kājnieku pulkā.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā saņēma poručika dienesta pakāpi, bet pēc gada štābkapteiņa dienesta pakāpi, bija rotas komandieris, no 1917. gada maija pulka saimniecības priekšnieks.
Krievijas pilsoņu kara laikā no 1918. gada februāra līdz aprīlim A. Bubinduss komandēja 4. musulmaņu strēlnieku divīzijas (komandieris Eduards Aire) 15. pulku. 1918. gada augustā viņš iestājās Sibīrijas (vēlākas Kolčaka) armijas 26. Šadrinskas kalnu strēlnieku pulkā kā bataljona komandieris, bet vēlāk pulka saimniecības priekšnieks. 1919. gada 10. oktobrī A. Bubinduss iestājās 1. Latviešu (Troickas) strēlnieku bataljonā, kur ieguva kapteiņa dienesta pakāpi.
1920. gada novembrī kapteinis Bubinduss caur Vladivostokas ostu atgriezās dzimtenē. No 1921. gada dienēja 1. Latvijas strēlnieku pulkā, bija saimniecības priekšnieks. 1922. gadā A. Bubinduss saņēma pulkveža-leitnanta dienesta pakāpi un stājās Jātnieku pulka saimniecības priekšnieka amatā, bet no 1924. gada – pulka komandiera palīgs. 1926. gadā A. Bubindusu iecēla par 11. Dobeles kājnieku pulka bataljona komandieri. Pēc Virsnieku akadēmisko kursu pabeigšanas pulkvedis A. Bubinduss 1927. gadā kļuva par Virsnieku kursu priekšnieku, bet 1930. gadā par Kurzemes divīzijas štāba priekšnieku. 1934. gadā A. Bubindusu iecēla par 12. Bauskas kājnieku pulka komandieri, 1935. gadā – par Zemgales divīzijas štāba priekšnieku, bet 1939. gadā – par Vidzemes divīzijas štāba priekšnieku. No 1939. gada novembra A. Bubinduss bija 8. Daugavpils kājnieku pulka komandieris.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūlijā A. Bubinduss saņēma ģenerāļa dienesta pakāpi, kļuva par Latvijas Tautas armijas Vidzemes divīzijas komandiera palīgu, un augustā uz īsu brīdi – par Augstākās kara skolas priekšnieku. Pēc 24. Latvijas strēlnieku korpusa izveides 1940. gada septembrī viņu atvaļināja no dienesta. 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā A. Bubindusu apcietināja un izsūtīja uz Soļikamskas soda nometni Krievijā. 1942. gada 18. maijā viņam nometnē izpildīja nāvessodu.
Apbalvojumi
Savas militārās karjers laikā A. Bubinduss saņēma Latvijas 3. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, 2. šķiras Viestura ordeni, Aizsargu Nopelnu krustu; Krievijas 2. un 3. šķiras Sv. Staņislava ordeni, 2., 3. un 4. šķiras Sv. Annas ordeni.
Alfredo Foni
Alfredo Foni (it, dzimis, miris ) bija itāļu futbolists un futbola treneris. Spēlējis aizsarga pozīcijā, bijis Itālijas futbola izlases dalībnieks.
Savu spēlētāja karjeru pavadījis Udinese, Lazio, Padova un Juventus komandās. Ar Juventus komandu 1935. gadā uzvarējis Itālijas A sērijā.
Itālijas futbola izlasi pārstāvējis no 1936. līdz 1942. gadam, kopumā piedaloties 23 mačos. Ar izlasi ieguvis zelta medaļu 1936. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kā arī uzvarējis 1938. gada FIFA Pasaules kausā. Viņš ir tikai viens no četriem itāļu futbolistiem, kurš ir uzvarējis abos turnīros.
Pēc spēlētāja karjeras beigām kļuvis par treneri. Vadījis komandas Itālijā un Šveicē. Aizvedis Internazionale komandu līdz diviem A sērijas tituliem. Bijis Itālijas un Šveices futbola izlases galvenais treneris. Šveici vadījis 1966. gada FIFA Pasaules kausā.
Spēlētāja karjera
Juventus
Itālija
Trenera karjera
Internazionale
Roma
Pārliecināšana
Pārliecināšana ir indivīda ietekmēšana runas vai rakstu veidā ar loģisku spriedumu vai slēdzienu pamatojumu, kā rezultātā uzrunātā persona piekrīt izteiktajai domai vai viedoklim. Pārliecināšana nav tikai process: Edvards Berneiss uzskatīja, ka tā ir būtiska sabiedrisko attiecību un demokrātiska dzīvesveida daļa. Pārliecināšanas mērķis ir pārveidot un izmainīt indivīda uztveri, ietekmēt sajūtas, domāšanu un izturēšanos komunikatoram vēlamajā virzienā.
Patoss, ētoss un logoss
Pārliecināšanas tehniku pirmsākumi ir meklējami Antīkajā Grieķijā, kad Aristotelis centās izskaidrot to, kas notika brīdī, kad pārliecināšana bija manāma sadzīvē pilsētvalstīs. Kopš tā brīža viņa aplūkotie temati tiek dēvēti par pašiem nozīmīgākajiem darbiem pārliecināšanas teorijā. Viens no lielākajiem Aristoteļa ieguldījumiem šajā nozarē bija noteiktās pārliecināšanas stratēģijas: patoss, ētoss un logoss. Kā viņš uzsver, visefektīvākie pārliecināšanas mēģinājumi sevī ietver šos trīs jēdzienus, kas rada nelokāmu pamatu panākumiem.
Patoss
Patoss (pathos) attiecas uz emocijām, ko izjūt skatītāji. Kā Aristotelis uzskatīja, pārliecināšana notiek, ja skatītāju emocijas ir aizkustinātas. To var uzskatīt par publikas psiholoģisko stāvokli, kas var ietekmēt klausītāja pārliecināšanu, jo „mūsu spriedumi, kad esam apmierināti un draudzīgi, nav tādi paši, kā brīžos, kad esam sāpināti un naidīgi". Šajā pārliecināšanas veidā svarīgi ir saprast personas patiesās domas/attieksmi no personas kārotajām domām/attieksmes. Zinot to, šo informāciju var izmantot, lai gūtu priekšrocības. Palīdzot viņiem redzēt, kā viņi no patiesā stāvokļa var nokļūt līdz vēlamajam, tā var pārliecināt cilvēkus praktiski par jebko.
Ētoss
Ētoss (ethos) nozīmē, ka runas personai ir ticamība citu acīs. Sabiedrība vairāk koncentrēsies uz runas personu vai avotu nekā uz pašu nodoto ziņu. Lai ziņa būtu ticama, ir jābūt avota ticamībai, kas eksistē klausītāja prātos. Aristotelis ticēja, ka sabiedrība būs ietekmēta, ja tā uztvers runātāju kā uzticamu. Viņš izceļ, ka ētoss nav lieta vai kvalitāte, bet gan interpretācija, kas ir kā produkts, kas veidojas, runātājam un publikai mijiedarbojoties. Ētoss sevī ietver tādas lietas kā ķermeņa tips, augums, apģērbs, pārvietošanās, reputācija, vārdu izvēle, acu kontakts, sirsnība, uzticība, harizma u.c.
Logoss
Logoss (logos) attiecas uz vārdiem, ko runas persona pasaka, to semantiskajā izpratnē. Vārdu, stāstu, citātu un faktu izvēle ir noteicošā uztvērēja pārliecināšanā. Šis pārliecināšanas veids ir balstīts uz loģiku un prātu.
