cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gernots Rors
Futbolista karjera
1977. gadā pārgāja uz Francijas klubu Bordeaux, kurā nospēlēja līdz pat karjeras beigām — 12 sezonas. Šajā laikā kļuva par trīskārtēju Francijas čempionu un par divkārtēju Francijas kausa ieguvēju.
Trenera karjera
No 1998. gada oktobra līdz 1999. gada aprīlim bija Frankfurtes "Eintracht" sporta direktors. Karjeras turpinājumā bija galvenais treneris vairākos Francijas klubos (Créteil, OGC Nice, AC Ajaccio un FC Nantes), kā arī Šveices klubā Young Boys un Tunisijas klubā Étoile Sahel.
2010. gadā sāka strādāt ar Āfrikas nacionālajām izlasēm. No 2010. līdz 2012. gadam bija Gabonas futbola izlases galvenais treneris. 2012. gada Āfrikas Nāciju kausā ar šo izlasi sasniedza ceturtdaļfinālu. Vēlāk strādāja ar Nigēras izlasi, kvalificējoties 2012. gada Nāciju kausam, taču finālturnīrā nespēja izkļūt no grupas. 2015. gadā vadīja Burkinafaso izlasi.
Cinka jodīds
Cinka jodīds ir cinka un joda binārais savienojums, kas uzskatāms par jodūdeņražskābes cinka sāli. Cinka jodīds ir balta vai iedzeltena kristāliska viela (oktaedriskas formas kubiskās singonijas kristāli), kas gaismas iedarbībā lēnām sadalās un dzeltē, un gaisa mitruma iedarbībā izplūst, tādēļ jāglabā tumša stikla traukā ar pieslīpētu aizbāzni. ZnI2 ļoti labi šķīst ūdenī. Stipri atšķaidītos šķīdumos notiek hidrolīze un veidojas cinka hidroksīds. Par 0 °C zemākā temperatūrā no šķīduma var iegūt kristālhidrātu ZnI2·2H2O, kas jau virs 0,5 °C temperatūrā sāk pāriet bezūdens sālī. Cinka jodīds diezgan labi šķīst glicerīnā.
Gernots Rors
Trenera karjera
2016. gada augustā kļuva par Nigērijas futbola izlases galveno treneri. Rora vadībā izlase kvalificējās 2018. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīram, un 2017. gada novembrī līgums tika pagarināts vēl uz diviem gadiem.
Cinka jodīds
Iegūšana
Cinka jodīdu laboratorijā iegūst, cinka granulām reaģējot ar jodu ūdens vidē : Vispirms reakcijas maisījumu dzesē, laiku pa laikam sakratot, pēc tam silda līdz dzeltenās krāsas izzušanai. Iegūto šķīdumu filtrē Klaizena kolbā un ietvaicē vakuumā, pievienojot nedaudz nātrija tiosulfāta šķīduma un ievietojot šķīdumā spirāli no cinka lentes. Kad paliek pāri irdena masa, spirāli izņem un turpina ietvaicēšanu, kamēr uz ietvaicēšanas trauka sienām nav novērojami ūdens pilieni.
Īpašības
Ūdens šķīdumos sārmu metālu jonu klātienē veido kompleksos jodīdus ZnI42−.
Izmantošana
Lieto par reaktīvu augu izcelsmes šķiedru analīzēs (Šulces reaģents), kā arī medicīnā. Kopā ar osmija tetroksīdu lieto elektromikroskopijā paraugu iekrāsošanai.
Kriss Hansens
Kristofers Edvards Hansens (en, dzimis ) ir amerikāņu televīzijas žurnālists.
Teodors Anševics
Teodors Anševics (dzimis, miris ) bija latviešu ārlietu darbinieks, žurnālists un mākslinieks.
Dzīvesgājums
Dzimis Nīcā, ieguva pamatizglītību Saldus pilsētas skolā, skolas gaitas turpināja vidusskolā Rīgā. Studēja jurisprudenci Latvijas Universitātē.
No 1922. līdz 1925. gadam bija grāmatvedis Saldus pilsētas valdē un grāmatvedis tirdzniecības uzņēmumā J. A. Kukurs Rīgā. Saldus ģerboņa autors. No 1925. gada decembra bija Ārlietu ministrijas darbinieks. Strādājis Londonā. 1939. gada 18. novembrī Anševics tiek iecelts par Ārlietu ministrijas Administratīvā departamenta direktoru. Šajā amatā 1940. gada 18. maijā Anševics nosūtīja slepenā valdības sēdē pieņemto ārkārtas pilnvaru norakstu Latvijas sūtnim Londonā Kārlim Zariņam, pastāv versija, ka Anševics to darījis pretēji Ārlietu ministra Vilhelma Muntera norādījumiem - pats Munters pilnvaru oriģinālu Zariņam tā arī nenosūtīja.
pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 26. jūlijā viņu atlaida no darba Ārlietu ministrijā, pēc tam strādāja par grāmatvedi rūpnīcā "Aurora". 1941. gada 11. jūnijā viņu apcietināja kā "bijušo ĀM Administratīvā departamenta direktoru", pratināja un 1941. gada 13. jūnija naktī deportēja uz Krieviju. 20. jūnijā ceļā uz Juhnovas nometni Kalugas apgabalā T. Anševics mēģināja bēgt, ielecot upē. Konvoja karavīri šāva un viņu ievainoja. Ieslodzīts Mediņas cietumā Kalugas apgabalā, vēlāk pārvests uz Suzdaļas cietumu, kur miris 1942. gada 23. janvārī.
Novoserbija
Novoserbija vai Nova Serbija bija Krievijas impērijas izveidota militāri administratīva teritorija mūsdienu Ukrainas Kirovohradas apgabala teritorijā no 1751. līdz 1764. gadam. Izveidota Polijas-Lietuvas ūnijas un pusautonomā kazaku Hetmanāta pierobežā. Uz šejieni pārcēla pareizticīgos serbus, moldāvus, melnkalniešus, rumāņus. Teritorijas centrs atradās Novomirhorodā.
Imperatore Elizabete I teritoriju izveidoja 1752. gada janvārī. Lai arī oficiālais jaunās teritorijas mērķis bija Krievijas impērijas aizsardzība pret turku un Krimas hanistes uzbrukumiem, šī teritorija Krievijai deva bāzi, no kuras tā varēja kontrolēt Zaporižjas Sičas kazakus, izolējot Zaporižju no Labā krasta Ukrainas un daļēji no Kreisā krasta Ukrainas, kā arī veicināja Krievijas ekspansijas plānus Ukrainas stepju reģionā.
Krievijas valdība no šejienes padzina aptuveni 4000 vietējo kazaku iedzīvotāju mājsaimniecības. Viņu vietā ieveda serbu militāros kolonistus no Austrijas Hābsburgu kontrolētajām serbu zemēm, kam vēlāk pievienojās pareizticīgo tautu pārstāvji no Osmaņu impērijas kontrolētajiem Balkāniem.
Ezerova
Ezerova ir ciems Baltinavas novadā. Atrodas novada centrālajā daļā 3 km no novada centra Baltinavas un 259 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P45 (Viļaka—Kārsava).
Pērkone
Pērkone ir apdzīvota vieta Kurzemes dienvidrietumos, Dienvidkurzemes novada Nīcas pagastā uz dienvidiem no Liepājas pie autoceļa A11 (Liepāja — Lietuvas robeža (Rucava)). 19./20. gadsimta zvejnieku sēta "Šķilas" ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Pērkonē atrodas viesnīca "Jūrnieka ligzda".
Pērkone ir gleznotāja Jāņa Gaiļa (1903-1975) dzimtā vieta.
