cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Āgenskalns
Vēsture
Pirmā zināmā Āgenskalna un visas Pārdaugavas ēka bija nocietinātās Māras dzirnavas, par ko ir ziņas vismaz no 1226. gada. Kā liecina 17. gadsimta kartes, Āgenskalna ciems aizsācies pie tagadējo Meža, Sētas un Nometņu ielu satekpunkta un pamazām paplašinājies gar Nometņu ielas abām pusēm. 17. gadsimtā Āgenskalna apvidus bijis maz apdzīvots. Tur pārsvarā mitinājās latviešu tirdzniecības palīgamatu locekļi un algādži — zvejnieki, enkurnieki, sālsmērītāji, vīna mucu nesēji, ormaņi, laivinieki un citi.
Nosaukums "Āgenskalns" cēlies 17. gadsimtā no tiesneša Henriha fon Hāgena muižas ar tādu pašu nosaukumu (de, šobrīd zināma kā Švarcmuiža), kam toreiz piederēja zemes no tagadējā Raņķa dambja līdz Kuldīgas ielai. Līdz 17. gadsimtam Pārdaugavā tika izveidoti garenvirziena ceļi, kas sākās pie Āgenskalna līča un gar Zundu, cauri Jura un Iļģu ciemiem un pāri Spilves pļavām veda līdz pat Bolderājai un Daugavgrīvai. Lielā Ziemeļu kara laikā Āgenskalns tika nopostīts, bet vēlāk atjaunots.
1785. gadā lielāko Āgenskalna daļu iekļāva Jelgavas priekšpilsētā, tas kļuva par Rīgas pilsoņu vasarnīcu rajonu un atpūtas vietu. 1794. gadā pie Māras dīķa atklāja Altonas ārpilsētas izpriecu iestādi, kas devusi vārdu Altonavas ielai. 1812. gada kara laikā, bailēs no Napoleona karaspēka tuvošanās, nodedzināja visas Āgenskalna ēkas, tādēļ šodien redzamā apbūve galvenokārt veidojusies, sākot ar 19. gadsimta pirmo pusi. Tā tapusi bez noteikta plāna, tādēļ ielu tīkls starp Nometņu un Eduarda Smiļģa ielu ir haotisks. Tagad šī teritorija ir valsts nozīmes pilsētbūvniecības piemineklis un pazīstama tieši ar savu lielisko koka arhitektūras mantojumu.
Pirmais Āgenskalna tirgus atradās Sētas kroga pagalmā. Tā piemiņu līdz šodienai saglabājis Tirgus ielas nosaukums. Vēlāk tirgu pārcēla uz Kalnciema un Sētas ielas stūri. 19. gadsimta sākumā par apkaimes centru bija izveidojies neliels tirgus laukums pārceltuves tuvumā, pie kura 19. gadsimta beigās uzcēla Sv. Trīsvienības pareizticīgo baznīcu. 19. gadsimta beigās radies tagadējais rajona centrs ap Āgenskalna tirgu, bet 20. gadsimta sākumā tas sāka veidoties par jauno sabiedrisko centru. Tagadējā tirgus ēka tika uzbūvēta laika posmā no 1911. līdz 1924. gadam.
1828. gadā Rīgai pievienoja Āgenskalna dienviddaļu pie Mazās Nometņu un Mārupes ielas. 19. gadsimta vidū no Āgenskalna līča atklāja kuģīšu satiksmi ar labo Daugavas krastu. Līdz 1885. gadam Āgenskalnā bija Rīgas garnizona vasaras nometnes, kuras devušas vārdu Nometņu ielai. 1890. gadā tika uzcelts bāreņu nams (tagad Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultāte), kura devusi vārdu Bāriņu ielai. 1910. gadā tika atklāta 2. pilsētas slimnīca (tagad Paula Stradiņa klīniskā universitātes slimnīca).
1911. gadā pēc arhitekta Vilhelma Bokslafa projekta Talsu ielā 7a neoklasicisma stilā uzbūvēja fon Pihlava namu, kurā izvietojās Rīgas Doma draudzes vācu atraitņu patversme, 1922. gadā ēkā atvēra Rīgas Skolotāju institūtu un internātu, bet 1939. gadā Veselības uzlabošanas biedrības slimnīcu, kas specializējās onkoloģijā.
No 1923. līdz 1924. gadam tramvaja līnijas izbūves dēļ tika nojauktas Māras dzirnavas, kas 1902. gadā bija pārgājušas uz tvaika dzinējspēku, taču Māras dīķis netika nolaists. 20. gadsimta 1930. gados Āgenskalnu skāra Slokas ielas sākuma un Dzirciema—Melnsila ielas caurlauzuma izbūve. Īpatnējs arhitektūras paraugs ir 20. gadsimta 1920. gados celtās rindu mājas gar Liepājas ielu.
1944. gada 19. septembra naktī bijušā Holma tekstilfabrikas teritorijā Mazajā Nometņu ielā 16, pie Māras dīķa padomju aviācijas uzlidojumā gāja bojā vairāk nekā četrdesmit 16—17 gadu veci latviešu jaunieši, kurus Nacistiskās Vācijas okupācijas vara bija prettiesiski iesaistījusi gaisa spēku palīgdienestā.
Padomju okupācijas laikā apbūvētas pēdējās atklātās kāpas starp Mazo Nometņu ielu un dzelzceļu, kā arī starp Liepājas un Mārupes ielu, un Daugavas ielejas nogāze gar Aleksandra Grīna bulvāri. Pirmais lielais dzīvojamo ēku masīvs bija Āgenskalna priedes, kuru uzcēla pēc Otrā pasaules kara.
Ģeogrāfija
Lielāko Āgenskalna daļu aizņem Āgenskalna kāpas. Daugavas ielejas nogāze gar Daugavgrīvas ielu, Aleksandra Grīna bulvāris un Hermaņa iela norobežo tās no Uzvaras parka un Klīversalas Daugavas ielejā.
Minimālais apkaimes reljefa virsmas augstums praktiski ir vienāds ar jūras līmeni, jo apkaimes ziemeļaustrumu daļa atrodas pie Daugavas, tomēr, pateicoties krastu nostiprinājumiem, pat lielākā daļa piekrastes joslas atrodas vairāk kā 3 m augstumā virs jūras līmeņa. Ārpus Daugavas ielejas pārsvarā visa Āgenskalna apkaimes teritorija ir viļņots līdzenums ar nelieliem kāpu pauguriem. Augstākais reljefs Āgenskalnā atrodas apkaimes centrālajā un dienvidaustrumu daļā (tā saucamās Āgenskalna kāpas), bet dominējošais reljefa virsmas augstums pārsvarā ir 10—12 metri virs jūras līmeņa (apkaimes Z, R un DR daļā). Maksimālais reljefa virsmas augstums Āgenskalna apkaimē ir 17 metri virs jūras līmeņa.