Adopcija
Adopcija ir process, ar kuru persona uzņemas citas personas, parasti bērna, audzināšanu no šīs personas bioloģiskajiem vai likumīgā vecāka vai vecākiem, un ar šo procesu uz mūžu pārnes visas tiesības un pienākumus, līdz ar izcelsmi, no bioloģiskā vecāka vai vecākiem. Atšķirībā no aizbildniecības vai citām sistēmām, kas paredzētas jaunu cilvēku aprūpei, adopcija ir paredzēta, lai panāktu pastāvīgu statusa maiņu, un tādēļ sabiedrības atzīšana ir nepieciešama, izmantojot juridiskas vai reliģiskas sankcijas.
Vēsturiski dažas sabiedrības ir ieviesušas īpašus likumus, kas regulē adopciju; tajā pašā laikā citi ir mēģinājuši panākt adopciju, izmantojot mazāk formālas metodes, jo īpaši, izmantojot līgumus, kuros noteiktas mantojuma tiesības un vecāku atbildība bez papildu izcelsmes pārnešanas. Modernās adopcijas sistēmas, kas radušās 20. gadsimtā, parasti regulē visaptveroši statūti un noteikumi.
Adopcijas iemesli
Daži bērni tiek ievietoti bērnu namos, ja viņu bioloģiskie vecāki nolemj, ka nevar rūpēties par bērnu un atsakās no savām vecāku tiesībām. Dažreiz vecāku tiesības tiek atņemtas, ja bērni tikuši atstāti novārtā vai dzīvojuši vardarbīgos apstākļos. Daļa no bērniem, kas ievietoti bērnu namos pēc vecāku nāves, kļuvuši par bāreņiem.
Cilvēki ir gatavi adoptēt bērnu dažādu iemeslu dēļ, no kuriem visbiežākais ir nespēja pašiem radīt savu bērnu (neauglības vai citu iemeslu dēļ). Šādu lēmumu dažkārt pieņem cilvēki, kuriem nav partnera vai viendzimuma pāri (ja to atļauj valsts likumdošana).
Arī cilvēki, kam var būt savi bērni, adoptē. Tas var būt dažādu iemeslu dēļ, piemēram, lai novērstu ģenētiski mantotās slimības.
Adopcijas kārtība Latvijā
Adoptēt var jebkurš cilvēks, kurš ir sasniedzis 25 gadu vecumu un kuram ir vismaz 18 gadu starpība ar adoptējamo bērnu. Ja vienam no laulātajiem nav 25 gadi, bērnu adoptēt nedrīkst. Ja pāris dzīvo civillaulībā, bērnu var adoptēt viens no viņiem, jo personas, kas savā starpā neatrodas laulībā, nevar adoptēt vienu un to pašu bērnu. Var adoptēt laulātie vai viens pats cilvēks (vīrietis vai sieviete) arī tad, ja tas ir vientuļš.
Adopcija sākas ar sarunu bāriņtiesā. Lai kļūtu par adoptētājiem, potenciālajiem adoptētājiem ir jāvēršas savas dzīvesvietas bāriņtiesā ar pieteikumu, kurā ietverta adopcijas motivācija, norādīts vēlamais adoptējamā bērna vecums, skaits, dzimums.
Džobss (filma)
"Džobss" (en) ir 2013. gada biogrāfiska drāma, kuras režisors un viens no producentiem ir Džošua Maikls Sterns. Galvenās lomas atveido Eštons Kučers, Dermots Malronijs, Džošs Geds, Lūkass Hāss, Dž. K. Simonss un Leslija Anna Vorena. Filmas pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā.
Filmā parādīts Stīva Džobsa dzīvesstāsts laika posmā no 1974. gada, kad Džobss bija Rīda koledžas students, līdz 2001. gadam, kad tika izdots iPod.
Adopcija
Adopcijas kārtība Latvijā
Ar dzīvesvietas bāriņtiesu tiek saprasta cilvēka deklarētās dzīvesvietas teritorijā esošā bāriņtiesa. Ja faktiskā un deklarētā dzīvesvieta ir viena un tā pati, tad viss ir kārtībā. Savukārt, ja tās atšķiras, tad vismaz vienam no pāra būtu jādeklarējas faktiskajā dzīvesvietā, lai bāriņtiesa var ģimeni apmeklēt.
Papildus pieteikumam bāriņtiesā ir jāiesniedz arī šādi dokumenti:
Pirmo reizi dodoties uz bāriņtiesu, lai iesniegtu pieteikumu par vēlmi adoptēt bērnu, nav nepieciešams uzreiz savākt visus vajadzīgos dokumentus.
Ģimenes izpēte
Bāriņtiesa sešus mēnešus veic ģimenes izpēti, lai iepazītos ar potenciālo adoptētāju. Ja ģimenei ir pamatots iemesls, kāpēc izpēte būtu veicama ātrākā laika periodā, piemēram, ir savi bioloģiskie bērni, pieredze bērnu audzināšanā, tā var lūgt, lai bāriņtiesa ģimenes izpēti veic ātrāk. Tās laikā bāriņtiesas pārstāvji veic pārrunas ar pašu ģimeni, dodas to apsekot dzīvesvietā, kā arī nosūta pie psihologa, lai saņemtu atzinumu par ģimenes atbilstību adoptētāju statusam. Ja psihologa atzinums nav pozitīvs, tas nenozīmē, ka minētie cilvēki nevar kļūt par adoptētājiem. Šādā situācijā bāriņtiesa var ieteikt apmeklēt psihologa konsultācijas, speciālus kursus, piemēram, par bērnu audzināšanu attiecīgajā vecumā.
Informācijas iegūšana par bērnu
Pēc vecāku pieteikšanās ministrijā sākas nākamais posms adopcijas procesā – informācijas iegūšana par bērnu. Potenciālo adoptētāju gaidīšanas laiks ir atkarīgs no tā, kāds bāriņtiesas lēmumā ir noteikts adoptējamā bērna vecums un dzimums. Mēdz būt arī izņēmumi, kad bāriņtiesas atzinumā norādītais adoptējamā bērna vecums ne vienmēr sakrīt ar tā bērna vecumu, kuru savā pieteikumā norādījuši bērna vecāki. Jo, piemēram, bāriņtiesa uzskata, ka vecāki nav piemēroti zīdaiņa adopcijai. Ja ir vēlme adoptēt bērnu vecumā līdz vienam gadam, tad aptuvenais gaidīšanas laiks, līdz tiek saņemta informācija par bērnu, ir no 3 līdz 6 mēnešiem.
Speciālisti, saņemot informāciju par adoptējamo bērnu, to piedāvā Adopcijas reģistra pirmajai ģimenei, kurai ir atbilstošs bāriņtiesas lēmums. Ja minētā ģimene no piedāvājuma atsakās, informācija par bērnu tiek piedāvāta nākamajai atbilstošajai ģimenei. Tā rezultātā var veidoties situācija, ka pirmo informāciju par bērnu ģimene saņem pēc tam, kad no piedāvājuma ir atteikusies kāda cita ģimene. Speciāliste atzīst, ka iemesli, kāpēc adoptētāji atsakās, ir dažādi – bērna veselības stāvoklis, informācija par tā bioloģiskajiem vecākiem, neatbilstošs vecums, piemēram, adoptētāji vēlas sev vēl mazāku bērnu.
Tad, kad adoptētāji saņem informāciju par bērnu, viņi izvērtē, vai tikties ar bērnu vai ne. Ja adoptētāji atsakās no tikšanās, viņi turpina gaidīt informāciju par citu bērnu. Savukārt, ja saņemtā informācija adoptētājus apmierina, Labklājības Ministrija gatavo dokumentu par iepazīšanos ar bērnu. Pēc tam adoptētāji dodas uz attiecīgo bērnu iestādi vai audžuģimeni, iepazīstas ar bērna dokumentiem un arī ar pašu bērnu.