Sarikamiša ezers
Sarikamiša ezers (tk, uz) ir liels, cilvēka radīts iesāļš ezers, kas atrodas uz Turkmenistānas un Uzbekistānas robežas. Atrodas aptuveni pa vidu starp Kaspijas jūru un Arāla jūru. Radies 1971. gadā, novirzot drenāžas ūdeni no apūdeņotajām Horezmas teritorijām Amudarjas krastos uz Sarikamiša ieplaku. Līdz 1878. gadam ieplakai bija dabīga ūdens pietece no Amudarjas.
Ezers nereti pilnībā izžūst, taču kopumā tā izmērs pieaug. Bīstami piesārņots ar lauksaimniecībā izmantojamām ķimikālijām — viens no visvairāk piesārņotajiem ezeriem pasaulē. Tikai dažas organismu sugas var izturēt augsto piesārņojuma līmeni.
Sprungu strauts
Sprungu strauts ir Vašlejas kreisā krasta pieteka Tukuma novadā.
Izteka - uz dienvidiem no Lauru mēra kapiem. Tek dienvidaustrumu virzienā. Ietek Vašlejā augšpus Kungu ceļa. Upi šķērso valsts autoceļš V1101 (Dobele–Lestene–Tukums), tās krastos neatrodas lielas apdzīvotās vietas.
Miks Lipsbergs
Miks Lipsbergs (dzimis Rīgā) ir latviešu hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Latvijas jaunatne izlašu dalībnieks. Pašlaik (2019) spēlē Latvijas čempionāta komandā HK MOGO.
Profesionāli hokejisti ir arī Mika brāļi Edgars, Roberts un Krišs.
Spēlētāja karjera
Karjeru sācis 2007. gadā SK Rīga 18 sastāvā Latvijas otrajā līgā. Nākamajā sezonā SK LSPA/Rīga sastāvā spēlējis Latvijas čempionātā, 2009.—2010. gada sezonā Rīgas "Dinamo Juniors" sastāvā sešas spēles aizvadījis Baltkrievijas Ekstralīgā, taču lielāko daļu sezonas spēlēja Ozolnieki/Juniors sastāvā Baltkrievijas otrajā līgā.
2014.—15. gada sezonas ievadā pievienojās Latvijas hokeja līgas klubam HK MOGO, kura rindās kļuva par Latvijas čempionu. Lipsbergs ieguva arī čempionāta vērtīgākā spēlētāja titulu. 2019. gada rudenī pievienojās Ukrainas hokeja līgas klubam Hersonas "Dnepr". Lai arī Lipsbergs bija komandas rezultatīvākais spēlētājs, decembrī no komandas rindām tika atbrīvots un atgriezās MOGO sastāvā.
Latvijas hokeja izlases rindās debitēja 2014. gada 10. aprīļa pārbaudes spēlē pret Somijas izlasi. Pārstāvējis arī Latvijas U-20 izlasi.
Mežciema tirgus
Mežciema tirgus ir tirgus, kas atrodas pie Biķernieku un Hipokrāta ielas krustojumā (adrese Hipokrāta iela 55) Rīgas Mežciema apkaimē. Tirgus sāka darboties 1990. gados. Pircēju skaits sāka sarukt 2000. gados, kad Mežciemā sāka vērt vaļā pārtikas lielveikalus.
Juglas tirgus
Juglas tirgus bija tirgus, kas atradās Brīvības gatvē 409 Rīgas Juglas apkaimē, kas piederēja SIA "Tallinn".
Elvijs Biezais
Spēlētāja karjera
Karjeru sācis 2007. gadā SK Rīga 18 sastāvā Latvijas otrajā līgā. Nākamajā sezonā SK LSPA/Rīga sastāvā spēlējis Latvijas čempionātā, 2009.—2010. gada sezonā — Rīgas "Dinamo Juniors" sastāvā lielāko daļu sezonas aizvadījis Baltkrievijas Ekstralīgā, taču dažas spēles aizvadīja Ozolnieki Juniors sastāvā Baltkrievijas otrajā līgā. 2010.—2011. un 2011.—2012. gada sezonu aizvadīja HK Rīga sastāvā MHL līgā. 2012.—2013. gada sezonā debitēja Kontinentālās hokeja līgas vienības Rīgas "Dinamo" sastāvā. 2013.—14. gada sezonu Biezais aizvadīja Somijas Mestis līgas klubā Jokipojat.
2014. gada vasarā pievienojās Kazahstānas hokeja līgas klubam Kokšetau "Arlan".
Pārstāvējis Latvijas U-20 izlasi.
Duncis
Duncis ir aukstais ierocis ar īsu (līdz 40 cm) taisnu vai izliektu asmeni, kas uzasināts no abām pusēm. Visbiežāk tiek izmantots tuvcīņā.
Roboti (filma)
"Roboti" (en) ir 2005. gada animācijas filma, kuras režisors ir Kriss Vedžs. Galvenās lomas ierunājuši Jūens Makgregors, Halle Berija, Gregs Kinnears, Mels Brukss, Amanda Bainsa, Robins Viljamss un Drū Kerijs. Filmas pirmizrāde notika Vestvudā.
Čikāga liesmās
"Čikāga liesmās" (en) ir amerikāņu asa sižeta un drāmas televīzijas seriāls, kura autori ir Maikls Brendts un Dereks Hāss. Seriāla izpildproducents ir Diks Volfs. Seriāls ir par Čikāgas ugunsdzēsēju departamenta 51. depo ugunsdzēsēju un paramediķu brigādi.
Šis ir pirmais darbs Dika Volfa "Čikāgas" seriālu sērijā (pašlaik vēl tiek pārraidīti seriāli par Čikāgas mediķiem un policistiem). Seriāls kopš tiek pārraidīts NBC televīzijas kanālā. Pašlaik seriālam ir astoņas sezonas un vairāk nekā 160 sērijas. "Čikāga liesmās" pārraidīta arī Latvijā.
.nc
.nc ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Jaunkaledoniju. Domēns izveidots 1993. gadā. Domēna sponsors ir Office des Postes et Telecommunications, kas nodrošina arī domēnu reģistrēšanu. Domēnus zem .nc var reģistrēt tikai uzņēmumi vai organizācijas, kas atrodas Jaunkaledonijā. Individuālas personas to nevar izdarīt.
Ārējās saites
Toppdomän
Roberts Duglass
Roberts Duglass jeb Roberts Daglass (en, 1611—1662) bija skotu izcelsmes Zviedrijas karavīrs un valstsvīrs. Feldmaršals (1657), Zviedru Vidzemes militārais gubernators (1658-1661).
Dzīvesgājums
Dzimis 1611. gada 17. martā Standingstonā (Standingstone) Viljama Duglasa ģimenē. 1627. gadā viņš kļuva par Pfalcas grāfa Johana Kazimira pāžu. Trīsdesmitgadu kara laikā piedalījās kaujās vācu zemēs, ievainots Licenes kaujā. 1633. gadā viņš kā dragūnu kapteinis pārgāja Zviedrijas karadienestā, 1643. gadā ieguva ģenerālmajora pakāpi. Pēc kara beigām karalienes Kristīnes I valdīšanas laikā 1651. gadā viņam piešķīra barona titulu un kavalērijas ģenerāļa pakāpi. 1654. gadā viņš ieguva Skenninges grāfa titulu un 1657. gadā tika iecelts par feldmaršalu.
Otrā Ziemeļu kara laikā 1658. gada 25. maijā viņu iecēla par Igaunijas un Vidzemes kara gubernatoru, viņš atkaroja lietuviešiem Raunas pili un iebruka Kurzemes hercogistē. Naktī uz 30. septembri viņš ar viltu ieņēma Jelgavas pili un apcietināja hercogu Jēkabu. Duglasa armija okupēja Zemgali un daļu Kurzemes līdz 1659. gada beigām, kad tos piespieda atkāpties lietuviešu karaspēks kopā ar latviešu zemessargiem. Zviedru Jelgavas pils garnizons kapitulēja 1660. gada janvārī. Pēc kara beigām redzes traucējumu dēļ atvaļinājās no karadienesta.