Ūdens
Virszemes ūdens objekti Āgenskalna apkaimē aizņem 6,9% jeb 31,9 hektārus lielu platību. Lai gan šī platība nav pārāk liela, apkaimē atrodas dažāda veida virszemes ūdens objekti. Apkaimes A daļa piekļaujas Daugavai un ar to tieši saistītajām daļām — Āzenei un Āgenskalna līcim. Āzene ir Zunda attekas augšgals. Tās platums 40—50 metri un to šķērso četri tilti, kas savieno Āgenskalna apkaimi ar Ķīpsalas apkaimi. Āgenskalna līcis savukārt ir aptuveni 200 metrus plats līcis, kas iestiepjas 700 metri dziļi krastā. No dienvidiem Āgenskalna līcī ieplūst Mārupītes ūdeņi. Līča dienvidrietumu galu nostiprina Raņķa dambis. Lielākā ūdenstilpe Āgenskalna apkaimē ir Māras dīķis, kurš atrodas apkaimes dienvidaustrumos uz robežas ar Torņakalna apkaimi. Māras dīķis ir cilvēka darbības rezultātā izveidota ūdenstilpe Mārupītē augšpus Arkādijas dārza. Māras dīķa platība ir 5 hektāri, vidējais dziļums 2,3, bet lielākais — 3,5 metri. Krasta līnijas garums 1,2 km. Atsevišķas vietās Māras dīķa krasts ir nostiprināts. Dīķis pakāpeniski aizsērē. Ūdenslīmeņa regulēšanai Mārupītes iztekā no Māras dīķa ierīkotas slūžas. Āgenskalnā atsevišķas mazākas ūdenstilpes atrodas arī Uzvaras un Arkādijas parkos, kā arī Kobes (Meteora) dārzā apkaimes rietumu daļā. Neskaitot Daugavu, galvenā ūdenstece, kas plūst cauri Āgenskalna austrumu, dienvidaustrumu daļai ir Mārupīte. Tā iztek no purvu masīva Rīgas dienvidrietumu daļā. Kopējais garums 12 km, bet Rīgas pilsētas teritorijā 6 km (tā plūst caur Bieriņu, Āgenskalna un Torņakalna apkaimēm). Mārupītes baseina platība ir 32,2 km². Āgenskalna apkaimē tā tek cauri Māras dīķim, Uzvaras parkam un ietek Āgenskalna līcī.
Dārzi un parki
Āgenskalnā ir vairāki dārzi un parki: Arkādijas dārzs, Jaunatnes dārzs, Mazais Arkādijas dārzs, Māras dārzs, Kobes (Meteora) dārzs, Zunda skvērs un Uzvaras parks. 19. gadsimta beigās Kalnciema ielas sākumā, kur labajā pusē atzarojas Kakta ieliņa, izveidojās Āgenskalna parks — vieta pastaigām, izpriecām un labas sabiedrības baudīšanai. Johans Georgs Eberts 19. gadsimta otrajā pusē to no privāta parka padarīja par publisku izklaides vietu ar vasaras teātri, restorānu un parku. 19. gadsimta 90. gados šī vieta nonāca teātra mākslinieka Vilhelma Rīkhofa rokās un līdz Pirmajam pasaules karam bija ļoti populāra.
Salīdzinot ar Rīgas vidusmēru, Āgenskalnā ir augstāka temperatūra un nokrišņu daudzums, bet vēja ātrums aptuveni tāds pats. Apkaimē var būt ievērojamas mikroklimata atšķirības, piemēram, asfalta, betona un bruģa klātajā Āgenskalna tirgus priekšlaukumā var būt vairākus grādus siltāks nekā netālā Arkādijas dārzā.
Arhitektūra
Āgenskalna vecākās ēkas ir 18. gadsimta beigās — 19. gadsimta sākumā tapusī Hartmaņa muižas apbūve Kalnciema ielā 28/30.
Āgenskalns ir spilgts piemērs, kur internacionāla jūgendstila ietekme sadzīvo ar vietējo vācbaltiešu arhitektu darbību un izveidojusi īpatnēju arhitektūras simbiozi. Viens no ievērojamākiem šādiem piemēriem ir Āgenskalna ūdenstornis, kas celts 1910. gadā pēc Vilhelma Bokslafa projekta un kura ieeju rotā dažādi ģeometriski ornamenti, kas noslēdzas ar trīsstūrveida timpanonu. Tajā redzamas vēl citas internacionālā jūgendstila iezīmes (stilizēts impērijas ērglis utt.). Netālajā Margrietas ielā ir viena no agrākajām Mihaila Eizenšteina projektētām ēkām, kurā redzama spēcīga historicisma ietekme. Āgenskalnā ir vairākas dzīvojamās un tirdzniecības ēkas, kas būvētas 19. un 20. gadsimtu mijā un kurās jūtama izteikta jūgendstila ietekme fasādē un rotājumos.
Viens no ievērojamākiem jūgendstilā celtiem kompleksiem ir Āgenskalna tirgus, kas būvēts pēc tobrīd Rīgas pilsētas galvenā arhitekta Reinholda Šmēlinga projekta. Tagadējā tirgus ēka tika uzbūvēta laika posmā no 1911. līdz 1924. gadam. Šmēlings bija lielisks ķieģeļu stila projektēšanas meistars, bet viņa projektos ir izteiktas arī jūgendstila iezīmes. Pēc viņa projekta (1908.-1912.) būvēta arī Pilsētas II slimnīca Pilsoņu ielā 13 (tagad - Paula Stradiņa klīniskā universitātes slimnīca). Vairākas ēkas pēc Šmēlinga projektiem tapušas pēc Rīgas mēra Džordža Armitsteda izvērstā skolu izbūves plāna, tā tapusi ēka Zeļļu ielā 4 (1910. gads, tagad - Friča Brīvzemnieka pamatskola). Spilgtas jūgendstila iezīmes skatāmas arī Arkādijas parka iekšējā apbūvē, kas tapusi pēc Georga Kūfalta projekta 1910. gadā.
Mūzika
Āgenskalnā atrodas Pāvula Jurjāna mūzikas skola (Baložu ielā 27 un 24), PIKC NMV Emīla Dārziņa mūzikas skola, PIKC NMV Rīgas Doma kora skola, PIKC NMV Rīgas Horeogrāfijas vidusskola. Āgenskalnā dzīvo mūziķis Juris Šteinfelds, kurš savai apkaimei veltījis dziesmu "Āgenskalna sapnis".
Infrastruktūra
Āgenskalnu apvij Rīgas—Jūrmalas dzelzceļš ar Torņakalna un Zasulauka staciju, kā arī Torņakalna preču staciju.
Galvenās ielas ir Akmeņu, Bāriņu, Daugavgrīvas, Kalnciema, Liepājas, Mārupes, Melnsila iela, Mūkusalas iela, Nometņu, Ojāra Vācieša (vēsturiski — Altonavas), Raņķa dambis, Slokas, Uzvaras bulvāris, Valguma.
No 1954. gada līdz Latvijas Televīzijas augstceltnes un Rīgas televīzijas torņa uzcelšanai 1986. gadā Rīgas televīzijas pārraides notika no nacionalizētā Igauņu biedrības īpašuma Nometņu ielā 62.
Izglītība
Āgenskalnā izvietojušās vairākas augstskolas un skolas.
Skolas
Pārdaugavas Āgenskalna, Dzirciema un Iļģuciema apkaimēs 2017. gadā darbojās divas valsts ģimnāzijas, kā arī septiņas vidusskolas, kaut skolēnu skaits (568) bija pietiekams tikai divām vidusskolām. Ņemot vērā skolēnu dzīvesvietu izvietojumu un obligāto centralizēto eksāmenu (OCE) indeksu apkaimes skolās — Rīgas 34. vidusskolai (50,1%), Rīgas 41. vidusskolai (50,5%) un Iļģuciema vidusskolai (33,1%), tika ierosināts šo septiņu vidusskolu vietā izveidot divas vidusskolas.
Citroën Xsara
Citroën Xsara ir maza ģimenes automašīna, ko ražoja franču auto kompānija Citroën no 1997. līdz 2006. gadam. Tā nāca trīs durvju hečbeka un piecu durvju universāļa variantos. Xsara ieguva "Semperit Irish Car of the Year" titulu 1998 gadā.
Pirmā paaudze
Pirmās paaudzes Xsara modeli sāka ražot 1997. gadā un tā bija pieejama ar dažādiem dzinējiem:
Otrā paaudze
2000. gadā tika izlaists Xsara otrās paaudzes modelis. Pasažieru drošība un automobiļa vadīšana tika uzlabota. Tika izmainīts automobiļa priekšas un interjera dizains. Komplektācijās pieejamie dzinēji:
Varonis (nozīmju atdalīšana)
Varonis parasti ir tēls, kurš ar savām spējām dara dažādas lietas citu labā.