Pirmsadopcijas aprūpe
Tad bāriņtiesa no konkrētās iestādes vai audžuģimenes, kurā atrodas bērns, vai bāriņtiesas, kas pieņēmusi lēmumu par bērna ārpusģimenes aprūpi, ja bērns atrodas audžuģimenē, pieprasa bērna dokumentus, kas apliecina tā juridisko statusu. Pēc tam bāriņtiesa nozīmē sēdi, kurā lemj par bērna nodošanu pirmsadopcijas aprūpē un uzraudzībā konkrētai ģimenei/personai uz noteiktu laiku, piemēram, no 1.augusta līdz 1.oktobrim.
Tas sākas pirmsadopcijas aprūpes laiks. Tas var ilgt no 2 līdz 3 mēnešiem, maksimums – 6 mēnešus. To paredz adopcijas kārtība. Tāpat, nosakot pirmsadopcijas aprūpi, vērā tiek ņemti arī riska faktori, piemēram, bērna vecums – jo lielāks bērns, jo ilgāks ir pirmsadopcijas aprūpes laiks. Tas nepieciešams, lai bērns varētu labāk pierast pie adoptētājiem. Šajā laikā bērns jau dzīvo adoptētāju ģimenē.
Kamēr norit pirmsadopcijas aprūpe, bāriņtiesas pienākums ir apsekot ģimeni vismaz trīs reizes – sākumā, vidusposmā un beigās. Šādi apsekojumi vajadzīgi, lai bāriņtiesas varētu apkopot informāciju par to, kā bērns ir iejuties ģimenē, vai ir izveidojušās vai vēl tikai veidojas vecāku un bērnu attiecības, vai ir kādas problēmas, kuru risināšanai nepieciešama palīdzība.
Adopcijas tendences Latvijā
2016. gadā saglabājās tendence, ka Latvijas adoptētāji galvenokārt vēlas adoptēt vienu bērnu līdz 3 gadu vecumam bez ievērojamiem veselības traucējumiem. Jau 2011.gadā iezīmējās tendence, kas turpinājusies arī 2016. gadā - ja Latvijas adoptētāji izsaka vēlmi adoptēt konkrēta dzimuma bērnu, tad lielākoties tā ir meitene. Taču 2012. gadā parādījās pozitīva tendence, kas turpinājusies arī 2016. gadā, ka Latvijas adoptētāji vairāk apsver iespēju vienlaicīgi adoptēt divus un trīs bērnus.
Salīdzinājumā ar 2015. gadu, kad 2 Latvijas adoptētāju ģimenes tika izteikušas vēlmi adoptēt līdz pat trīs bērniem vienlaicīgi, 2016. gadā tāda bija viena Latvijas adoptētāju ģimene. Salīdzinot ar 2015. gadu, palielinājies to Latvijas adoptētāju skaits, kas vienlaicīgi adoptē divus bērnus - 2016. gadā vienlaicīgi divus bērnus adoptēja 13 Latvijas adoptētāji, tas ir par 5 vairāk nekā 2015. gadā. Pēc ilgāka laika perioda, 2014. gadā viena Latvijas adoptētāju ģimene adoptēja vienlaicīgi trīs vienas ģimenes bērnus, arī 2015. gadā šī pozitīvā tendence turpinājās un vienlaicīgi trīs vienas ģimenes bērnus adoptēja jau 3 Latvijas adoptētāju ģimenes, savukārt 2016. gadā vienlaicīgi trīs vienas ģimenes bērnus adoptējusi viena Latvijas adoptētāju ģimene.
Geralds Cjoleks
Geralds Mihaels Cjoleks (de; dzimis, Ķelnē) ir bijušais Vācijas šosejas riteņbraucējs.
Profesionāļa karjera
Cjoleks profesionāļos sāka startēt 2005. gada maijā, ar Team AKUD Arnolds Sicherheit komandu, kur viņam bija ļoti veiksmīga sezona. Vācijas čempionātā Cjoleks spēja apsteigt pieredzējušos sprinterus Ēriku Cābelu un Robertu Fersteru bez komandas biedru palīdzības, izbeidzot T-Mobile divpadsmit gadu dominanci. Viņš to paveica 18 gadu vecumā, kļūstot par jaunāko šī titula ieguvēju. Bez uzvaras nacionālajā čempionātā viņš guva trīs uzvaras un uzvarēja punktu klasifikācijā Tour de Hongrie, un guva uzvaru Mainfranken Tour posmā.
2006. gadā Cjoleks pabeidza savu izglītību Ford Motor Company un pilnībā pievērsās profesionāļa karjerai. Sezonas gaitā viņš uzrādīja vairākus augstvērtīgus rezultātus svarīgās sacensībās, pārspējot UCI ProTour komandu sprinterus. Cjoleks ieguva otro vietu Rund um den Henninger Turm, kur atkal pārspēja Ēriku Cābelu. Tā kā Cjoleka komanda AKUD Arnolds Sicherheit sezonas sākumā apvienojās ar Team Wiesenhof, kļūstot par spēcīgāko Vācijas komandu ārpus UCI ProTour, viņiem izdevās iegūt ielūgumus uz vairākām ProTour sacenībām, kur Cjolek atkal spēja atzīmēties. Vattenfall Cyclassics Cjoleks ierindojās piektajā vietā. Pēc dažām nedēļām Cjoleks uzvarēja savās pirmajās UCI ProTour sacensībās — Deutschland Tour, kur viņš uzvarēja trešajā posmā. 23. septembrī viņš uzvarēja Pasaules čempionāta U23 grupas braucienā Zalcburgā.
2008. gada sezonā viņš pārstāvēja Team Columbia, kuras sastāvā uzvarēja posmu Sparkassencup Schwenningen un divus posmus Bayern-Rundfahrt. 2008. gada Tour de France Cjoleks bija svarīga sastāvdaļa visās četrās Marka Kevendiša posmu uzvarās. Pēdējā posmā Elizejas laukos Cjoleks spēja iegūt otro vietu, zaudējot tikai Gertam Stēgmansam. Viņš piedalījās arī Olimpisko spēļu grupas braucienā, bet izstājās ekstrēmo laika apstākļu radīto veselības problēmu dēļ. Septembrī viņš guva uzvaru Deutschland Tour piektajā posmā sprinta finišā pret kalnu.
2012. gada sezonas beigās Cjoleks pameta ' komandu un pievienojās ' uz 2013. gada sezonu season.
Cjoleks uzvarēja 2013. gada Milāna—Sanremo sacensībās ar laiku 5h 37' 20", apsteidzot favorītu Peteru Saganu () sprinta finišā.
2017. gada janvārī paziņojis par karjeras beigām, nespējot atrast vietu profesionālā komandā.
PVID
Piemēram, ja jūs plānojat pieslēgt datoru vai printeri pieslēgvietai, portu VLAN 10 iestatīsit kā neatzīmētu un izslēgtu no visiem citiem VLANS. Komutators zina, ka uz šo portu jānosūta tikai VLAN 10 paketes un pirms izsūtīšanas jānoņem VLAN marķēšanas informācija.