Miris pēc smadzeņu triekas 1662. gada 28. maijā Stokhomā.
Latvijas—Krievijas miera līgums
Latvijas—Krievijas miera līgums jeb '''1920. gada Rīgas miera līgums''' (ru) tika parakstīts 1920. gada 11. augustā starp Latviju un Krievijas PFSR. Līgums oficiāli izbeidza Latvijas brīvības cīņas, un, to atzīmējot, 11. augustā svin Latvijas brīvības cīnītāju piemiņas dienu.
Ceļš uz pamieru
Tikai dažas dienas pēc tam, kad Igaunija, Latvija, Lietuva, Polijas Otrā republika un baltās kustības vadītāji Judeničs un Bermonts 1919. gada 26. augustā bija vienojušies par kopīgu karadarbību pret Padomju Krieviju, pilsoņu kara kritiskajā situācijā nonākusī padomju valdība sāka miera ofensīvu. 31. augustā Padomju Krievija piedāvāja Igaunijai sākt miera sarunas. 11. septembrī mieru piedāvāja arī Latvijai, Lietuvai un Somijai. Padomju Krievija piedāvāja atzīt šo valstu neatkarību, ko vēl nebija izdarījušas Antantes valstis vai balto kustības vadītāji.
11. un 12. septembrī Rīgā tikās Latvijas, Lietuvas un Igaunijas pārstāvji, kas vienojās sasaukt Baltijas valstu premjerministru un ārlietu ministru konferenci. Tā notika 14. un 15. septembrī Tallinā, piedaloties Somijas, Igaunijas un Latvijas premjerministriem un ārlietu ministriem, kā arī Lietuvas pārstāvjiem. Valstis vienojās, ka sarunas ar padomju pusi veiks kopīgi, kamēr Padomju Krievija uzstāja uz atsevišķām sarunām. Konkrētu lēmumu par sarunu sākšanu neizdevās pieņemt. Igaunijas delegācija tāpēc 18. septembrī pameta miera sarunas, kas 17. septembrī ar padomju delegāciju bija sāktas Pleskavā. No 29. septembra līdz 1. oktobrim Tartu atkal notika premjerministru un ārlietu ministru konference kurā valstis apņēmās nesāk atsevišķas sarunas ar padomju pusi. Somijas vilcināšanās dēļ (somi vēlējās iegūt parlamenta atbalstu miera sarunu sākšanai) pārējās Baltijas valstis piekrita jautājumu atlikt līdz 25. oktobrim, lai saglabātu visu valstu vienotību.
Pēc 6. oktobrī sāktām diskusijām, pamiera sarunu sākšanu 9. oktobrī atbalstīja Latvijas Tautas padome. Debatēs izkristalizējās vismaz trīs iespējamās pieejas miera sarunām. Pirmo pieeju pārstāvēja Latvijas Pagaidu valdība un to formulēja ārlietu ministrs Zigfrīds Meierovics: miera sarunas jāved kopīgi ar pārējām Baltijas valstīm, pēc pamiera noslēgšanas miera sarunas uzsākamas tikai ar tādu Krieviju, kurā būtu neboļševistiska valdība. Otro pieeju pārstāvēja opozīcijā esošie sociāldemokrāti: nekavējoties uzsākamas pamiera sarunas, kuru noteikumi būtu Latvijas de iure neatkarības atzīšana, Latvijas tiesību atzīšana uz Latgali, Pētera Stučkas LSPR valdības likvidēšana, miera sarunas uzsākamas nekavējoties pēc pamiera noslēgšanas. Trešās, mazākās pieejas pārstāvji uzskatīja, ka ar padomju Krieviju sarunas nevar sākt. Debates pārtrauca 8. oktobra bermontiešu uzbrukums Rīgai. Ņemot vērā kritisko militāro stāvokli, 9. oktobrī sarunu sākšanu atbalstīja.
Oktobra beigās Deņikins atradās 200 km attālumā no Maskavas, bet Judeničs bija Petrogradas pievārtē, tāpēc plānotās Baltijas valstu miera sarunas pēc 25. oktobra nesākās. Reģiona valstis septembrī un oktobrī saņēma Antantes pārstāvju brīdinājumus pret miera sarunu sākšanu ko pavadīja draudi pārtraukt jebkādu tālāku palīdzību. Somijas parlaments nolēma nesākt miera sarunas.
Krievijas pilsoņu kara situācija strauji mainījās, un līdz novembra beigām Sarkanā armija bija sakāvusi Kolčaku, Deņikinu un Judeniču. 10. novembrī Tartu atkal sanāca Igaunijas, Latvijas un Lietuvas pārstāvji. Kā novērotāji piedalījās Somijas un Polijas pārstāvji. Igaunija vēlējās nekavējoties sākt miera sarunas, to atbalstīja Lietuva, kamēr Latvija, iesaistīta karā pret Bermontu, nebija gatava riskēt ar Antantes atbalsta zaudēšanu. Igaunija izlēma sākt tiešās sarunas ar Padomju Krieviju. Kad 17. novembrī uz sarunām ar Igauniju Tartu ieradās padomju delegācija, tā neoficiāli apstiprināja, ka ir gatava atzīt Latvijas tiesības uz Latgali. 19. novembrī Padomju Krievija ar Igauniju, Latviju un Lietuvu parakstīja vienošanos par karagūstekņu apmaiņu. Par spīti Antantes noraidošajai nostājai, 5. decembrī Tartu sākās Padomju Krievijas un Igaunijas miera sarunas, kurās piedalījās Latvijas novērotāju delegācija kuras sastāvā bija Arveds Bergs, Fricis Menders, Kārlis Pauļuks un Kārlis Bušs. 31. decembrī Igaunija un Padomu Krievija parakstīja pamieru.
Decembrī mainījās Lielbritānijas politika attiecībā uz intervenci Krievijā, un tā vairs neiebilda pret Baltijas valstu vēlmi sākt miera sarunas. 19. decembrī padomju pārstāvji Latvijai iesniedza savu pamiera piedāvājumu, uz ko Latvija atbildēja ar piedāvājumu sākt slepenas sarunas, kā pamatnoteikumu pieprasot atzīt Latvijas tiesības uz Latgali. Uz slepenību uzstāja Meierovics, Krievijas pusi informējot, ka Latvijas atbilde tikts dota Friča Mendera privātā vēstulē Krievijas pārstāvim Ādolfam Joffem. Menders Meierovica kabinetā uzrakstīja vēstuli, kurā izvirzīja Latvijas noteikumus — sarunas iespējams uzsākt tikai tad, ja Krievija izsaka gatavību atstāt Latgali un likvidēt Stučkas valdību; sarunām jābūt slepenām un jānotiek Sarkanā Krusta delegācijas piesegā.
24. decembrī Rīgā tika saņemta telegramma, ka Krievijas puse Latvijas prasības ir pieņēmusi un uzaicina delegāciju uz Maskavu. 2. janvārī Latvijas pamiera delegācija, maskējoties par Sarkanā Krusta delegāciju, devās uz Maskavu. Delegāciju veidoja Tautas padomes pārstāvji Fricis Menders un Andrejs Frīdenbergs, speciālists militāros jautājumos artilērijas kapteinis Nikolajs Fogelmanis un inženieris Kārlis Ozols.