Varonis var arī būt:
Kijiva
Kijiva (uk), vēsturiski arī Kijeva, ir pilsēta Ukrainas ziemeļu daļā pie Dņepras upes. Ukrainas galvaspilsēta un lielākā pilsēta, liels saimniecības un kultūras centrs.
Vēsture
Viena no senākajām pilsētām Austrumeiropā, dibināta ap 5. gadsimtu kā tirdzniecības apmetne pie Dņepras. 7. un 8. gadsimtā Kijiva bija Hazārijas pakļautībā.
988. gadā Kijivas lielkņazs Sv. Vladimirs sāka Kijivas Krievzemes kristianizēšanu. 1037. gadā sākās Sv. Sofijas katedrāles celtniecība. 1238. gadā Kijivu gandrīz pilnīgi nopostīja Mongoļu impērijas karaspēks, un sākās tās kā austrumslāvu civilizācijas centra noriets, kaut arī Kijiva saglabāja reliģiskā centra funkcijas. No 1362. gada tā ietilpa Lietuvas dižkunigaitijā, vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalstī, bet pēc Bohdana Hmeļnicka sacelšanās 1667. gadā iekļauta Krievijas caristē.
1991. gadā Kijiva kļuva par neatkarīgās Ukrainas galvaspilsētu. 2004. gada Ukrainas prezidenta vēlēšanu laikā Kijivā norisinājās galvenie Oranžās revolūcijas, bet 2013.—2014. gadā Maidana revolūcijas notikumi.
Ruskaja
Ruskaja - padomju, vēlāk krievu polārstacija Mērijas Bērdas Zemē. Atrodas tā Rietumantarktīdas sektora piekrastē, uz kuru neviena valsts nav izvirzījusi teritoriālās pretenzijas. Izvieta Hobsa krastā Burksa ragā Halla līča krastā.
Vieta stacijai tika izraudzīta 1972. gadā. Pirmais mēģinājums uzbūvēt staciju bija 1973. gadā, bet sakarā ar smagajiem ledus un laika apstākļiem neizdevās nogādāt krastā visu nepieciešamo aprīkojumu un stacijas būve tika iekonservēta. Spēcīgās vētras (stacijas apkārtnē raksturīgi stipri vēji; vidēji 136 dienas gadā vēja ātrums pārsniedz 30 m/s) nopostīja iekonservētās būves.
Stacija veiksmīgi tika izbūvēta 1980. gadā. Būves un stacijas darbības sākuma nodrošināšanai tika piegādāts 87 t degvielas, 13 t pārtikas un 132 t citu kravu. Stacija tika izbūvēta 11 dienās no 26. februāra līdz 9. martam.
Stacijas galvenais uzdevums bija veikt meteoroloģiskos novērojumu, jo tā bija vienīgā polārstacija Mērijas Bērdas Zemes piekrastē.
Stacijas darbība tika pārtraukta 1990. gadā sakarā ar Krievijas polāro programmu ierobežoto finansējumu. Stacija tika iekonservēta un tās darbību bija plānots atjaunot 2007.-2008. gada sezonā.
Viktors Černomirdins
Viktors Černomirdins (ru; dzimis, miris ) bija PSRS un Krievijas Federācijas politiķis. PSRS Gāzes rūpniecības ministrs (1985–1989), tad valsts koncerna Gazprom vadītājs (1989–1992).
Krievijas Federācijas Valdības priekšsēdētājs (1992–1998), Krievijas Federācijas sūtnis Ukrainā (2001–2009).
Dzīvesgājums
No 1973. līdz 1978. gadam Černomirdins vadīja Orskas gāzes pārstrādes rūpnīcu, tad strādāja Maskavā kā PSKP Centrālās komitejas Smagās rūpniecības nodaļas instruktors. 1981. gadā aizstāvēja tehnisko zinātņu kandidāta disertāciju "Sērūdeņraža gāzes padziļināta pārstrāde, pielietojot jaunus komponentus". 1982. gadā Viktoru Černomirdinu iecēla par PSRS Gāzes rūpniecības ministra vietnieku. Nākamajā gadā viņš kļuva par Vissavienīvas ražošanas apvienības "Tjumeņgazprom" vadītāju. No 1985. līdz 1989. gadam Viktors Černomirdins bija PSRS Gāzes rūpniecības ministrs. Pēc tam viņš līdz 1992. gadam vadīja valsts gāzes koncernu "Gazprom".
Politiskā karjera
1980. gados Viktors Černomirdins kļuva par PSRS Augstākās Padomes deputātu (1984—1989) un arī par KPFSR Augstākās Padomes deputātu (1985—1990). No 1986. līdz 1990. gadam V. Černomirdins bija PSKP CK loceklis. Tolaik Černomirdins iepazinās ar Borisu Jeļcinu, kurš bija PSKP Sverdlovskas apgabala komitejas pirmais sekretārs. 1992. gada 30. maijā Viktors Černomirdins kļuva par Krievijas Valdības Priekšsēdētāja vietnieku kurināmā un enerģētikas kompleksa sfērā.
1993. gada 25. decembrī Černomirdina ieņemtais amats tika oficiāli pārdēvēts īsāk — par Krievijas Federācijas Valdības priekšsēdētāja amatu. Visu savu premjerministra pilnvaru laiku un vēl līdz 1998. gada 26. maijam bija Krievijas Federācijas Drošības Padomes pastāvīgais loceklis. 1993. gada 18. februārī kā valdības priekšsēdētājs parakstīja "Vienošanos par augsti bagātinātā urāna izmantošanu, kurš ir iegūts no kodolieročiem".
1995. gada maijā kļuva par Viskrievijas sabiedriski politiskās kustības "Mūsu mājas — Krievija" (ru, saīsināti NDR) priekšsēdi. Decembra vēlēšanās šī kustība ieguva 10.1 % balsu un iekļuva Krievijas Valsts Domē. Pēc B. Jeļcina atkārtotās ievēlēšanas prezidenta amatā 1996. gada jūlijā V. Černomirdina valdība, atbilstoši Krievijas konstitūcijai, demisionēja. No jauna Viktors Černomirdins tika apstiprināts savā amatā ar Valsts Domes balsojumu 10. augustā.
1995. gada jūnijā pēc teroristiskā akta Budjonovskā Stavropoles novadā Viktors Černomirdins vadīja sarunas ar Šamilu Basajevu, kura vadītā čečenu kaujinieku vienība bija sagrābusi slimnīcu, nogalinot ap 180 un paturot gūstā līdz 2000 civiliedzīvotāju, kurus turēja slimnīcā, pieprasot pārtraukt karadarbību Čečenijas Republikā. Pēc Krievijas specvienību neveiksmīga triecienuzbrukuma (atbrīvots 61 cilvēks) V. Černomirdins sarunās ar Š. Basajevu pa tālruni panāca, ka lielāko daļu ķīlnieku atbrīvoja, bet vēl 123 cilvēki kalpoja kā garants teroristu drošai izceļošanai uz Čečenijas kalnu rajonu (pēc tam ķīlnieki tika atlaisti). Tika izsludināts karadarbības pārtraukums uz neierobežotu laiku. Vēlāk Viktors Černomirdins kļuva par Budjonovskas goda pilsoni.
1995. gada 7. janvārī, Kristus Piedzimšanas svētkos (Ziemsvētkos), patriarhs Aleksijs II un Krievijas Valdības priekšsēdētājs Viktors Černomirdins piedalījās pirmā akmens un piemiņas plāksnes ielikšanas ceremonijā atjaunojamās Kristus Glābēja Katedrāles pamatos.