Šķirstiņi
Šķirstiņi ir mazciems Viļķenes pagastā, Limbažu novadā. Atrodas 3 km attālumā uz austrumiem no pagasta centra Viļķenes, pie autoceļa P12 (Limbaži — Salacgrīva) atzarojuma V115 uz Āsteri un Ludiņiem un autoceļa V140 (Kalnāres—Viļķene—Šķirstiņi) galapunkta Svētupes labajā krastā un pie tās pietekas Šķirstiņas jeb Dzirnupītes, kas tek caur pie Šķirstiņiem esošo dīķi Dzirnezeru (jeb Robežnieku Dzirnezeru) un pirms tā caur 1 km uz ziemeļaustrumiem esošā Āsteres ezera.
Vēsture
Apdzīvotā vieta veidojusies ap Šķirstiņu muižas (de) centru Limbažu draudzes novadā. Muižas nosaukums cēlies no lībiešu valodas.
1492. gadā, kad muižu kopā ar ciemu nopirka Klauss Zalce. Muižas īpašnieki laika gaitā mainījušies, zināmi no tiem ir Jakobs Aderkass, Johans fon Tīzenhauzens, fon Bergs, Kadeuss, pulkvedis fon Cimmermans, Kārlis fon Zommers. Ap 1860. gadu pie Šķirstiņas uzceltas muižai piederošas dzirnavas, ar krogu un dzīvokļiem. Dzirnavas darbojušās līdz Otrajam pasaules karam, to darbībai izrakts Dzirnezers. Pēdējā muižas ēka ar nosaukumu "Raudupes" tika uzbūvēta no koka 19. gadsimtā un vēlāk apšūta ar ķieģeļiem. Netālajā Unguriņu kalnā blakus kapsētai bijis deju laukums. Pēc muižas atsavināšanas par labu Latvijas valstij tajā ierīkots nespējnieku nams, tautas nams un dzīvokļi, vēlāk padomju gados — kolhoza kantoris, klubs un veikals. Muižas ēka nodega ugunsgrēkā 1999. gada decembrī.
1948. gadā Šķirstiņos tika izveidots lauksaimniecības artelis "Dzirkstele", kurš kļuva par pirmo kolhozu toreizējā Valmieras rajonā. Tas tika likvidēts 1957. gadā, izveidojot padomju saimniecību "Viļķene" (kas savukārt pastāvēja līdz 1992. gadam).
Trīspadsmitā Doktore
Doktors ir vairākus simtus gadu vecs Laika pavēlnieks no planētas Galifrejas, kurš ceļo laikā un telpā savā TARDIS, bieži kopā ar pavadoņiem. Kad Doktors ir nopietni ievainots, pēc viņa gribas ķermenis var "atjaunoties". Reģenerējoties mainās viņa izskats un personība, bet atmiņa un būtība paliek nemainīga. Šī iezīme ļāva Doktoru attēlot dažādiem aktieriem un tādējādi saglabāja saistību ar 1963. gada seriālu.
Vitakere ir pirmā sieviete, kas seriālā atveido Doktoru. Seriālā viņa pirmoreiz parādījās 2017. gada Ziemassvētku speciālizlaidumā Twice Upon a Time, un kā Trīspadsmitā Doktore no 2018. gada, sākoties seriāla vienpadsmitajai sezonai. Dž. Vitakere turpināja šo lomu atveidot arī seriāla divpadsmitajā sezonā, kas sākās 2020. gadā.
Sieviete Doktora lomā
Ideja par to, ka Laika Pavēlnieki pie reģenerācijas var mainīt dzimumu, tika realizēta visu laiku, kamēr Stīvens Mofats bija seriāla režisors. 2011. gada sērijā The Doctor's Wife Doktors piemin Korsāru (Corsair), Laika Pavēlnieku, kam bijušas vismaz divas inkarnācijas — sievietes. 2013. gada īsajā sērijā The Night of the Doctor Karna māsu draudze (Sisterhood of Karn) piedāvā mirstošajam Astotajam Doktoram iespēju pie reģenerācijas izvēlēties dzimumu. Pirmo reizi dzimuma maiņa norisinās 2015. gada sērijā Hell Bent, kur galifrejiešu ģenerālis pārtop par melnādainu sievieti, kura apgalvo, ka ka viņas iepriekšējais iemiesojums bijusi vienīgā reize, kad viņa bija vīrietis.
Pirms Vitakeres parādīšanās seriālā Laika Pavēlnieks, kurš bija iemiesojies gan vīrieša, gan vēlāk sievietes ķermenī, bija Meistars, kuru no 2014. līdz 2017. gadam attēloja skotu aktrise Mišela Gomeza. Viņas atveidotais Meistars sevi dēvēja par Missiju (Missy; saīsinājums no Mistress).
Tēla raksturojums
Intervijā Radio Times Kriss Čibnells raksturoja Trīspadsmito Doktori kā "neapšaubāmi Doktoru, taču... neticami dzīvīgu, sirsnīgu, jautru, enerģisku... viņa ir labākais draugs, kādu jūs varētu vēlēties kā gidu ceļojumam Visumā". Tai pašā intervijā aktrise Mandipa Džila (Mandip Gill), kas atveidoja Doktores pavadoni Džasminu Hanu (Yasmin Khan), komentēja, ka Vitakeres Doktorei "ir līdzīga enerģija kā Meta Smita atveidotajam Doktoram... ļoti spēcīga enerģija".
Tērps
Trīspadsmitās Doktores tērps, kas pirmo reizi tika parādīts minūti garā klipā 2017. gada novembrī, sastāv no gaiši violetas krāsas apmetņa, tumši zilas krāsas T-krekla, kā arī brūniem zābakiem un zilām pusgarām biksēm (cullotes) ar bikšturiem.
Trīspadsmitā Doktore izmanto jaunu skaņas skrūvgriezi, kura dizains ievērojami atšķiras no tā, ko lietoja Divpadsmitais Doktors. Skrūvgriezi Doktore izveidoja no tobrīd pieejamiem materiāliem: tā korpuss bija izgatavots no pārkausētām tērauda karotēm. Pati Laika Pavēlniece savu instrumentu nosauca par "Šveices skaņas nazi".
Atzinība
Skatītāju reakcija uz Vitakeri Doktora lomā lielā mērā bija pozitīva. Tūlīt pēc Džodijas Vitakeres pasludināšanas par Trīspadsmito Doktori britu žurnāls Radio Times veica aptauju, kurā piedalījās vairāk nekā 12 000 skatītāju, un tā parādīja, ka kopumā par pirmo Doktori — sievieti pārsvarā ir pozitīvs viedoklis. Tikai 15% aptaujāto bija pret. 42% uzskatīja risinājumu par "lielisku", un 43% aptaujāto skatītāju atbildēja, ka nevēlas izdarīt priekšlaicīgus secinājumus un vispirms gaidīs pirmo epizodi ar Džodiju kā Doktori.
Savu viedokli izteica arī daži iepriekšējie Doktora lomas atveidotāji. Pīters Deivisons (Piektais Doktors) uztvēra ziņu ar sapratni, bet ne ar entuziasmu. Viņš teica: "Ja man ir kādas šaubas, tas ir tāpēc, ka tagad nebūs parauga zēniem, kuriem, manuprāt, Doktors ir ļoti svarīgs. Tāpēc esmu nedaudz skumjš, bet saprotu jēgu".
Kolins Beikers (Sestais Doktors) nekavējoties atbildēja uz viņa vārdiem: "Lai būtu paraugs, nav jābūt konkrētam dzimumam. Vai nepietiek tikai būt cilvēkam? Puišiem piemērs bija jau piecdesmit gadus. Man žēl Pītera, bet tu runā muļķības, pilnīgas muļķības".