3. janvārī Polija un Latvija kopīgi sāka veiksmīgo Latgales atbrīvošanas operāciju. 6. janvārī Latvijas pamiera delegācija ieradās Maskavā un 11. janvārī sākās sarunas. Padomju puse ierosināja pamieru noslēgt atklāti, kamēr Latvija uzstāja uz slepenu vienošanos, jo Latgalē vēl turpinājās karadarbība kuras dēļ pamiera noslēgšana ieilga. 13. janvāra sēdē Krievijas puse piekrita slepena pamiera noslēgšanai. Šajā laikā, no 1920. gada 15. līdz 22. janvārim, Helsinkos notika piecu Baltijas valstu (Somijas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas, Polijas) konference, kurā Somija atkal iestājās pret miera slēgšanu ar Padomju Krieviju. Latvijas delegācija beidzot saņēma pilnvaras 30. janvārī parakstīt pamieru, ko izdarīja 3 naktī. Karadarbību izbeidza 1. februāra plkst. 12.00. Krievijas puse piekrita atstāt visu Latgales teritoriju. Līgumam bija jāpaliek slepenam līdz brīdim, kad Latvijas puse piekritīs tā publicēšanai.
Pēc līguma parakstīšanas frontē iestājās relatīvs miers, taču turpinājās intensīvas izlūkvienību sadursmes. Pamiera līgums demarkācijas līniju noteica uz 1. februāra situāciju, bet februāra pirmajās dienās Latvijas armija atspieda Sarkano armiju aiz pamiera līgumā noteiktās robežas. 3. februārī visas Kurzemes divīzijas daļas bija sasniegušas virspavēlnieka noteikto līniju un uz priekš vairs negāja, bet izbūvēja aizstāvēšanās pozīcijas, kas sakrita ar Ludzas apriņķa austrumu robežu, bet nelielā iecirknī iegāja Sebežas apriņķī. 1920. gada 9. martā 3. Jelgavas kājnieku pulks nomainīja Polijas armijas daļas frontes iecirknī Drisas apriņķī no Proškiem līdz Osvejas ezeram, bet 27. martā 3. Jelgavas pulkam un 2. Ventspils pulkam pavēlēja nomainīt poļu karaspēku līdz Daugavas labajam krastam. 11. aprīlī Rīgā parakstīja Latvijas-Polijas līgumu par visu poļu karaspēka vienību evakuāciju uz Daugavas kreiso krastu.
1920. gada 2. februārī Igaunija un Krievija Tartu parakstīja miera līgumu. Kad 7. februārī Latvijas Ārlietu ministrija saņēma šī līguma tekstu, tas radīja nepatīkamu pārsteigumu, jo līgumā fiksētie saimnieciskie noteikumi — kā iespējamais precedents paredzamajām sarunām ar Krieviju, neapmierināja Latviju — līguma 8. pantā Igaunija atteicās no jebkādu Igaunijas teritorijā karadarbības radīto zaudējumu atlīdzināšanas no Krievijas puses; 11. pantā Igaunija atteicās no jebkādām saimnieciskām prasībām pret Krieviju, kuras varētu izrietēt no kādreizējās Igaunijas atrašanās Krievijas sastāvā; 16. pantā Igaunija Krievijai piešķīra plašas ekonomiskas privilēģijas, neapliekot ar muitas nodevām tranzītu, bet Igaunijas ostās Krievija saņēma praktiski eksteritoriālas tiesības. Lai izvairītos no nepatīkamā precedenta, Latvijas valdība uzsāka ļoti rūpīgu gatavošanos sarunām. Grūtības radīja arī delegācijas sastādīšana, jo paredzamās Latvijas Satversmes sapulces vēlēšanas atturēja virkni politiķu iesaistīties delegācijas sastāvā.
Miera sarunas Maskavā
6. februārī Padomju Krievija Latvijai piedāvāja sākt miera sarunas. 9. februārī Latvija atbildēja, ka ir gatava pie šī jautājuma atgriezties vēlāk. 11. februārī Meierovics uzdeva vēstniekiem Polijā, Somijā un Lietuvā noskaidrot šo valstu attieksmi par kopīgām sarunām ar Padomju Krieviju. 13. februārī Somija atbildēja, ka tai sarunām būtu jāgatavojas vēl mēnesi. Lietuva piekrita kopīgām sarunām. Polija šajā laikā gatavojās atsākt poļu-padomju karu, tāpēc bija gatava tikai konsultācijām ar pārējām Baltijas valstīm uzstājot, lai tās notiek Varšavā. Sarunās ar Latviju poļi ignorēja miera sarunu tēmu, tā vietā izvirzot teritoriālās prasības Latgalē. 15. martā Latvijas delegācija pārtrauca sarunas un atgriezās Rīgā. 24. martā valdība pieņēma lēmumu par tiešām miera sarunām ar Padomju Krieviju. 26. martā Meierovics paziņoja Krievijas pusei, ka Latvija ir gatava sarunu uzsākšanai. Čičerins ierosināja tās sākt Maskavā 5. aprīlī.
Latvijas delegācija miera sarunām, kuras sastāvā bija ārlietu ministra biedrs Aurēlijs Zēbergs, tieslietu ministrs K. Pauļuks, pulkvedis Eduards Kalniņš, Jānis Vesmanis un Pēteris Berģis, no Rīgas izbrauca 10. aprīlī. Kopā ar ekspertiem un tehnisko personālu delegācijā bija 34 personas. Oficiālās miera sarunas sākās 16. aprīlī Maskavā. Krievijas delegāciju vadīja Ādolfs Joffe. 25. aprīlī Polija sāka jaunu karagājienu Baltkrievijā un Ukrainā, ietekmējot arī miera sarunu gaitu.
Sarunas noritēja sešās komisijās — militārajā, politiskajā, juridiskajā, koncesiju, finanšu un reevakuācijas. Sarunu sākumposmu aizņēma Latvijas puses centieni panāk no Krievijas piekrišanu, ka tā 1918. gadā ir iebrukusi Latvijā, ko izraisīja cerības panāk atlīdzību par kara darbības radītajiem zaudējumiem. Pēc tam, kad kļuva pilnīgi skaidrs, ka Krievijas puse šajā jautājumā nepiekāpsies, delegācijas pārgāja pie robežu jautājuma, kas galvenajos vilcienos tika atrisināts līdz 19. maijam. Krievija piekrita Latvijas kontrolei pār Latgali, kā arī krievu vairākuma apdzīvoto Pitalovas apgabalu. Problēmas radīja Latgales dienvidu robeža, kur tā saskārās ar neskaidro Polijas robežu.
Līdz jūnija vidum bija izdevies saskaņot līguma pirmos četrus pantus — Latvijas neatkarības atzīšana no Krievijas puses, robežu jautājums un, tā sauktās, drošības garantijas — abpusēja apņemšanās nepieļaut savā teritorijā otrai pusei naidīgu organizāciju darbību. 12. jūnijā tika parakstīts arī latviešu bēgļu repatriācijas līgums.
Jūnijā Krievija sāka gūt panākumus karā pret poļiem, radās cerības, ka boļševiku rokās kritīs Varšava un proletariāta armija sasniegs Vācijas robežas, iesākot pasaules revolūciju. 17. jūnija delegāciju debatēs Krievija formulēja savu viedokli ekonomiskajos jautājumos, no kura tā neatkāpās līdz pat sarunu noslēgumam — Krievija atteicās pilnībā atgriezt no Latvijas izvestās iekārtas un citas materiālās vērtības; atteicās atzīt Latvijas tiesības uz Krievijas zelta daļu; atteicās kompensēt kara radītos zaudējumus.