Pēc Krievijas Federācijas Aizsardzības Padomes izveidošanas un līdz tās likvidēšanai V. Černomirdins kā Valdības priekšsēdētājs pildīja šīs padomes priekšsēdētāja vietnieka pienākumus (1996. gada 25. jūlijs — 1998. gada 3. marts).
1996. gada 7. septembrī patriarhs Aleksijs II iesvētīja Sv. Apustuļa un Evaņģēlista Jāņa dievnamu Černomirdina dzimtenē Čornijotrogas ciemā. Dievnams tapis ar Černomirdinu ģimenes atbalstu. Svinībās piedalījās Orenburgas un Buzulukas metropolīts Valentīns (Miščuks), Odesas un Izmailas metropolīts Agafangels (Savins), Svētā Daniela stavropigiālā vīriešu klostera priekšnieka vietnieks arhimandrīts Aleksijs, Orenburgas apgabala gubernators Aleksejs Černišovs un arī pats Viktors Černomirdins.
Borisa Jeļcina sirds operācijas laikā (1996. gada 5.-6. novembrī) Viktors Černomirdins pildīja Krievijas Prezidenta pienākumus.
1998. gada 23. martā Boriss Jeļcins atlaida Viktora Černomirdina valdību un uzdeva pildīt Valdības priekšsēdētāja pienākumus Sergejam Kirijenko. Černomirdina valdība ilga 5 gadus, 3 mēnešus un 9 dienas. Īslaicīgi V. Černomirdins atgriezās pie varas kā premjera amata pienākumu izpildītājs kopš 1998. gada 24. augusta, bet, tā kā viņa kandidatūru divreiz noraidīja Valsts Dome, par Valdības priekšsēdētāju tika nominēts (un apstiprināts) Jevgēnijs Primakovs.
1999. gada 14. aprīlī viņu iecēla par īpašo Krievijas prezidenta pārstāvi situācijas noregulēšanas jautājumos Dienvidslāvijas Savienotajā Republikā. Atbrīvots no šī amata kā "pienākumus izpildījis" 7. oktobrī. 1999. gadā par miera sekmēšanas pūliņiem Kosovas krīzes risināšanā un ārpolitisko darbību nominēts Nobela miera prēmijai. 2003. gadā iznāca V. Černomirdina grāmata "Izaicinājums" (Вызов), kurā viņš izklāsta savu skatījumu uz Balkānu krīzes notikumiem.
1999.-2001. gadā Krievijas Valsts Domes deputāts no Jamalas Ņencu autonomā apvidus. No 1999. līdz 2000. gadam atkal vadīja "Gazpromu". 2000.-2001. gadā Viktors Černomirdins piedalījās UNESCO rīkotās ekspedīcijas organizēšanā apkārt pasaulei "Lielā Ziemeļu Taka" kā organizācijas komitejas galva, kā arī piedalījās starta pasākumā Zapoļarnijas pilsētā.
Diplomātiskā karjera
No 2001. gada 21. maija līdz 2009. gada 11. jūnijam Viktors Černomirdins bija Krievijas Federācijas Ārkārtas un Pilnvarotais sūtnis Ukrainā un Krievijas prezidenta īpašais pārstāvis tirdzniecības un ekonomisko saišu ar Ukrainu attīstības jautājumos. Kopš 2007. gada 23. novembra — Ukrainā akreditētā diplomātiskā korpusa duajiens. Sūtņa amatā Černomirdins pavadīja astoņus gadus.
2008. gada 4. februārī Viktors Černomirdins kā Starptautiskās Šolohova komitejas priekšsēdētājs nodeva Krievijas Valsts Bibliotēkai simts eksemplārus M. Šolohova romāna "Klusā Dona" manuskripta faksimila izdevuma. Šis manuskripts ilgstoši tika uzskatīts par nozaudētu, taču tad Krievijas valstij radās iespēja nopirkt to no M. Šolohova karadrauga Vasīlija Kudašova mantiniekiem. Izdevuma prezentācijā piedalījās franču rakstnieks Moriss Drions.
2009. gada 11. jūnijā Krievijas prezidents Dmitrijs Medvedevs atcēla Černomirdinu no Krievijas sūtņa Ukrainā pienākumiem un iecēla viņu par savu vietnieku, kā arī par Krievijas īpašo pārstāvi ekonomiskās sadarbības jautājumos ar NVS valstīm.
Miris 2010. gada 3. novembrī Maskavas Centrālajā Klīniskajā slimnīcā no miokarda infarkta, ciešot no smagas onkoloģiskas slimības un nieru mazspējas. Pēc piemiņas dievkalpojuma notika nelaiķa apstāvēšana Uspenskas katedrālē Maskavas Dievmātes-Smoļenskas Novodevičjes klosterī. To vadīja patriarha vietnieks Maskavas eparhijā, Kruticu un Kolomnas metropolīts Juvenālijs (Pojarkovs). Grēku atlaišanas lūgšanu nolasīja Maskavas un visas Krievzemes patriarhs Kirils. Viktors Černomirdins un viņa sieva Valentīna ir apglabāti Novodevičjes kapsētas 3. iecirknī.
Grāmata par Černomirdinu
2008. gadā žurnālists Aleksandrs Gamovs publicēja grāmatu "Gribējām kā labāk…" ar politiķa aforistiskiem izteikumiem un intervijām. Černomirdinam piedēvē pazīstamo izteicienu: "Gribējām kā labāk, bet sanāca kā vienmēr".
Ģimene
1961. gadā apprecējās, viņa laulībā ar sievu Valentīnu piedzimuši divi dēli — Vitālijs un Andrejs. Vecākais dēls Vitālijs kopš 1989. gada strādā "Gazprom" kompānijā un kopš 2000. gada vada Černomirdina Reģionālo sabiedrisko fondu "Vidusšķiras atbalsts un attīstība". Jaunākais dēls Andrejs arī strādājis "Gazprom", 2011. gadā ievēlēts par Starptautiskās Šolohova komitejas priekšsēdētāju. V. Černomirdinam ir četri mazbērni.
Meinkūns
Meinkūni jeb Meinas jenotveidīgais kaķis ir populāra kaķu šķirne, kas izceļas ar savu lielo augumu un izcilajām medību iemaņām. Tā ir viena no vecākajām Ziemeļamerikā selekcionētajām kaķu šķirnēm, kas attīstīta, izmantojot vietējos Meinas kaķus. Šī šķirne oficiāli ir pasludināta par Meinas štata kaķi. Meinkūni Amerikā kļuva populāri 19. gadsimta beigās, tad tos uz kādu brīdi 20. gadsimta sākumā "piemirsa" un šķirne gandrīz izzuda. Toties mūsdienās tā ir atguvusi savu popularitāti un to audzē visā pasaulē.
Izcelsme
Meinkūns ir viena no vecākajām Ziemeļamerikas kaķu šķirnēm un tā ir vienīgā garspalvainā aborigēnā kaķu šķirne Ziemeļamerikā. Lai arī trūkst precīzas informācijas par šīs kaķu šķirnes vēsturisko izcelsmi un to, kā šie kaķi nokļuva ASV, pastāv vairāki nostāsti un leģendas. Viens no nostāstiem ir tāds, ka Francijas karaliene Marija Antuanete pirms savas nāves mēģināja aizbēgt no valsts ar kapteiņa Semjuela Klofa palīdzību. Ar kapteiņa kuģi viņa aizveda savas vērtīgākās mantas, ieskaitot sešus Turcijas Angoras kaķus. Lai arī karalienei neizdevās pamest Franciju, kaķi laimīgi sasniedza Amerikas krastus — Meinu. Meinā tie sakrustojās ar vietējiem īsspalvainajiem mājas kaķiem un izveidojās mūsdienu meinkūns.