Savu viedokli pauda arī aktrise Kārena Gilana, kas seriālā bija atveidojusi Amēliju Pondu. Pēc viņas teiktā, viņa bijusi ārkārtīgi priecīga dzirdēt šo ziņu, jo tik radikālas pārmaiņas, viņasprāt, ideālā gadījumā palīdzētu piešķirt seriālam jaunu svaigumu. "Jā, Džodij! Jā! Uz priekšu, jā! Doktors — sieviete! Cik lieliski!" Kārena izteicās izdevumā Entertainment Weekly.
Seriālā iepriekš lomas atveidojušie aktieri Kristofers Eklstons, Deivids Tenants, Billija Paipere un Džons Berovmens uz ziņu par Vitakeri Doktores lomā reaģēja pozitīvi.
Kristaps Valters (jurists)
Kristaps Valters (1861—1944) bija latviešu jurists, Senāta loceklis, Apvienotās sapulces priekšsēdētājs (1920-1929; 1933—1934).
Dzīvesgājums
Dzimis 1861. gada 18. decembrī Kuldīgas pagasta Dindžās (tagad Rumbas pagasts) lauksaimnieka Kristapa Valtera un viņa sievas Annas, dzimušas Vidiņas, ģimenē. Mācījās Kuldīgas pagastskolā, tad Kuldīgas ģimnāzijā (1875—1877, 1886—1888). 1890. gadā piedalījās Rīgas Latviešu biedrības etnogrāfisko materiālu vākšanas ekspedīcijā pa Lejaskurzemi.
Studēja Maskavas Universitātes Juridiskajā fakultātē, kuru 1893. gadā absolvēja ar II šķiras diplomu. 1893. gada jūlijā— septembrī bija laikraksta “Dienas Lapa” galvenais redaktors, tad no 1894. gada privātadvokāts un zvērināta advokāta palīgs Rīgā (1896). 1897. gadā Valteru apcietināta jaunstrāvnieku lietā un viņš sešas nedēļas atradās apcietinājumā. 1904. gada 3. maijā ieguva zvērināta advokāta tiesības, līdztekus no 1904. gada oktobra līdz 1905. gada jūlijam bijis laikraksta “Dienas Lapa” redaktors un līdzizdevējs. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā devās bēgļu gaitās uz Maskavu, 1917. gadā pārcēlās uz Tērbatu, kur darbojās bēgļu palīdzības organizācijās.
1918. gadā Valters atgriezās Latvijā un 1918. gada 7. decembrī kļuva par Latvijas Senāta senatoru Administratīvajā departamentā, piedalījās Latvijas tiesu pagaidu nolikuma izstrādē. 1919. gada 2. oktobrī viņu ievēlēja par Latvijas Senāta Administratīvā departamenta priekšsēdētāju, bet 1920. gada 3. jūnijā arī par priekšsēdētāju Kopējām rīcības un tiesas sēdēm un Latvijas Senāta apvienotās sapulces priekšsēdētāju. No 1922. gada 16. novembra viņš bija Centrālās vēlēšanu komisijas loceklis.
Pēc Ulmaņa apvērsuma senators Kristaps Valters 1934. gada 21. novembrī lūdza viņu atbrīvot no amata un 1934. gada 5. decembrī atsāka strādāt par zvērinātu advokātu Rīgā. Pēc Latvijas okupācijas atgriezās tēva mājās un no 1941. gada janvāra strādāja Kuldīgas juridiskajā konsultācijā par advokātu. Vācu okupācijas laikā 1941. gada 21. augustā bija zvērināts advokāts Kuldīgā. Miris 1944. gada 4./5. novembrī Dindžās.
Ģimene
1894. gadā apprecējās ar Emmu Galviņu (1872—1941), meita Anna Eleonora, precējusies Fogelmane (1898—1989), zvērināta advokāta palīdze, padomju okupācijas laikā izsūtīta, dēls Nikolajs Valters (1900—1979), zvērināts advokāts, miris Beļģijā.
Brutuļi
Brutuļi (agrāk — Brutulis) ir ciems Smiltenes novada Smiltenes pagastā. Izvietojies Abula krastos pie autoceļa P25 4 km no pagasta centra Kalnamuižas, 3,5 km no novada domes Smiltenē un 135 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies pie Brutuļa dzirnavām. Izaugusi padomju gados. Brutuļos atrodas bitumena ražošanas bāze, Brutuļu HES. Alkāsu liepa ir ievērojams dabas piemineklis.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Supernova 2017
"Supernova 2017" bija 62. starptautiskā Eirovīzijas dziesmu konkursa Latvijas nacionālā atlase.
Norises vieta un skatuve
Jau trešo gadu pēc kārtas konkurss "Supernova" notika LTV koncertstudijā Latvijas Televīzijas augstceltnē, Zaķusalā, Rīgā. Šogad, atšķirībā no iepriekšējiem gadiem, tika izmainīts skatuves dizains.
Kvalificējušās dziesmas
Tabulā uzskaitītas visas "Supernova 2017" kvalificējušās dziesmas un izpildītāji.
Žūrija
"Supernova 2017" žūrijas sastāvā bija:
Pirmā atlase
Pirmā atlase norisinājās 5. februārī. Uz pusfinālu kvalificējās dziesmas, kuras izpildīja Lauris Valters (atlases uzvarētājs), Linda Leen, Miks Dukurs un Franco Franco. Pasvītrotais dalībnieks/grupa bija uzvarējis pēc skatītāju balsīm, kā arī visā vakarā.
Otrā atlase
Otrā atlase norisinājās 12. februārī. Uz pusfinālu kvalificējās dziesmas, kuras izpildīja My Radiant You (atlases uzvarētāji), Triana Park, Santa Daņeļeviča un The Ludvig. Pasvītrotais dalībnieks/grupa bija uzvarējis pēc skatītāju balsīm, kā arī visā vakarā.
Pusfināls
Pusfināls norisinājās 19. februārī. No 8 dziesmām uz pusfinālu kvalificējās 4 dziesmas, kuras izpildīja Triana Park (pusfināla uzvarētāji), The Ludvig, My Radiant You un Santa Daņeļeviča. Pasvītrotais dalībnieks/grupa bija uzvarējis pēc skatītāju balsīm, kā arī visā vakarā.
Fināls
"Supernova 2017" fināls norisinājās 26. februārī. Tajā tika izpildītas 4 dziesmas. Konkursā uzvarēja grupas Triana Park dziesma Line, kura pārstāvēs Latviju 2017.gada Eirovīzijas Dziesmu konkursā Kijevā.
Vēl vakara laikā kā viesmākslinieks uzstājās žūrijas loceklis Intars Busulis un pagājušā gada Latvijas pārstāvis 2016. gada Eirovīzijā Justs Sirmais ar savas dziesmas "Message To You" pirmatskaņojumu.
Olimpa krišana
Olimpa krišana (en) ir 2013. gada ASV asa sižeta filma, kuras režisors ir Antuāns Fukuā. Galvenās lomas filmā atveido Džerards Batlers, Ārons Ekharts, Morgans Frīmens, Angela Baseta, Melisa Leo, Roberts Fosters, Finlijs Džakobsens un Dilans Makdermots. Filmas turpinājums "Londonas krišana" (London Has Fallen) iznāca 2016. gadā.
Filma stāsta par teroristu uzbrukumu Baltajam namam. Uzbrukuma laikā ASV prezidents tiek sagrābts par ķīlnieku. Vienīgais cilvēks, kurš spēj viņu glābt, ir bijušais prezidenta apsardzes priekšnieks Maiks Bennings.