Jūnija otrajā pusē Latvijas delegācijas locekļi bija noguruši, un vairāki no viņiem smagi slimi. Maskavā plosījās tīfs. Tādēļ 22. jūnijā Z. Meierovics nolēma ierosināt turpmākās sarunas pārcelt uz Rīgu. Sākotnēji Krievijas puse priekšlikumu noraidīja, atsaucoties uz to, ka tas kaitētu Krievijas prestižam. Taču 9. jūlijā Krievijas puse piekāpās.
Līguma noslēgšana Rīgā
1920. gada jūlijā sarunas tika pārceltas uz Rīgu. 15. jūlija rītā Krievijas delegācija piecu locekļu un 29 ekspertu sastāvā iebrauca Rīgā. Delegācija apmetās viesnīcā "Pēterpils" Pils laukumā, aizņemot 30 numurus. Krievijas delegāciju vadīja Ā. Joffe. Latvijas delegāciju vadīja J.Vesmanis, un tās sastāvā bija pulkvedis Eduards Kalniņš, Kārlis Pauļuks, Kārlis Bušs un Ansis Buševics. Delegāciju apkalpoja astoņi sekretāri un 26 eksperti.
Sarunu gaitā Latvijas puse atkārtoti mēģināja panākt Krievijas piekāpšanos ekonomiskajos jautājumos, taču veltīgi. Ievērojot Krievijas karaspēka straujo virzīšanos Varšavas virzienā, Krievijas delegācija kļuva aizvien nepiekāpīgāka. Latvijai atlika samierināties ar jau panākto. Pēdējā sarunu sēde notika 9. augustā.
11. augustā pulksten 12:40 Latvijas—Krievijas miera līgums tika parakstīts ar šim gadījumam īpaši izgatavotu zelta spalvu. Līguma parakstīšana notika Ārlietu ministrijas namā, Nikolaja (Kr. Valdemāra) ielā 3. Latvijas Republikas vārdā to parakstīja J. Vesmanis, P. Berģis, A. Buševics, E. Kalniņš un K. Pauļuks. Krievijas puses vārdā līgumu parakstīja Ā. Joffe un J. Gaņeckis.
Līguma saturs
Līgums sastāvēja no preambulas un 23 pantiem.
Ar 1. pantu tika deklarēts, ka ar līguma spēkā stāšanās brīdi kara stāvoklis starp abām pusēm tiek izbeigts. Pantam pielikumā bija īpaša vienošanās, ka jebkura kara darbība uz abu valstu robežas tiek pārtraukta 13. augustā pulksten 24.
2. pants Latvijai bija pats svarīgākais no politiskā viedokļa. Tajā “Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi un uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi...”. Tas pavēra ceļu vispārējai starptautiskai Latvijas atzīšanai de iure. Šis pants joprojām ir viens no galvenajiem Latvijas valststiesiskās doktrīnas stūrakmeņiem un būtiskākajiem argumentiem Latvijas valsts tiesiskās kontinuitātes uzturēšanā.
3. pantā bija noteikta Latvijas un Krievijas robeža. Šajā pantā noteiktā robežlīnija un no tā izrietošais Abrenes jautājums, līdztekus politiskām problēmām, bija viens no šķēršļiem Latvijas—Krievijas robežlīguma parakstīšanai 20. gadsimta deviņdesmitajos gados.
5. pants saturēja abu pušu atteikšanos no savstarpējām prasībām kara radīto zaudējumu atlīdzināšanā, bet 6. pantā abas puses vienojās, ka centīsies panāk starptautiska fonda izveidi kara radīto postījumu novēršanai.
7. pantā tika atrisināts karagūstekņu jautājums.
10.—16. pants regulēja Latvijas un Krievijas attiecību ekonomiskos jautājumus par tik, par cik tie izrietēja no Latvijas bijušās piederības Krievijai, nosakot kārtību un apjomus, kādos īpašums, kā arī arhīvi un cita dokumentācija, kas nonākusi Krievijas teritorijā, nododama Latvijas pusei. Lai gan šie līguma panti paredzēja visai ierobežotu īpašuma atdošanu, arī šīs ierobežotās saistības Krievija pilnībā nekad tā arī neizpildīja.
17. pantā tika paredzēta savstarpējā tirdzniecības līguma noslēgšana visdrīzākajā laikā, kā arī tika regulēti muitas un tranzīta jautājumi. Šajā pantā paredzēto tirdzniecības līgumu izdevās parakstīt tikai 1927. gadā.
18. pants skāra kuģošanas noteikumus, kā arī paredzēja abu pušu līdzdalību Baltijas jūras attīrīšanā no mīnām.
19. pants attiecās uz savstarpējo diplomātisko un konsulāro attiecību nodibināšanu.
20. pantā tika noteikta otras puses pilsoņu amnestija, kas sodīti par politiskiem un administratīviem nodarījumiem.
22. un 23. pants skāra procesuālus jautājumus.
Saskaņā ar miera līgumu Krievija izmaksāja Latvijai 4 miljonus zelta rubļu (3 096,9 kg), kas tika ieskatīti Valsts zelta fondā 1922. gada sākumā. Tā bija daļēja kā kompensāciju par no Latvijas 1915. gadā izvestajām rūpnīcu iekārtām un no Rīgas bankām uz Krieviju izvesto zeltu.
Līguma ratifikācija
2. septembrī Satversmes sapulce, vienbalsīgi pieņemot Likumu par mieru ar Krieviju, līgumu ratificēja. Krievija līgumu ratificēja 9. septembrī. Ratifikācijas dokumentu apmaiņa notika Maskavā 1920. gada 4. oktobrī.
Sekas
Miera līguma parakstīšanas laikā Krievijas PFSR piekāpās robežas ziemeļu daļā (Abrenes/Pitalovas apvidū), bet Latvijas Republika dienvidu daļā (Drisas apvidū). KPFSR pusē — Aknišās, Jaunrozēs, Pridruiskā, Rosicā (Rasītē), Sebežā, Drisā — palika dzīvot daudz latviešu, bet Kacēnu pagastā, Linavas pagastā, Purvmalas pagastā, Augšpils pagastā un Gauru pagastā daudz krievu, jo miera līgumā noteiktā robeža starp Krieviju un Latviju nebija novilkta pēc stingriem etnogrāfiskiem principiem.
1920. gada 14. oktobrī Latvijas Ministru prezidents K. Ulmanis un ārlietu ministrs Z. Meierovics izdeva pavēli Latvijas armijai atkāpties uz Latvijas—Padomju Krievijas miera līgumā paredzētajām robežām.
Isikuls
Isikuls (ky) ir liels augstkalnu ezers Kirgizstānā. Vāji iesāļš ūdens. Otrs lielākais augstkalnu ezers pasaulē aiz Titikakas ezera. Ezers neaizsalst — iespējams, no tā cēlies ezera nosaukums, kas kirgīzu valodā nozīmē "siltais ezers". Viens no vecākajiem ezeriem pasaulē — izveidojies aptuveni pirms 25 miljoniem gadu. Ūdens apmaiņas periods ir ļoti ilgs — 305 gadi.
Galvenās pietekas ir Čujas upe (tek netālu un palu laikā daļu ūdens ieplūdina ezerā) un kalnu strauti, sniegs. Ezerā ieplūst arī daudz karsto avotu. Pāri dienvidu krastam paceļas Tjanšana kalni. Ik gadus ezera līmenis krītas par aptuveni 5 cm, ko izraisa ezerā ietekošo upju ūdens novirzīšana saimnieciskiem mērķiem.
Bioloģiskā daudzveidība
Reģistrēti 3 sugu abinieki, 11 sugu rāpuļi, 54 sugu zīdītāji un 267 sugu putni.
No Sevana Isikulā ievesta Sevana forele. Pašā Sevanā zivs gandrīz izmirusi, bet tai ir labas izredzes izdzīvot Isikulā.