Otra leģenda vēsta, ka meinkūns ir savvaļas kaķa un jenota krustojums. Ģenētiski tas nav iespējams, bet skaistais kažoks un kuplā aste meinkūnu padara līdzīgu jenotam. Visticamāk, šī šķirne radās, krustojot īsspalvainos mājas kaķus ar garspalvainajiem angoras kaķiem, kurus jūrnieki atveda mājās no saviem ceļojumiem. Šī ir teorija, kuru atbalsta arī paši audzētāji, pieļaujot, ka meinkūna garspalvainos priekštečus varbūt ieveduši 11. gadsimta jūrasbraucēji — vikingi, tā kā meinkūns ir līdzīgs Norvēģijas meža kaķim.
Meinkūns pirmo reizi kaķu izstādēs tika parādīts 1861. gadā Bostonā un Ņujorkā. Jaunā šķirne uzreiz pievērsa uzmanību un ieguva popularitāti. Pēc 1900. gada tā aktualitāte pagaisa, jo parādījās jauns modes vilnis — Persijas kaķis, kas strauji izplatījās visā pasaulē. Pateicoties patiesiem šķirnes mīļotājiem, meinkūns sagaidīja savu jauno popularitātes vilni, kas sākās 1950. gadā, kad meinkūni sasniedza Eiropu.
Izskats
Meinkūniem ir vidēji garš vai garspalvains apspalvojums. Apmatojums ir īsāks uz galvas un pleciem, bet garāks uz vēdera un sāniem. Dažiem kaķiem ir lauvai līdzīga apkakle. Kažoks ir mīksts un zīdains, bet arī ļoti blīvs un nodrošina kaķim aizsardzību aukstumā un mitrumā. Ziemā tas ir biezāks, bet vasarā plānāks. Meinkūna raksturīgā pazīme ir ļoti gara, kupla aste un pušķīši ausu galos līdzīgi kā lūsim. Meinkūna krāsa var būt dažāda, bet tai jābūt dabiskai — netiek audzēti meinkūni tādās krāsās, kas netiek atzītas par dabiskām, piemēram, siāmieša krāsojums. Visbiežāk meinkūni ir brūnā krāsā, bet tā nevar būt šokolādes brūna. Tiek atzītas gandrīz visu krāsu acis, izņēmums ir zilas acis vai katra acs citā krāsā. Meinkūnam ir lielas, platas ķepas, kuras salīdzina ar sniega kurpēm, jo tas viegli pārvietojas pa sniegu. Turklāt ķepas vienmēr paliek siltas, arī ausis ziemā paliek siltas, pateicoties pūkainajam apmatojumam.
Raksturs
Meinkūni ir maigi, labsirdīgi giganti un tos mēdz saukt par maigajiem milžiem. Mežonīgs izskats un pārsteidzoši maigs raksturs. Tie ir inteliģenti un tos var viegli apmācīt. Meinkūns ir ļoti uzticīgs savai ģimenei un neuzticas svešiniekiem. Tas labi sadzīvo ar suņiem, citiem kaķiem un bērniem. Meinkūnam patīk spēlēties un to darīt visu savu mūžu, to ļoti fascinē ūdens. Šī šķirne ir ļoti runātīga un mēdz sarunāties ar saviem saimniekiem. Viņu balss atšķiras no citu kaķu balsīm. Meinkūni neņaud, bet maigi, iespaidīgi vibrē.
Kopšana un slimības
Meinkūnu īpašnieki uzskata tos par ideāliem mājdzīvniekiem. Lai arī meinkūnam ir kupls, pusgarspalvainais kažoks, tas nav jākopj bieži, jo meinkūnam ir maza pavilna. Kopumā meinkūniem ir lieliska veselībai, tomēr reizēm tos apdraud dažas iedzimtas slimības. Viena no tām ir iedzimtas patoloģijas sirds slimība — hipertrofiskā kardiomiopātija. Lielāks risks saslimt ar šo slimību ir runčiem. Hipertrofiskā kardiomiopātija izpaužas kā progresējoša slimība visbiežāk vidēja vecuma kaķiem. Tā noved pie sirds mazspējas, pakaļkāju paralīzes un pēkšņas nāves. Otra iedzimta slimība, kas var būt meinkūniem un kas parādās jau kaķēnu vecumā, ir muguras muskuļu atrofija, kas raksturojas ar neironu zudumu skeleta muskulatūrā. Simptomi parādās 3-4 mēnešu vecumā. Arī gūžu displāziju var novērot meinkūniem, lai gan šī slimība sastopama daudz retāk kā suņiem. Pēdējā iedzimtā slimība, kas var būt meinkūniem, ir policikliskā nieru slimība, kas noved pie nieru mazspējas un kuru nevar ārstēt.
Vitālijs Karamnovs
Vitālijs Karamnovs (ru; dzimis Maskavā, Krievijā) ir krievu hokejists, spēlē centra uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2015) pārstāv Krievijas Augstākā hokeja līgas klubu Angarskas "Yermak".
Makintoša rags
Makintoša rags ir zemesrags Antarktīdā, Kempa pussalas galējais ziemeļu punkts pie ieejas Meisona līcī. Nosacīti atdala Pālmera Zemes Bleka krastu ziemeļos no Lesitera krasta dienvidos. Tiek uzskatīts par Larsena šelfa ledāja galējo dienvidu robežu. Zemesragu pirmie, iespējams, atklāja ASV Antarktikas dienesta ekspedīcijas dalībnieki, kas nofotografēja daļu Kempa pussalas 1940. gada decembrī. Zemesragu pirmā uzmērīja Finna Ronnes ekspedīcija 1947. gadā. Nosaukts par godu britu jūras biologam un okeanogrāfam, Nacionālā Okeanogrāfijas institūta direktora vietniekam Neilam Makintošam (Neil Alison Mackintosh).
Vitālijs Karamnovs
Spēlētāja karjera
2010.—2011. gada sezonā pārstāvēja KHL klubu Rīgas "Dinamo" un tā fārmklubu HK "Rīga", kas spēlē JHL. Bijis Krievijas U-18 hokeja izlases dalībnieks, ar kuru 2007. gada Pasaules U-18 čempionātā izcīnīja zelta medaļu.
2011.—12. gada sezonu aizvadot VHL kluba Sanktpēterburgas VMF sastāvā, nākamajā vasarā hokejists pievienojās KHL vienībai Prāgas "Lev".
Apdziru dzimta
Apdziru dzimtas augi ietilpst staipekņu nodalījumā (Lycopodiophyta), kas evolucionāri ir viens no vecākajiem un primitīvākajiem augu valstī (Plantae), kā arī apdziru dzimta ir viena no divām staipekņu kārtas (Lycopodiales) dzimtām. Apdziru dzimtā ir apmēram 400 sugas, ko iedala 3 ģintīs. Latvijā aug tikai 1 apdziru dzimtas suga — apdzira (Huperzia selago).
Apdziru dzimtas augi ir daudzgadīgi, tumšzaļi, retāk dzeltenzaļi lakstaugi. Vecākās klasifikācijās apdziru dzimtas augi ir sistematizēti kā staipekņu dzimtas (Lycopodiaceae) augi, tomēr pēdējos gados tie ir izdalīti patstāvīgā apdziru dzimtā. Apdziras no staipekņiem atšķiras ar to, ka tām ir pacili stumbri, nevis guloši kā staipekņiem, un to sporangiji attīstās lapiņu žāklēs nevis norobežotās sporangiju kopās, vālītēs kā staipekņu dzimtas augiem. Apdziru ģints (Huperzia) un pundurstaipekņu ģints (Phylloglossum) apdziras aug uz zemes, toties tropu apdziras pamatā ir epifīti augi, kuri aug un balstās uz citu augu stumbriem un zariem.
Upītis
Upītis (sieviešu dzimtē Upīte) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Autoceļš P14
P14 autoceļš Umurga—Cēsis—Līvi ir reģionālais Latvijas autoceļš, kas savieno Umurgu Limbažu novadā ar Stalbi pie autoceļa A3 un tālāk ar Cēsīm. Autoceļa kopgarums ir 42,7 km un tas visā maršrutā klāts ar asfaltbetona segumu. Autoceļš šķērso Limbažu un Cēsu novadus.