Zemīte
Zemīte ir ciems Tukuma novada Zemītes pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta ziemeļrietumos Vēdzeles krastā autoceļu P109 un P121 krustojumā 29 km no novada centra Tukuma un 89 km no Rīgas. Zemītē atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, tautas nams, bibliotēka, feldšeru un vecmāšu punkts, pasta nodaļa, veikals, luterāņu baznīca, Birzītes dabas taka.
Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Zemītes muižas (Samiten) centru, izaugusi pēckara gados kā ciema padomes un kolhoza «Zemīte» ciemats. Zemītes luterāņu baznīca (16. gadsimts) ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, bet baznīcas altāris (17. gadsimts) — mākslas piemineklis. Zemītes muižas apbūve — pils (mūsdienās — skola), 6 kalpu mājas, klēts (tautas nams), ūdensdzirnavas un parks (9,2 ha; dižgoba 5,2 m apkārtmērā) ir vietējas nozīmes kultūrvēstures pieminekļi.
Astoņvainaglapu driāde
Astoņvainaglapu driāde (Dryas octopetala) ir rožu dzimtas daudzgadīgs ložņājošs pundurkrūms. Sastopams Arktikas tundru lielākajā daļā un tālajos ziemeļos, kā arī zemākos platumos kalnu tundrā. Suga ir viena no vislabāk izpētītajām Arktikā un ir daudz pētniecisku un eksperimentālu datu par tās ekoloģiju. Pateicoties tās dekorativitātei, astoņvainaglapu driādi stāda akmeņdārzos. Astoņvainaglapu driādei radniecīga suga ir Dryas integrifolia, ar kuru kopējā areālā var krustoties, veidojot hibrīdus.
Izplatība
Aug Arktikā; Eiropas, Āzijas un Ziemeļamerikas subarktiskajās zonās, Dienvideiropas kalnos.
Apdzīvojamās vietas
Astoņvainaglapu driāde ir pundurkrūms, kas zied visu gadu. Šīs augs tipiski attīstās sārmainā, kaļķainā vai neitrālā augsnē tur, kur ir zems augsnes mitrums un neliela sniega sega ziemas laikā, daļēji no vēja nepasargātās vietās un uz korēm. Siltākos apgabalos astoņvainaglapu driāde aug kopā ar Cassiope tetragona.
Apraksts
Krūms bieži ir ne lielāks par 30 cm, bet reizēm var sasniegt 50 cm. Lapas diezgan variablas, bet visas ir olveidīgas vai iegarenas, divas-trīs reizes garākas par savu platumu: 7–30 mm garumā, 2—10 plašumā; visplatākās savā apakšējā trešdaļā vai vidusdaļā. Lapas tumši zaļas, malās ir zobainas, apakšpusē ar pūkainu segumu.
Ziedi: vainags balts vai viegli dzeltenīgs, platumā 2,5—3,5 cm; vainaglapas bieži ir deviņas, 8–15 mm garas, apaļīgas. Kauslapa ir mataina (kapā ar dziedzermatiņiem), sastāv no 8 daļām. Putekšņlapu daudz. Auglenīcas vairākas. Ziedi atsevišķi.
Aizsargāšana
Astoņvainaglapu driāde ir iekļauta Murmanskas apgabala Sarkanajā Grāmatā (2003) un Ukrainas Sarkanajā Grāmatā (2002) kategorijā — rets.
Eurostar
Eurostar ir pasažieru ātrgaitas dzelzceļa sistēma, kas savieno Londonu ar Amsterdamu, Aviņonu, Briseli, Būrsenmorīsu, Fretūnu, Lilli, Lionu, Marseļu, Parīzi, Parīzes Disnejlendu un Roterdamu. Dzelzceļa kustība notiek caur Lamanša tuneli. Londonā Eurostar gala stacija ir Sentpankrasas stacija Londonas centrā. Kustību nodrošina Alstom ražoti Class 373 un Siemens ražoti Class 374 vilcienu sastāvi. Kaut arī kompānijas galvenā mītne atrodas Londonā, Eurostar mātes uzņēmuma Eurostar International Limited kontrolpakete (55%) pieder Francijas valsts dzelzceļa kompānijai SNCF.
Ungārijas Karaliste
Ungārijas Karaliste (ungāru: Magyar Királyság) bija daudzetniska monarhija Centrālajā Eiropā, kas pastāvēja no 1000. gada līdz 1918. gadam un no 1920. līdz 1946. gadam.
Viduslaiku karaliste (1000—1538)
Jau 1051—1052. gadā Svētā Romas impērija neveiksmīgi centās iekarot Ungāriju. Karalim Lāslo I izdevās nostiprināt valsti politiski un militāri. Izmantojot savas māsas vīra, Horvātijas karaļa Zvonimira nāves izraisīto mantošanas krīzi, 1091. gadā Lāslo I pieņēma Hovātijas kroni un pēc desmit gadus ilgiem kariem, Horvātija nonāca Ungārijas pakļautībā uz gandrīz 830 gadiem.
1301. gadā nomira pēdējais Ārpādu dinastijas karalis, turpmākajos gadsimtos tronī mainījās dažādu dinastiju pārstāvji.
Kārola I ilgajā valdīšanas laikā no 1308. līdz 1342. gadam izdevās sakārtot valsts ekonomiku. Tika kāpināta zelta ieguve, dināru vietā tika izlaisti zelta forinti.
14. gadsimtā aizvien lielāka militārā uzmanība bija jāvelta osmaņu iebrukumam Balkānos. 1396. gadā karaļa Sigismunda vadītie apvienotie franku-ungāru spēki tika sakauti Nikopoles kaujā Bulgārijā. Ungārijas karalistes zelta laikmets tika sasniegts Māķāša Huņadi valdīšanas laikā no 1458. līdz 1490. gadam. Ungārija ir pirmā valsts, kurā ieviesās itāļu renesanses kultūra. Valsts bija diplomātiski un militāri spēcīga. 1479. gadā Maizes laukā tika sakauts Osmaņu karaspēks. Konfliktā ar Svēto Romas impēriju 1485. gadā Māķāšs iekaroja Vīni, kura palika ungāru kontrolē piecus gadus. 1526. gadā Suleimana I vadītā Osmaņu armija Mohāčas kaujā iznīcināja ungāru armiju. Kaujā krita ne tikai armijas virspavēlnieks, bet bēgot no turkiem upē noslīka arī karalis Lajošs II Jagellons.
Pakļautā valsts (1538—1867)
1526. gada novembrī par karali tika ievēlēts Jānošs I Sapojai. Decembrī daļa augstmaņu parlamentā par Ungārijas karali ievēlēja Austrijas erhercogu Ferdinandu I. Līdz 1540. gadam valsts bija sašķelta divās daļās: Karaliskajā Ungārijā, ziemeļos un rietumos, kurā valdīja Ferdinands I, un kas tika uzskatīta par viduslaiku karalistes tiešo pēcteci, jo saglabāja tās konstitūciju un autonomiju. Turpmākajos gadsimtos tā smagi cieta no nepārtrauktās austriešu karadarbības pret Osmaņiem. Un Austrumungārijas karalistē, kurā valdījā Jānošs I. Tā bija Osmaņu vasaļvalsts un 1570. gadā kļuva par Transilvānijas hercogisti, kas pastāvēja līdz 1699/1711. gadam.
Pēc neveiksmīgās Vīnes aplenkšanas 1683. gadā, sākās Osmaņu impērijas noriets. Līdz ar 1699. gada Karlovicas līgumu Hābsburgu monarhija ieguva kontroli pār visām vēsturiskās Ungārijas teritorijām. Bratislavā bazētais Ungārijas parlaments turpināja pastāvēt, jo formāli austriešu zemes bija Svētās Romas impērijas daļa, bet Ungārija bija neatkarīga karaliste ar Hābsburgu monarhu.