Ezerā un tā apkaimē Kirgizstānas valdība izveidojusi Isikula biosfēras rezervātu. Tā kā ezers ir nozīmīga gājputnu atpūtas vieta, tas iekļauts Ramsāres sarakstā.
Vēsture
Klīst nostāsti, ka ezera ziemeļaustrumu krastā esot 14. gadsimta armēņu klostera atliekas.
Pie Isikula jau padomju laikos tika izveidota militāro izmēģinājumu bāze, kur tika vērtētas zemūdeņu un torpēdu tehnoloģijas. Bāze darbojas arī tagad un pieder Krievijai.
PSRS laikā ezers kļuva par populāru atvaļinājuma kūrortu ar daudzām sanatorijām un viesnīcām ezera ziemeļu krastā. Viens no iemesliem — pie ezera ļoti bieži ir saulains laiks. Pēc krīzes tūrisma industrija reģionā lēnām atdzimst. Netālu no ezera austrumu gala atrodas reģionālais centrs — Karakola (agrāk Prževaļska). Isikuls ir galvenais tūrisma objekts Kirgizstānā.
Reiņugals
Reiņugals, arī Reiņu gals ir apdzīvota vieta Kurzemes dienvidrietumos, Dienvidkurzemes novada Nīcas pagastā uz uz austrumiem no Nīcas.
Vilis Ķimelis
Vilis Ķimelis (dzimis, miris ) bija latviešu aktieris.
1958. gadā kļuvis par Jaunatnes teātra aktieri.
Bija precējies ar Dagmāru Lāci, žurnālista, literāta un politiskā darbinieka Jūlija Lāča meitu. V. Ķimelis ir režisores un aktrises Māras Ķimeles tēvs.
Filmējies filmās "Ievas paradīzes dārzs", "Vilkaču mantiniece", "Mazās kaislības", "Aizaugušā grāvī viegli krist", "Svešs gadījums", "Tās dullās Paulīnes dēļ", "Lielā Jaungada nakts", "Zobena ēnā", "Uzbrukums slepenpolicijai", "Dāvana vientuļai sievietei", "Peterss", "Kapteinis Džeks", "Ceplis", "Kara ceļa mantinieki" un "Kaugurieši".
Vinksu klubs: Abisas noslēpums
"Vinksu klubs: Abisas noslēpums" (en) ir 2014. gada Itālijas animācijas filma, kuras režisors ir Iginio Straffi. Filma ir balstīta uz seriāla "Vinksu klubs" motīviem un ir trešā filma filmu sērijā.
Biedrības salas
Biedrības salas (fr, ty) ir arhipelāgs Klusā okeāna dienvidos, Franču Polinēzijā. Biedrības salas dalās divās grupās — Aizvēja salās un Vējpuses salās, kas vienlaicīgi ir divas Franču Polinēzijas administratīvas vienības. Vējpuses salās atrodas Taiti, kas ir ne tikai Biedrību salu lielākā sala, bet arī lielākā sala Franču Polinēzijā. Taiti atrodas Papeete, kas ir Franču Polinēzijas galvaspilsēta. Citas lielākās Biedrības salas ir Moorea, Raiātea, Tahaa, Šuahine un Borabora.
Jekaterina Rjabova
Jekaterina Rjabova (ru; dzimusi Maskavā) ir bijusī krievu daiļslidotāja, kura sacensībās pārstāvēja Azerbaidžānu. Startēja individuālajā slidojumā.
Daiļslidošanā trenējas kopš trīs gadu vecuma, pirmais treneris bija tēvs Aleksejs Rjabovs. Sacensībās sākotnēji pārstāvēja Krieviju. Kopš 2018. gada pārstāv Azerbaidžānu, tādējādi izvairoties no konkurences par vietu Krievijas izlases sastāvā lielajās starptautiskajās sacensībās. Lielākie sasniegumi ir divas izcīnītās 6. vietas Eiropas čempionātā (2020, 2022), kā arī 9. vieta 2022. gada Pasaules čempionātā. Piedalījās 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Pekinā, kur viņas izcīnītā 15. vieta bija augstākais sasniegums Azerbaidžānai šajās olimpiskajās spēlēs.
2022. gada septembrī J. Rjabova paziņoja par karjeras beigām.
Adata (filma)
Adata (ru) ir 1988. gadā uzņemta padomju drāma, kuras režisors ir Rašids Nugmanovs. Galvenās lomas atveido Viktors Cojs, Marina Smirnova, Pjotrs Mamonovs un Aleksandrs Baširovs. Filmas pirmizrāde notika 1988. gada 16. septembrī.
Filmas galvenais varonis cenšas palīdzēt savai draudzenei atbrīvoties no narkotiku atkarības un paralēli grib sodīt vietējo mafiju.
2010. gadā, godinot Viktora Coja piemiņu, iznāca filmas atkārtots ekranizējums "Adata Remikss".
Xerox Alto
Xerox Alto bija viens no pirmajiem datoriem, kuri bija paredzēti individuālai izmantošanai (lai arī ne kā mājas dators), padarot to par to, ko šobrīd sauc par personālo datoru. To 1973. gadā izstrādāja uzņēmumā Xerox PARC. Tas bija pirmais dators, kas izmanto darbvirsmas metaforu un ar peli vadāmu grafisko lietotāja saskarni (GUI).
Tas nebija komerciāls projekts, tomēr tika radīti vairāki tūkstoši eksemplāru, un tos daudzus gadus aktīvi izmantoja PARC un citas Xerox struktūrvienības, kā arī vairākas universitātes. Nākamajās dekādēs Alto ievērojami ietekmēja personālo datoru projektēšanu, īpaši Apple Macintosh un pirmās Sun darbstacijas. Šobrīd tas ir rets un vērtīgs kolekcionējams priekšmets.
Senegālas administratīvais iedalījums
Senegālas administratīvo iedalījumu veido 14 reģioni, kuri sīkāk iedalās 45 departamentos. Savukārt departamenti sīkāk iedalās 103 apakšdistriktos.
Leģenda par pēdējo gaisa pavēlnieku
"Leģenda par pēdējo gaisa pavēlnieku" (en) ir 2010. gada ASV filma, kura ir balstīta uz animācijas seriālu "Avatārs: Leģenda par Āngu". Filmas režisors ir M. Naits Šjāmalāns, galvenās lomas tajā atveido Noa Ringers, Devs Patels, Nikola Peltsa, Džeksons Retbons, Šons Tūbs, Āsifs Mandvi un Klifs Kērtiss. Filmas pirmizrāde notika 2010. gada 30. jūnijā Ņujorkā. Filma ieguva 5 Zelta avenes balvas.
Lenkņica
Lenkņica ir pilsēta Polijas rietumos, Lubušas vojevodistes dienvidos pie Lužicas Nisas (Neises) upes, kas kalpo par robežu ar Vāciju. Neises kreisajā pretējā (kreisajā) krastā atrodas vācu pilsēta Bādmuskava. Vēsturiski pazīstama ar vācisko nosaukumu Lugknica. Līdz 1945. gadam atradās Vācijā, bet, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet vācu iedzīvotāji padzīti. Pie pilsētas UNESCO Pasaules mantojuma objekts - Firsta Piklera parks.
Splendid Palace
Splendid Palace (no angļu valodas — 'greznā, krāšņā pils') ir kinoteātris Rīgā. Tas sastāv no trim kinoteātra zālēm ar 863 skatītāju vietām. Kinoteātra ēka ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Vēsture
Splendid Palace ēku 1923. gadā uzcēla kā kinoteātri ar 824 skatītāju sēdvietām. Kinoteātra projektu izstrādāja arhitekts Frīdrihs Skujiņš, savukārt dekoratīvos veidojumus Lielajā zālē darināja tēlnieki Rihards Maurs un Jēkabs Legzdiņš. Sienas un griestus apgleznoja Hermanis Grīnbergs. Splendid Palace atklāšana ar Toda Brauninga filmu "Zem diviem karogiem" (Under Two Flags) norisinājās. 1929. gada oktobrī šajā kinoteātrī demonstrēja pirmo skaņu filmu Baltijā — "Dziedošais nerrs" (Singing Fool).