Kārlis Goppers
Kārlis Goppers ( — ) bija Latvijas Bruņoto spēku ģenerālis. Latviešu strēlnieku virsnieks, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris. Vienīgais Latvijas Skautu prezidents.
Jaunība un pirmās dienesta gaitas
Dzimis Plāņu pagasta Maskatos zemnieka Jāņa Goppera un viņa sievas Marijas, dzimušas Mežules, ģimenē. Mācījās Trikātas draudzes skolā. 1893. gadā kā savvaļnieks iestājās Krievijas impērijas armijas dienestā Pleskavas kadetu korpusā, tad Kauņas cietokšņa bataljonā. 1894. gadā iestājās Viļņas junkurskolā, kuru viņš pabeidza 1896. gada jūlijā. Pēc tam pārcelts uz 97. Vidzemes kājnieku pulku, kurš bija dislocēts Daugavpilī, bet pēc tam, no 1896. gada, pārcelts uz 189. Belgorajas kājnieku pulku (paaugstināts par podporučiku). Kopš 1900. gada poručiks, bet no 1904. gada štābskapitāna pakāpē. No 1905. gada dienēja 183. Pultuskas kājnieku pulkā. 1912. gadā paaugstināts par kapteini.
Pirmais pasaules karš
Piedalījies Pirmajā pasaules karā. No 1914. gada cīnījies frontē pret Austroungārijas spēkiem. Piedalījās kaujās pie Holmas (Sanajas upes rajonā), uzbrukumā Krakovai, kā arī citās kaujās. 1916. gada jūnijā triecienā pie Baranovičiem pārrāva četrkārtīgu pretinieka nocietinājumu līniju. 1915. gadā paaugstināts par apakšpulkvedi, bet 1915. gada martā par pulkvedi. 1916. gada maijā iecelts par Latviešu strēlnieku rezerves bataljona komandieri. Šajā amatā stājās 1916. gada augustā, kad bija izārstējis ievainojumu. Decembrī tika iecelts par 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulka komandieri. No 1917. gada bija 1. latviešu strēlnieku brigādes komandieris. Par vācu frontes pārraušanu Ziemassvētku kaujās tika apbalvots ar III šķiras Sv. Jura ordeni. Kopā Pirmajā pasaules karā šo apbalvojumu ieguva 53 cilvēki, bet Goppers starp viņiem bija vienīgais latvietis. Oktobrī netika paaugstināts par ģenerālmajoru sakarā ar Oktobra revolūciju.
Latvijas armijā
1919. gada novembra sākumā Vladivostokā ieskaitīts Imantas pulkā kā pulkvedis. Nākamā gada jūnijā kopā ar pulku atgriezies Latvijā. 1920. gada 5. jūnijā tika iecelts par Apsardzības ministrijas (vēlākā Kara ministrija) Padomes locekli. 1920. gada augustā tika paaugstināts par ģenerāli (skaitot no 1917. gada 13. augusta). Oktobrī apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni (III šķiras). Kopš 1924. gada komandēja 2. Vidzemes kājnieku divīziju un reizē izpildīja Rīgas garnizona priekšnieka pienākumus. 1927. gada 25. februārī apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni (II šķiras). 1930. gadā pabeidza Kara akadēmiskos 8 mēnešu kursus. 1934. gada aprīlī tika atvaļināts no dienesta, jo bija sasniedzis maksimālo dienesta vecumu.
Latvijas Skautu centrālā organizācija
Pēc 1. pasaules kara beigām tieši Kārlis Goppers bija viens no tiem cilvēkiem, kas ziedojuši milzum daudz laika un darba, lai Latvijas Skautu kustība ar patiesu lepnumu varētu skatīties uz savas organizācijas darbību.
K.Goppers par skautismu bija sācis interesēties jau pirms kara un apmācījis savas rotas kareivjus izlūkošanā pēc BP paraugiem. K. Goppers ir teicis: “Skauts gan nav kara izlūks, bet miera izlūks; dzīves izlūks, kas prot atrast sev pareizo dzīves ceļu un tādu rādīt arī citiem”. Viņa runas vienmēr bija nopietnu pārdomu pārbagātas, kurās klausījās aizturētu elpu, un ikviena šāda uzruna modināja arvien lielāku un lielāku cieņu pret sirmo ģenerāli.
Skautu saime bija pamatoti lepna, kad 1921. gada 23. maijā ģenerāli Kārli Gopperu pirmajā Latvijas Skautu centrālās organizācijas biedru pilnsapulcē ievēlēja par Centrālās pārvaldes priekšnieku. Šajā amatā viņš palika līdz mūža galam, un Kārlis Goppers ir vienīgais, kas bija šīs organizācijas virsvadoņa amatā.
Pateicoties K. Goppera izcilās personības popularitātei un ļoti aktīvai skautisma idejas daudzināšanai latviešu sabiedrībā, kā arī rakstiem presē skautu kustība no dažiem zēnu pulciņiem, par kuriem neviens neko īsti nezināja, bija pārvērtusies par visā valstī labi atpazīstamu, ļoti populāru un visas sabiedrības un valdības atzītu jaunatnes organizāciju, kurā dalībnieku skaits iesniedzās jau tūkstošos.
Ģenerālis ļoti interesējās par visiem skautu kustības un organizācijas jautājumiem, apmeklēja skautu sarīkojumus, piedalījās ar uzrunām vadītāju un skautu sanāksmēs un rakstīja rakstus skautu žurnālos, priekšvārdus skautu grāmatām un pats rakstīja grāmatas par skautiem. Viņa tiešā vadībā organizācijas vadības sēdes notika gandrīz divdesmit gadus.
Par ieguldījumu latviešu skautisma attīstībā 1939.gadā K. Goppers saņēmis Sudraba Vilka ordeni no paša skautisma dibinātāja R. Beiden – Paula.
Sevišķi aktīvu darbību skautu gaitās K. Goppers varēja parādīt pēc pensionēšanās no armijas, bet to pārtrauca sarkanarmijas iebrukums 1940. gada vasarā. Latvijas Skautu organizāciju likvidēja kā pastāvošajai iekārtai nelabvēlīgu. Lieki pieminēt, ka Latvijas okupācija nozīmēja ģenerālim K. Gopperam visnopietnākos draudus – Latvijas brīvības un pretkomunistisko cīņu dēļ K. Gopperam bija skaidra nojauta, kas ar viņu notiks.
Pēc Latvijas Skautu centrālās organizācijas slēgšanas viņš vadītājiem teicis: ”Es esmu pavisam mierīgs, esiet tādi arī jūs, droši vien man būs jāpazūd, varbūt arī vienam otram no jums, taču pāri paliks vēl citi – mūsu audzēkņi un tie iesākto darbu turpinās mūsu dzimtenes un tautas labā”.
1990. gadā, apvienojoties Latvijas skautu un gaidu kustībām, tika izveidota Latvijas Skautu un gaidu centrālā organizācija – LSGCO.
Krimināllieta
Pēc Latvijas okupācijas un inkorporācijas PSRS sastāvā 1940. gada septembrī tika arestēts. Apsūdzība sākotnēji izvirzīta pēc KPFSR Kriminālkodeksa 58-13 panta, arests pamatots ar KK 146. pantu. Cietumā apsūdzētais ievietots 1. oktobrī. Goppera Kārļa Jāņa dēla krimināllieta atrodas VVA fondā Nr1986 (LPSR VDK par sevišķi bīstamiem pretvalstiskiem noziegumiem apsūdzēto personu krimināllietas), lietas Nr7516, kopā 83 lapas. Izmeklētāja (leitn. Gruševojs) 17. septembra ziņojumā/lēmumā par aresta nepieciešamību (20. septembrī to apstiprinājis LPSR Iekšlietu tautas komisārs) minēti divi Goppera pretvalstisko darbību apliecinoši fakti: Goppera paraksts, ka ar lēmumu iepazinies, liecina, ka viņš arestēts jau 15. septembrī, savukārt aresta orderis (bez prokurora sankcijas) izsniegts 20. septembrī.