1703. gadā Transilvānijas hercoga Ferenca II Rākoci vadībā sākās ungāru neatkarības karš pret Hābsburgiem (1703—1711). Lai arī nemiernieki tika sakauti, Ungārijai izdevās saglabāt savu seno parlamentu, konstitūciju un autonomiju, bet Transilvānijas hercogiste zaudēja savu neatkarību un nokļuva Hābsburgu varā.
Pēc vairākiem nepārtrauktas karadarbības gadsimtiem daudzi valsts rajoni bija kļuvuši neapdzīvoti. Lai nodrošinātu nepieciešamās darbarokas tika ievesti slovāku, serbu, horvātu un vācu zemnieki. Laikā no 1720. līdz 1787. gadam Ungārijas iedzīvotāju saits trīskāršojās un sasniedza 8 miljonus, taču ungāru skaits samazinājās līdz 39%. Jozefs II (1780—1790) centās modernizēt savu impēriju. Kā absolūtisma valdnieks viņš atteicās no oficiālās kronēšanas par Ungārijas karali, lai viņam nebūtu jāzvēr uzticība senajai konstitūcijai. Latīņu valodu, kas joprojām bija impērijas oficiālā valoda, nomainīja vācu valoda. Reaģējot pret daudzajām reformām un nodokļiem, ungāru augstmaņi aktīvi atsāka ungāru valodas lietošanu un ungāru tautas tērpu nēsāšanu. Vēlāk, 1843. gadā par Ungārijas oficiālo valodu tika noteikta ungāru valoda. Ungāru tautiskā nacionālisma atdzimšana deva impulsu arī citu impērijas tautu nacionālismam, kas beigās noveda pie Austroungārijas sabrukšanas 1918. gadā.
Pēc Svētās Romas impērijas pastāvēšanas beigām izveidojās jauna Austrijas Impērija, kuras imperators Francis II Hābsburgs vienlaikus bija arī Ungārijas karalis.
Līdz ar citām 1848. gada revolūcijām, sākās arī 1848. gada Ungārijas revolūcija, kuras galvenais mērķis bija atgūt karalistes neatkarību. Ungāru armjai izdevās gūt militāros panākumus, sakaujot gan austriešus, gan tiem lojālos horvātu karaspēkus. Baidoties no sakāves, Hābsburgi lūdz Krievijas Impērijas militāro palīdzību, kuras karaspēkam izdevās sakaut ungārus.
Pēc revolucionāru sakāves imperators Francis Jozefs I atcēla Ungārijas konstitūciju, valdīja no Vīnes un sadalīja valsti četros reģionos: Ungārija, Transilvānija, Horvātija-Slavonija un Vojvodina. Valsts birokrātijā strādāja vācieši un čehi. Taču Austrijas Impērijas militārais vājums (sakāve Solferino kaujā (1859) un Austrijas-Prūsijas karā (1866)) lika Francim Jozefam I meklēt politisku kompromisu ar ungāriem, kas vainagojās ar Austroungārijas dubultmonarhijas izveidošanos 1867. gadā.
Austroungārija (1867—1918)
Senās Ungārijas karalistes teritorijas ar nosaukumu "Svēta Štefana kroņa zemes" no 1867. gada bija suverēna valsts ar savu divkameru parlamentu Budapeštā un premjerministru. Abām impērijas daļām kopīgs bija valdnieks Francis Jozefs I, ārlietu, aizsardzības un finanšu ministrijas. Papildus kopējai impērijas armijai, katrai valsts daļai bija savas neatkarīgas armijas. Abu valsts daļu attiecības regulēja līgums, ko atjaunoja ik pēc desmit gadiem.
Svētā Štefana kroņa zemes veidoja Ungārija (iekļāva sevī ne tikai Transilvānijas hercogisti, bet arī Serbijas vojevodisti un Timišoaras banātu); iekšēji autonomā (kopš 1868. gada) Horvātijas-Slavonijas karaliste; un Rijekas brīvostas teritorija.
Politikā dominēja premjerministrs Kalmans Tisa (1875—1890) un viņa dēls Ištvāns Tisa (1903—1905. un 1913—1917.)
Iedzīvotāju skaits pieauga no 13 miljoniem 1850. gadā līdz 20 miljoniem 1910. gadā. Pēc 1867. gada ungāru feodālā sistēma modernizējās: Magnāti, sīkmuižnieki, vidusšķira, strādnieki un zemnieki. Magnāti joprojām saglabāja lielu ietekmi, jo tiem piederēja zeme, finanšu līdzekļi un viņi dominēja parlamenta augšpalātā. Vidusšķiru veidoja vācieši un aizvien lielākā skaitā arī ebreji. 1910. gadā valstī dzīvoja 900 000 ebreju, kas veidoja 23% Budapeštas iedzīvotāju. Viņiem piederēja 54% uzņēmumu, 85% finanšu iestāžu un tie bija 62% no visiem biznesā nodarbinātajiem. Ap 1900. gadu kalnraktuvēs un fabrikās bija gandrīz 1,2 miljoni strādnieku. 1890. gadā tika nodibināta Sociāldemokrātiskā partija, kas izauga līdz 200 000 biedriem un atbalstītājiem. Ungārija bija pasaulē otra lielākā miltu eksportētāja aiz ASV, bija viens no galvenajiem pārtikas piegādātājiem Lielbritānijai. 1900. gadā sākās pirmo automašīnu ražošana.
Austroungārijas militārās neveiksmes Pirmajā pasaules karā noveda pie nepārvaramas politiskas, etniskas un ekonomiskas krīzes. Antante paziņoja, ka nav ieinteresēta Austroungārijas turpmākā pastāvēšanā. 1918. gada oktobra vidū reālo varu sāka pārņemt vietējie nacionālo teritoriju parlamenti. Pēc čehu un horvātu atdalīšanās, 1918. gada 31. oktobrī Budapeštā notika apvērsums. 1918. gada 16. novembrī tika pasludināta Ungārijas Tautas republika.
Pēckara jukas (1918—1920)
1918. gada 13. novembrī Belgradā Ungārija parakstīja pamiera līgumu ar Antanti. Serbu un franču karaspēks ieņēma Horvātiju un Banātu. Čehoslovākija ieņēma Augšungāriju (mūsdienu Slovākiju) un Karpatu Rutēniju. Rumānijas karaspēks ieņēma Transilvāniju.
Ungārijas Tautas republika beidza pastāvēt 1919. gada 21. martā, nespējot uzņemties politisku atbildību par Antantes uzspiesto valsts teritorijas sadalīšanu. 1919. gada martā izveidojās Ungārijas Padomju republika, kas uzsāka karu ar Čehoslovākiju, lai atgūtu Slovākiju un centās sakaut Rumānijas karaspēku, lai atgūtu Transilvāniju. 1919. gada 4. augustā rumāņu armija ieņēma Budapeštu un palika pilsētā līdz 14. novembrim, savas uzturēšanās laikā izlaupot galvaspilsētu un apkārtējos rajonus.
Līdz ar 1920. gadā parakstīto Trianonas līgumu valsts zaudēja vairāk nekā 2/3 vēsturiskās Ungārijas teritorijas, 1/3 etnisko ungāru (~3,5 milj.) palika aiz jaunajām robežām.
Reģenta laiks (1920—1946)
Reģentam Horti bija visas karaļa pilnvaras izņemot iespēju piešķirt muižnieku titulus un kontrolēt baznīcu. Viņš varēja iecelt un atlaist premjerministru, parlamentu un komandēt bruņotos spēkus.