1952. gadā kinoteātri pārdēvēja par "Rīgu". 1969. gadā uzcēla kinoteātri "Spartaks", kas mūsdienās ir kinoteātra Mazā zāle. No 2006. līdz 2010. gadam kinoteātrī notika rekonstrukcijas darbi, kuru laikā atjaunoja tā iekštelpas un modernizēja kinoteātra iekārtas. 2011. gadā kinoteātris atguva vēsturisko nosaukumu.
Kopš 1994. gada kinoteātris ietilpst Eiropas kino asociācijā Europa Cinemas, kopš 2007. gada — Mākslas kinoteātru asociācijā Art Cinema.
Aminoskābes
Aminoskābes ir aizvietotās karbonskābes, kuru ogļūdeņraža atlikumā viens vai vairāki ūdeņraža atomi ir aizvietoti ar aminogrupu (-NH2). Tā kā aminoskābes satur karboksilgrupu (kas ir skāba) un aminogrupu (kas ir bāziska), tās var reaģēt gan ar skābēm, gan ar bāzēm. Brīvā veidā, neitrālā vidē, aminoskābju karboksilgrupa ir izreaģējusi ar aminogrupu, veidojot iekšējo sāli (betaīnu). Tām organismā oksidējoties, rodas ūdens, oglekļa dioksīds un slāpekli saturoši savienojumi.
Aminoskābes var iedalīt:
Dzīvo organismu aminoskābes
Aminoskābes ir olbaltumvielu galvenā sastāvdaļa. Dzīvo organismu olbaltumvielas sastāv no alfa aminoskābēm, tas ir, tām aminoskābēm karboksilgrupa un aminogrupa ir piesaistītas pie viena oglekļa atoma. Šādas vielas ir optiski aktīvas. Vienkāršākajai aminoskābei — glicīnam — R ir vienkārši ūdeņradis −H, un tāpēc tas nav optiski aktīvs. Aminoskābes normālos apstākļos parasti ir cietas vielas, jo tās var veidot daudz ūdeņraža saišu. Aminoskābēm parasti ir pārāk maza termiskā izturība, lai tās varētu uzkarsēt līdz viršanas temperatūrai (tās sadalās ātrāk).
Rūpnieciski aminoskābes galvenokārt iegūst no ģenētiski modificētām baktērijām.
2. maršruts
2. maršruts var būt:
Fuā
Fuā (fr) ir cietokšņu pilsēta Francijas dienvidos, Aržē un Arjēžas upju sateces vietā, Dienvidu-Pireneju reģionā. Fuā ir Arjēžas departamenta administratīvais centrs. Viduslaikos Fuā bija grāfu pils un kataru atbalsta centrs.
Telemahs Karakals
Telemahs Karakals (el; dzimis 1866. gadā, miris 1951. gada 15. jūnijā) bija grieķu paukotājs, 1896. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks un olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
Karakals 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās startēja paukošanā ar zobenu. Piecu sportistu apļa turnīrā Karakals uzvarēja trijos no saviem četriem mačiem. Viņš pieveica Georgiju Iartidi, Ādolfu Šmalu un Holgeru Nīlsenu, bet zaudēja tautietim Joannim Georgjadim. Viņš ar rezultātu 3 – 1, kopvērtējumā izcīnīja otro vietu un ieguva sudraba medaļu.
Gaujas nacionālais parks (filma)
"Gaujas nacionālais parks" ir Latvijas dokumentāla īsfilma, kas izdota 1990. gadā.
Sižets
Filma veidota par Gaujas senleju, kur daba dzīvo savu dzīvi, bet cilvēki, kuri tur apmetušies, vietu sargā, nevis posta.
Akšajs Kumārs
Akšajs Kumārs (hi, Akṣay Kumār, dzimis ) ir kinoaktieris un kinoproducents no Indijas, kurš galvenokārt strādājis Bolivudā. 2017. gadā ieguva Nacionālo filmu balvu kā gada labākais aktieris. Lai gan Kumārs dzimis Indijā, viņam pašlaik ir Kanādas pilsonība. Kumārs ir viens no vispelnošākajiem aktierim Indijā. Viņš galvenokārt filmējies spraiga sižeta filmās.
Pirms Kumārs kļuva par aktieri, viņš strādāja par viesmīli Bangkokā. Pēc tam Honkongā pievērsās cīņas mākslai. Savu prasmju dēļ viņš tiek dēvēts par "Indijas Brūsu Lī".
Tukšā zarna
Tukšā zarna (la) ir tievās zarnas vidējais posms, kas atrodas starp divpadsmitpirkstu zarnu (duodenum) un līkumaino zarnu (ileum). Nosaukums "tukšā" cēlies no tā, ka, preparējot līķus, anatomi vienmēr to ir atraduši tukšu. Tukšās zarnas cilpas izvietotas vēdera dobuma augšējā kreisajā daļā. Tukšā zarna no visām pusēm ir klāta ar vēderplēvi. Atšķirībā no divpadsmitpirkstu zarnas tai ir attīstīta taukplēve, un kopā ar līkumaino zarnu tās tiek uzskatītas par tievās zarnas ar taukplēvi klāto daļu. No divpadsmitpirkstu zarnas tukšā zarna ir atdalīta ar duodenojejunālo Treitca kroku. Starp tukšo un līkumaino zarnu nekādas krasi izteiktas anatomiskas struktūras nav. Tomēr ir skaidri redzama atšķirība starp šiem diviem tievās zarnas nodalījumiem: līkumainajai zarnai ir lielāks diametrs un biezākas sieniņas, kā arī tai ir biezāks asinsvadu tīkls. Tukšās zarnas cilpas atrodas galvenokārt pa kreisi no viduslīnijas, bet līkumainās zarnas cilpas pārsvarā pa labi.
Skābuma līmenis tukšajā zarnā ir neitrāls vai vāji sārmains, un parasti atrodas 7—8 pH vienību robežās.
Motoriskā aktivitāte tukšajā zarnā veido dažāda veida saraušanos, tai skaitā ar peristaltisku un ritmisku segmentāciju. Šāda veida saraušanās frekvence ir specifiska priekš tukšās zarnas, un atrodas 0,131—0,180 Hz diapazonā.
Nāves jūra
Nāves jūra ir piesaistījusi Vidusjūras baseina iedzīvotāju interesi jau tūkstošiem gadu. Šeit Hērods Lielais izveidoja vienu no pirmajiem kūrortiem pasaulē. Nāves jūra apgādāja ar dažādām vērtīgām vielām senos parfimērijas produktu izstrādātājus, Senās Ēģiptes faraonu mūmiju veidotājus, kā arī laukus ar minerālmēslojumu.
Ģeoloģiskā vēsture
Aptuveni pirms 3 miljoniem gadu pašreizējās Jordānas ielejas un Nāves jūras rajonā atkārtoti notika Vidusjūras ūdens ieplūšana. Applūšana un ūdens atkāpšanās notika saskaņā ar Zemes klimatiskajiem cikliem. Ezerā, kas atradās rifta zonā (Sodomas ezers) tādējādi izveidojās ap 3 km biezs, ar sāļiem bagāts nogulumu slānis.