Piemiņa
1991. gada 12. jūnijā Ulbrokas mežā ģenerāļu K. Goppera un K. Praula un citu NKVD apcietināto cilvēku nošaušanas vietā izveidoja piemiņas vietu "Krievijas impērisma upuriem 1941".
Sārnates apmetne
Sārnates apmetne ir viena no vislabāk izpētītajām ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras apmetnēm Latvijā, kas dod priekšstatu par cilvēku dzīves apstākļiem vidējā neolīta periodā (3400.—2300. gads p.m.ē.) un par tā laika vides apstākļiem — klimatu, ainavām, augu un dzīvnieku pasauli. Pateicoties purvainajai augsnei, aizvēsturisko mītņu paliekas labi saglabājušās, jo tieši šādos apstākļos koksne un no tās veidotie priekšmeti dabiski iekonservējušies.
Atrašanās vieta
Sārnates apmetne atrodas kūdras purvā Baltijas jūras (tajā laikā Litorīnas jūras) piekrastē Ventspils novada Užavas pagastā.
Izstāde
2008. gadā Latvijas Dabas muzejā tika izveidota izstāde „Daba un cilvēks Sārnatē: akmens laikmets Rietumkurzemē” un notika starpnozaru konference „Daba un cilvēks Sārnatē”.
Sarnātes elks
Latvijas Nacionālā vēstures muzeja kolekcijā glabājas 1950. gados atrastais Sārnates koka elks, kas datēts ar 3600.—3000. gadu p.m.ē. Tas ir koka stabs, kura augšdaļā izcirsta cilvēka seja. 2016. gada septembrī Rīgas Tehniskās universitātes Dizaina fabrikas vadītājs Guntis Kuļikovskis un vecākais eksperts Gundars Miezītis veica tā 3D skenēšanu.
Krokodils Gena
50 gadus vecais Gena strādā zoodārzā par krokodilu. Viņš spēlē mutes harmonikas un viņam patīk dziedāt. Viņa plašāk zināmās dziesmas ir Пусть бегут неуклюже… un Голубой вагон ("Zilais vilciena vagons").
Genas draugs ir Pekausis, galvenais leļļu filmas varonis.
Mārtiņš Freimanis
Mārtiņš Freimanis (dzimis Liepājā, miris  Rīgā) bija latviešu mūziķis, grupas "Tumsa" vokālists, arī komponists, aktieris, dzejnieks un televīzijas raidījumu vadītājs. Sadarbojies ar vairākiem Latvijā pazīstamiem māksliniekiem, tai skaitā Lauri Reiniku, "Putnu balle", PeR, Kristīnu Zaharovu. Viņa dziesmas vairākkārt ir kvalificējušās Eirovīzijas nacionālajai atlasei.
Bērnība un jaunība
Bērnību pavadījis Aizputē, kur beidzis vidusskolu. Pēc tam studēja angļu filoloģiju Liepājas Pedagoģijas akadēmijā, tomēr to nepabeidza.
Darbība grupā "Tumsa"
1994. gada nogalē Mārtiņš Freimanis kļuva par grupas "Tumsa" solistu, aizvietojot Fēliksu Ķiģeli. Kopā ar grupu ir iznākuši 6 albumi. 21. gadsimta sākumā, kad grupa jau bija nostabilizējusies Latvijas mūzikā, Mārtiņš Freimanis sāka komponēt dziesmas un rakstīt dziesmu tekstus arī citiem izpildītājiem. 2002. gadā viņš uzsāka sadarbību ar Lauri Reiniku, kad Mārtiņš Freimanis sarakstīja vārdus viņa komponētajām un izpildītajām dziesmām latviešu valodā.
Dalība Eirovīzijas dziesmu konkursā
2003. gadā Mārtiņš Freimanis kopā ar Lauri Reiniku un Yanu Kay izveidoja grupu F.L.Y., kas ar dziesmu Hello From Mars uzvarēja Latvijas Eirovīzijas nacionālajā atlasē. Lielajā finālkoncertā, kas norisinājās Rīgā, grupa ieguva 24. vietu. 2004. gadā viņš iesāka sadarbību ar grupu "Putnu Balle", komponējot viņu dziesmas. 2005. gada Eirovīzijā ar Mārtiņa Freimaņa dziesmu The War Is Not Over piedalījās "Putnu Balles" dalībnieki Valters & Kaža, kas konkursā ieguva 5. vietu. Šo dziesmu Dānijas grupa "Michael Learns to Rock" iekļāva septītajā studijas albumā Eternity.
Aktiera karjera
Kā aktieris M. Freimanis uzmanību izpelnījās titullomā Liepājas teātra izrādē "Kaupēn, mans mīļais". 2005. gadā M. Freimanis piedalījās Arvīda Krieva kinofilmā "Man patīk, ka meitene skumst". debitēja Latvijas Televīzijas seriālā "Neprāta cena", piedalījies arī seriāla turpinājumā TV3 "UgunsGrēks". Piedalījies 2011. gadā iznākušajā dokumentālajā filmā "Kaupēns".
M. Freimaņa nozīmīgāko kinolomu skatītāji ieraudzīja jau pēc viņa nāves 2011. gada iznākušajā A. Krieva filmā "Dancis pa trim", kur M. Freimanis spēlēja divas galvenās lomas — Otrā pasaules kara vācu virsnieku Ginteru Hartvigu un mūsdienu jaunieti Ati.
Citi sasniegumi
2004. gadā klajā nāca Mārtiņa Freimaņa dzejas krājums "Zālīte truša dvēselei", kurā līdzās dzejoļiem atradās arī viņa dziesmu teksti. 2007. gadā kopā ar ierakstu kompānijas "Mikrofona Ieraksti" vadītāju Elitu Mīlgrāvi piedalījās šovā "Dziedi ar zvaigzni". 2010. gada rudenī bija TV3 šova "Dziedi ar zvaigzni. Milžu cīņas" žūrijas loceklis.
Latvijas Jaunatnes padome
Latvijas Jaunatnes padome (LJP) ir 1992. gadā dibināta jaunatnes nevalstisko organizāciju (NVO) un organizāciju, kas strādā ar jauniešiem vecumā līdz 30 gadiem, apvienība.
LJP misija ir radīt tādu vidi Latvijā, kurā jauniešiem ir kvalitatīvi dzīves apstākļi, lai bērnu un jauniešu organizācijas varētu sasniegt savus mērķus.
LJP mērķi ir:
Latvijas Jaunatnes padome darbojas Latvijas pilsoniskajā aliansē, atbalstot pilsoniskās sabiedrības attīstību Latvijā, un Eiropas Jaunatnes forumā, pārstāvot jauniešu intereses starptautiskā mērogā.
Tieši pēc LJP iniciatīvas un vairāku gadu darba 2008. gadā Saeima apstiprināja likumu “Jaunatnes likums”.
Pēc LJP iniciatīvas 2016. gadā izveidots konkurss “Latvijas jauniešu galvaspilsēta”, to organizē Izglītības un zinātnes ministrija, tā mērķis ir popularizēt darbu ar jaunatni pašvaldību vidū, veicināt pašvaldību sadarbību un pieredzes apmaiņu jaunatnes jomā, kā arī paaugstināt darbā ar jaunatni iesaistīto personu un jaunatnes organizāciju prestižu.