Pirmā varas desmitgade premjera Ištvāna Betlēna vadībā tika pavadīta atjaunojot Ungāriju, kā arī veidojot alianses ar kaimiņvalstīm, kā galveno mērķi izvirzot zaudēto teritoriju atgūšanu. 1932. gadā (līdz nāvei 1936. gadā) pie varas bija labējais un antisemītiskais premjerministrs Ģula Gembešs, kurš valstī plānoja izveidot fašistu Itālijai un nacistu Vācijai līdzīgu vienpartijas dikatūru. Gembešs nostiprināja ekonomiskās saites ar Vāciju, kas kļuva par lielāko Ungārijas tirdzniecības partneri. Pēc Minhenes vienošanās 1938. gada 2. novembrī Ungārijai tika piešķirti apmēram 25% Slovākijas teritorijas ar 869 300 iedzīvotāju, no kuriem 86% ir ungāri. 1939. gada martā Vācija okupēja Čehiju, Slovākija pasludināja neatkarību, Ungārija izmantoja jukas, lai ieņemtu visu Karpatu Rutēniju un pēc īsa Slovāku-ungāru kara marta beigās, vēl nedaudz Slovākijas teritorijas. 1940. gada augustā pēc Vācijas spiediena Rumānija Ungārijai atdeva ziemeļu Transilvāniju ar 2,57 miljoniem iedzīvotāju, no kuriem 53% bija ungāri.
1939. gada 24. februārī Ungārija parakstīja aliansi ar Vāciju, Itāliju un Japānu, 11. aprīlī izstājās no Tautu savienības.
Nacistu spiediena rezultātā sākot ar 1938. gadu tika pieņemti vairāki antisemītiski Ebreju likumi, kas samazināja ebreju klātbūtni noteiktās profesijās līdz 5%, aizliedza ebreju un neebreju laulības.
1941. gada aprīlī Ungārija ļāva vācu armijai šķērsot valsti, lai uzbruktu Dienvidslāvijai un vēlāk ungāri okupēja daļu Vojevodinas. Premjerministrs Teleki nespējot pieņemt šo nodevību pret kaimiņvalsti izdarīja pašnāvību.
1941. gada 27. jūnijā Ungārija pieteica karu PSRS un nosūtīja 200 000 kareivju lielu Otro armiju uz austrumu fronti. Staļingradas kaujas laikā Padomju armija pilnībā sagrāva ungāru karaspēku, bojā gāja arī ebreji un politiskie cietumnieki, kas uz fronti bija nosūtīti pildīt piespiedu darbus un veikt atmīnēšanu.
1944. gada 19. martā Vērmahts okupēja Ungāriju, lai nepieļautu tās izstāšanos no kara vai pāriešanu Sabiedroto pusē. Sākās masīva Ungārijā palikušo 437 000 ebreju nosūtīšana uz Aušvicas nāves nometni.
1944. gada augustā Padomju armija tuvojās Ungārijai, Horti iecēla liberālāku premjerministru, aptur ebreju deportācijas un uzsāka sarunas ar PSRS. 15. oktobrī, kad Horti radio uzrunā pasludināja pamieru ar PSRS, vācieši reaģēja saņemot ķīlniekos viņa dēlu, un piespieda Horti doties uz Bavāriju, kur viņš tika turēts mājas arestā līdz kara beigām.
1944. gada decembrī Padomju armija sāka Budapeštas aplenkumu, kas turpinājās līdz 1945. gada 13. februārim.
No 1945. gada 26. janvāra līdz 1946. gada 2. februārim valsts galvas funkcijas pildīja kolektīvā Augstākā Nacionālā Padome, sākotnēji piecu, vēlāk četru cilvēku sastāvā.
1945. gada novembra vēlēšanās 57% balsu ieguva Neatkarīgā sīkzemnieku partija. Komunisti saņēma 17%. Taču padomju karaspēka komandieris Kliments Vorošilovs neļāva sīkzemniekiem izveidot valdību un uzstāja, lai tiek veidota koalīcija, kurā komunistu partija saņemtu Iekšlietu ministriju, kas turpmākajos mēnešos tika izmantota, lai arestētu, spīdzinātu un iebiedētu komunistu pretiniekus. 1946. gada 1. februāri formāli tika izbeigta monarhijas pastāvēšana un pasludināta demokrātiska republika, kas 1949. gada 20. augustā kļuva par Ungārijas Tautas Republiku.
Stagnācija PSRS
Stagnācija PSRS ir PSRS ekonomiskās un politiskās vēstures posms, kas sākās 1970. gadu sākumā, kad pie varas aizvien vairāk nostiprinājās ilggadīgais Komunistiskās partijas vadītājs Leonīds Brežņevs, turpinājās viņa pēcteču Jurija Andropova un Konstantīna Čerņenko varas mēnešos un beidzās ar Mihaila Gorbačova nākšanu pie varas 1985. gadā un perestroikas sākšanos 1986.-1987. gados. Stagnācijas laikā padomju sistēma sasniedza ideoloģiskā un ekonomiskā sabrukuma stāvokli, ko izdevās slēpt ar milzīgiem naftas un gāzes eksporta ieņēmumiem.
Stagnācijas periodu raksturo pieaugošs visu iedzīvotāju slāņu cinisms pret marksisma-ļeņinisma ideoloģiju, ko radīja dzīves realitātes un pārspīlētās propagandas nesakritība; uz reformām nespējīga novecojoša partijas elite (pēdējos dzīves gados Brežņevs vairs nespēja saprotami parunāt); aizvien korumpētāka nomenklatūra; sarūkoši ekonomikas rādītāji un regulārs plaša patēriņa preču deficīts. Vienlaikus, pateicoties daudzkārtējam naftas un gāzes eksporta ienākumu pieaugumam, PSRS sasniedza ASV līdzvērtīgas militārās lielvaras statusu un izveidojot neformālu padomju impēriju atbalstīja virkni Trešās pasaules valstu, kas bija pasludinājušas sociālistiskās attīstības kursu vai vienkārši bija gatavas iepirkt padomju ieročus.
Stagnācijas iemesli
Lai arī zinātnieki un vēsturnieki joprojām strīdas par konkrētajiem stagnācijas iemesliem, tā bija loģisks padomju sistēmas attīstības rezultāts. Atsakoties no Staļina radikālās diktatūras, kas cilvēku labklājībai pievērsa minimālu uzmanību, un atsakoties no Hruščova nepārdomātajiem eksperimentiem ārpolitikā (Kubas raķešu krīze), ekonomikā (Rjazaņas brīnums) un sabiedrības liberalizācijā (Hruščova atkusnis), Staļina diktatūras gados augstākos partijas amatus sasniegušie Brežņevs, Kosigins, Mihails Suslovs, Šeļests, Podgornijs, Andropovs un citi vēlējās nodrošināt sev un pārējiem padomju iedzīvotājiem mierīgu dzīvi, izvairoties no jebkādiem eksperimentiem, kas varētu šo stabilitāti apdraudēt.
Divdesmit gadu laikā šāda politika neizbēgami noveda pie pilnīgas sistēmas stagnācijas. To pastiprināja arī augstāko partijas un valsts vadītāju novecošana un aizvien sliktākais veselības stāvoklis. Brežņeva veselība acīmredzami pasliktinājās viņa dzīves pēdējos piecos gados. Kosigins 1980. gadā mira ar vēzi. Vecie un slimie Andropovs un Čerņenko pie varas noturējās nedaudzus mēnešus.