Aptuveni pirms 2 miljoniem gadu šī teritorija sāka celties uz augšu, jūra atkāpās un rifta ielejā izveidojās liels, garš ezers. Šis ap 240 km garais ezers tiek saukts par "Gomoras ezeru". Gomoras ezera nogulumiem bija lielāka masa, nekā zem tiem esošajiem sāls nogulumiem, tāpēc vēlāk tie iespiedās apakšā esošajos sāls nogulumos, izveidojot tagadējo Lisanas pussalu un 210 m augsto Sedomas kalnu (sāls kupoli). Kad klimats kļuva sausāks, ezers sāka izžūt, kļuva mazāks. Šo ezera attīstības fāzi (70 - 12 tūkstoši gadu pirms mūsdienām) sauc "Lisanas ezers" - šai laikā ezera līmenis bija 100 - 250 metrus augstāk, nekā tagad. Pirms 26 000 gadiem ezera līmenis pacēlās sevišķi augstu - tad Tuvajos Austrumos bija īpaši mitrs klimats. Savukārt pirms aptuveni 10 000 gadiem ezera līmenis krasi kritās, iespējams, līdz zemākam līmenim, nekā tagad.
Ģeogrāfija un ūdens īpatnības
Vienīgā lielā upe, kas ietek ezerā ir Jordāna. Ezeram nav iztekas. Nāves jūras ziemeļu daļā gada nokrišņu līmenis ir tikai ap 100 mm gadā, bet dienvidu daļā vēl mazāk - ap 50 mm gadā. Lielais sausums izskaidrojams ar to, ka Jūdejas augstiene rada "ēnas efektu" lietus mākoņiem, kas nāk no Vidusjūras. Tālāk austrumos atrodas augstāki kalni, kas saņem vairāk lietus.
Nāves jūras ūdens sāļu sastāvs atšķiras no okeāna ūdens sāļu sastāva. Nāves jūras sāļi par 53% sastāv no magnija hlorīda, 37% kālija hlorīda un tikai 8% nātrija hlorīda. Nāves jūras ūdens satur vairāk bromīdu nekā jebkurš cits planētas ezers.
Lielā sāļs satura dēļ Nāves jūras ūdens ir smagāks un tajā jebkurš viegli var peldēt. Ūdens ir šķietami taukains. Ūdens iekļūšana rētās un acīs ir sāpīga.
Nāves jūra izdala arī asfaltu. No nelielām atverēm ezera gultnē periodiski izdalās mazi asfalta burbulīši, kas uzpeld ezera virspusē un ar viļņiem nokļūst krastā. Zemestrīces asfalta izdalīšanos palielina, pēc zemestrīcēm Nāves jūras krastā var tikt izskaloti pat vairāk nekā 10 m gari asfalta gabali.
Nāves jūras kūrorts
Nāves jūrai raksturīgs netipisks klimats, kas palielina ezera kurortoloģisko vērtību. Gaiss šeit ir sauss, klimats saulains, Saules ultravioletā radiācija - zema, savukārt augstā atmosfēras spiediena dēļ augsts skābekļa spiediens. Nāves jūras kūrortos ir populāri šādi ārstniecības veidi — klimatoterapija (izmanto veselīgus klimatiskos apstākļus), helioterapija (izmanto Saules radiācijas bioloģiskos efektus), talasoterapija (peldēšanās terapija), balneoterapija (izmanto Nāves jūras dūņas).
Tā kā ezera apkaimē ir ļoti maz augu, Nāves jūras ūdens un apkārtnes gaiss satur ļoti maz putekšņu un citu alergēnu, kas alerģiskiem pacientiem uzturēšanos šeit padara īpaši patīkamu.
Bioloģiskā daudzveidība
Nāves jūra guvusi nosaukumu no tā, ka ezerā lielā sāļuma dēļ nedzīvo zivis un citi redzama lieluma dzīvie organismi. Tomēr ezera ūdenī spēj eksistēt dažu sugu mikroorganismi.
Lielu lietusgāžu rezultātā ezera sāļums var kristies (no 35% līdz 30% vai pat zemāk). Šādā gadījumā novēro masveida aļģu Dunaliella ziedēšanu un ezera ūdens kļūst sārts. Pēdējo reizi ezers sārtojās 1980. gadā.
Ezeram apkārtējos kalnos dzīvo daudz retu sugu dzīvnieku, tai skaitā ibekss un pat leopards. Ezerā sastop vairākus simtus putnu sugu. Gan Jordānija, gan Izraēla šeit izveidojušas dabas aizsargājamās teritorijas.
Jordānas upes deltā agrāk atradās savdabīgi palmu un papirusa džungļi. Josifs Flāvijs apraksta, ka Jērika bijusi "auglīgākā vieta Jūdejā". Romiešu un Bizantijas laikos pateicoties bagātīgām cukurniedru un hennas ražām Jordānas ieleja ezera tuvumā bija bagāta. Viens no vērtīgākajiem produktiem bija balzama koka sula, kuru izmantoja parfīmu izgatavošanai. Jau XIX gadsimtā agrākā Jērikas dabas bagātība bija zudusi.
Vēsture
Nāves jūra cieši saistīta ar senākajām cilvēces vēstures lappusēm. Ziemeļos no Nāves jūras atrodas Jērika — vecākā pastāvīgi apdzīvotā pilsēta pasaulē. Visdrīzāk tieši Nāves jūras dienvidaustrumu krastā atradās Sodoma un Gomora.
Pēc bībeles teiktā Nāves jūra nākotnē varētu nebūt tik sāļa. Ezekiela 47:8 ir specifisks pareģojums par Nāves jūru un tās apkārtni, ka ūdens tiks ".. tiks attīrīts un padarīts svaigs". Nāves jūra kļūs pa parastu jūru un tur sāks dzīvot pat zivis.
Grieķi pazina Nāves jūru kā "Asfalta ezeru" dēļ ezerā peldošā asfalta. Kleopatrai izdevās iegūt ekskluzīvas tiesības attīstīt ap ezeru kosmētikas un farmaceitiskās ražotnes.
Ar Nāves jūru un tās apkaimi saistīta Hēroda Lielā, Jāņa Kristītāja un Jēzus Kristus dzīve. Nāves jūras rietumu krastā apmetās pirmās kristiešu sektas.
Ezera rietumu krastā Hērods Lielais uzcēla vairākus cietokšņus, no kuriem slavenākais ir Mosadas cietoksnis, kur 66—70 gados neliela ebreju zealotu grupa pretojās romiešu armijas pārspēkam.
Ezera vēsture un nomaļā atrašanās vieta padarīja to par nozīmīgu svētceļojumu galamērķi jau Bizantijas laikos.
Ap ezeru pastāvīgi dzīvojušas beduīnu ciltis. Kopš 1960. gadiem ezers kļuvis par populāru tūrisma objektu.
Potaša un sāls ieguves vieta
20. gadsimta sākumā ezera unikālās īpašības piesaistīja ķīmiķu interesi, un tika atklāts, ka ezers ir dabiska potašas un broma iegulu veidošanās vieta. 1929. gadā šeit sāka darboties Palestīnas potašas kompānija, kas pirmo rūpnīcu izveidoja ezera ziemeļu galā. Šeit ūdens tika iztvaicēts saulē un no tā ieguva kālija hlorīdu. Neilgā laikā šis kļuva par lielāko industriālo uzņēmumu Tuvajos Austrumos. Vēlāk tika izveidotas citas Nāves jūras minerālo resursu apguves kompānijas.
Vides problēmas
Sakarā ar to, ka lauku apūdeņošanas dēļ līdz Nāves jūrai nonāk aizvien mazāk ūdens, tā strauji izžūst. No 1930. līdz 1997. gadam Nāves jūras līmenis krities par 21 metru. Kaut arī lielā ūdens sāļuma dēļ nav gaidāma pilnīga izsīkšana, Nāves jūra jau tagad ievērojami mainās.