LJP ir šobrīd vienīgā organizāciju apvienība Latvijā, kas pārstāv dažādu jaunatnes organizāciju viedokli un intereses, aicina un atbalsta jauniešu līdzdalību politiskajos un sabiedriskajos procesos, uzrauga jaunatnes politikas ieviešanu Latvijā, ir galvenais sadarbības partneris valsts un starptautiskām institūcijām jaunatnes politikas jomā.
Dalīborganizācijas
2021. gadā LJP apvieno 29 dalīborganizācijas ar vairāk kā 10 000 biedriem.
Par LJP Biedru var kļūt jebkura Latvijas Republikas (LR) likumdošanā noteiktā kartībā reģistrēta biedrība vai nodibinājums, kas atzīst LJP mērķus un apņemas ievērot LJP Statūtus. Arī reģistrētu organizāciju atsevišķa struktūrvienība (nodaļa, grupa, klubs, utt.) var kļūt par LJP dalīborganizāciju.
Aktuālais LJP biedru saraksts pieejams LJP mājaslapā sadaļā "Dalīborganizācijas".
2009. gada Lielvārdes novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Lielvārdes novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Lielvārdes novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 7 kandidātu saraksti, kas veidoti no 100 kandidātiem. Lielvārdes novadā vēlēšanas notika 5 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Pilsoniskā savienība (40,73%), bet kopā novada domē iekļuva 4 no 7 sarakstiem. Lielvārdes novada domes vēlēšanās piedalījās 4 527 vēlētāji jeb 53,78% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 4 449, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 4 369 vēlētāji.
Latvijas Jaunatnes padome
Nesenie projekti
2020. gadā:
"LJP darbības nodrošināšana 2019-2020" - nodrošināt LJP darbību un pārstāvēt jauniešu un jaunatnes organizāciju intereses.
"LJP 3.0" mērķis ir organizēt aktivitātes jaunatnes NVO nozīmes stiprināšanai Latvijas sabiedrībā, sadarbībā Islande, Lihtenšteina un Norvēģija, izmantojot EEZ un Norvēģijas finanšu instrumentus programmas "Aktīvo iedzīvotāju fonds" ietvaros.
2019. gadā:
2017. gadā:
"Strukturētā dialoga īstenošana Latvijā 2017-2018" - veicināt strukturētā dialoga nacionālās darba grupas darbību, veicināt jauniešu izpratni par strukturēto dialogu un sekmēt jauniešu līdzdalību.
"Interešu aizstāvība jaunatnes politikas jomā" - īstenot interešu aizstāvības darbību jaunatnes politikas jomā, sekmējot pilsoniskas sabiedrības attīstību Latvijā un veicinot NVO interešu aizstāvības darbības neatkarību no publiskās pārvaldes nozares pārraugošās ministrijas ietekmes.
2015. gadā:
"Strukturētā dialoga īstenošana Nīderlandes, Slovākijas un Maltas prezidentūras Eiropas Savienības padomē" īstenošana - veicināt strukturētā dialoga aktivitātes Latvijā.
"LJP 2.0" - nodrošinot LJP darbību un jaunatnes NVO un jauniešu līdzdalību jaunatnes politikas ieviešanā Latvijā.
"Strukturētā dialoga koordinēšanu Itālijas - Latvijas - Luksemburgas prezidentūras Eiropas Savienības Padomē ietvaros" - strukturētā dialoga popularizēšana un jauniešu līdzdalības veicināšanai.
“Strukturētā dialoga nacionālā darba grupa – jaunatne” - veicināt strukturētā dialoga nacionālās darba grupas darbību un jauniešu izpratni par jauniešu un lēmumpieņēmēju (ierēdņu, deputātu, politiķu) dialogu.
Platlapu dzeguzene
Platlapu dzeguzene (Epipactis helleborine) ir orhideju dzimtas suga. Latvijā tā ir diezgan bieži sastopama.
Apraksts
Daudzgadīgs, diezgan liels (30-100 cm) lakstaugs. Stublājs stāvs ar skaujošām, olveidīgām lapām. Ziedu daudz (20-150), tie sakārtoti diezgan blīvā ķekarā stublāja galotnē. Jaunā ziedkopa ar pumpuriem noliekusies. Pieziedlapas zaļas, lancetiskas. Ārējās apziedņa lapas zaļganas, iekšējās bāli zaļas ar violetu nokrāsu. Lūpa ar šķērsenisku iežmaugu, pamata daļa sarkana. Latvijā zied no jūnija otrās puses līdz augustam.
Izplatība
Aug Eiropā, Ziemeļāfrikā un Āzijā līdz Himalajiem.
Biotopi
Aug nelielās grupās krūmājos, mežmalās, skrajos lapkoku un jauktos mežos.
Tu-154
Tu-154 ir trīs dzinēju reaktīva PSRS ražota pasažieru un transporta lidmašīna, kas paredzēta vidēja tāluma reisiem.
SIMM
SIMM (en — 'vienas rindas atmiņas modulis') — brīvpiekļuves atmiņas moduļu veids IBM personālajos datoros. Atmiņas mikroshēmas izvietotas uz plates, kuru iesprauž spraudnī uz mātesplates. Atšķirībā no DIMM, SIM moduļiem kontakti ir savienoti abās pusēs. Mūsdienās šos moduļus gandrīz vairs neizmanto.
Tu-154
Vēsture
Tu-154 izveidoja, lai nomainītu tajā laikā novecojušo lidmašīnu Tu-104. Pirmais Tu-154 prototipa lidojums notika 1968. gada 3. oktobrī. No 1968. līdz 2006. gadam saražoja 935 lidmašīnas. Vēlāk ražošana notika mazos apmēros rūpnīcā "Aviakor", kurā bija paredzēta vēl piecu lidmašīnu Tu-154M izgatavošana.
SIMM
Sākotnējos IBM personālo datoru modeļos (IBC PC XT) brīvpiekļuves atmiņas mikroshēmas tika izvietotas tieši uz mātesplates. Sakarā ar atmiņas apjoma palielināšanu (līdz ar to palielinājās uz pamatplates aizņemamā vieta) radās ideja šīs mikroshēmas izvietot uz atsevišķas plates (vai vairākām).
Fernando Gonsaless
Fernando Francisko Gonsaless Kufardi (, dzimis 1980. gada 29. jūlijā, Santjago, Čīlē) ir bijušais čīliešu tenisists.
Tu-154
Vēsture
Pēc tam Tu-154 vietā aviokompānijas iepirka Airbus un Boeing lidmašīnas.
SIMM
Pirmie SIMM moduļi parādījās 1980. gados PS/2 modelī. Tie bija ar 30 kontaktiem, 8 bitu datu kopne.
Fernando Gonsaless
Viņš ir izcīnījis visa kaluma Olimpisko spēļu medaļas. 2004. gada Olimpiskajās spēlēs viņš, kopā ar savu tautieti Nikolasu Masū, izcīnīja zelta medaļu dubultspēlēs, bet vienspēlēs izcīnīja bronzas medaļu. 2008. gada Olimpiskajās spēlēs viņš izcīnīja sudraba medaļu vienspēlēs, finālā piekāpjoties vienīgi spānim Rafaelam Nadalam. 2007. gadā Fernando sasniedza arī Austrālijas atklātā čempionāta finālu, kur piedzīvoja zaudējumu Rodžeram Federeram. Četras reizes viņš ir sasniedzis Grand Slam turnīru ceturtdaļfinālus.
Beidza karjeru 2012. gadā.
SIMM
Pēc atmiņas apjoma tika izlaisti šādi standartmodeļi:
30 kontaktu SIMM: 256 KB, 1 MB, 4 MB, 16 MB
72-pin SIMM: 1 MB, 2 MB, 4 MB, 8 MB, 16 MB, 32 MB, 64 MB, 128 MB
SIMM lietotas DRAM tehnoloģijas EDO un FPM.