cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ģeogrāfiskā informācijas sistēma
Dati
Taču papildus telpiskajiem un atribūtu datiem, tikpat nozīmīgi ir arī metadati, ĢIS datu kopu dokumentācija. Metadatus vienkāršoti varētu dēvēt „dati par datiem”, tie apraksta dažādus datu aspektus, piemēram, identifikāciju (kurš ir izveidojis datu kopu, kāds ir datu kopas nosaukums, cik aktuāli ir dati u.tml.), datu kvalitāti (cik dati ir kvalitatīvi, vai dati ir pilnīgi u.tml.), ģeogrāfisko norādi un sakārtošanas informāciju (kā dati ir saistīti ar reālo pasauli (koordinātu sistēma), kā dati ir sakārtoti (datu modeļi, topoloģija)), entītiju un atribūtu informāciju (kāda ģeogrāfiskā informācija ir iekļauta (ceļi, cauruļvadu tīkli), kā informācija ir kodēta u.tml.), izplatību (kādi datu formāti ir pieejami, kādas ir datu izmaksas u.tml.). Novērtējot metadatus, lietotājs var noteikt, vai dati attaisno tā vajadzības.
Ģeogrāfiskos datus un ar tiem saistītos atribūtu datus parasti ievāc paši ĢIS lietotāji vai iegādājas no datu izplatītājiem, piemēram, nopērkot jau izveidotu digitālo karti.
Cilvēki
ĢIS lietotāju loks ir sākot no tehniskajiem speciālistiem, kas projektē un uztur sistēmu līdz tiem, kuri ĢIS izmanto savu ikdienas darba pienākumu pildīšanai.
Sistēmas pamatlietotāji visbiežāk ir cilvēki, kuri ir labi apmācīti darbam ar ĢIS. Necipardatu pārveidošana cipardatos, kļūdu pārbaude, rediģēšana, jēldatu analīze un vaicājumu risinājuma galējā izvade ir galvenie sistēmas lietotāja uzdevumi. Šīs grupas darbinieki ir visvieglāk aizvietojami.
Trinitijas koledža (Dublina)
Trinitijas koledža ir universitāte, kuru 1592. gadā dibināja karaliene Elizabete I. Trinitija un Dublinas universitāte ir vecākās un prestižākās universitātes Īrijā. Trinitija atrodas Dublinas centrā, netālu no Īrijas parlamenta ēkas (tagad pazīstama kā Īrijas Banka). Skolas teritorija aizņem 190 000 m², tajā atrodas daudz vecu un jaunu ēku.
Ģeogrāfiskā informācijas sistēma
Cilvēki
ĢIS piegādātāji ir atbildīgi par programmatūras atbalstu un nodrošināšanu ar atjauninājumiem. Dažkārt piegādātāji sadarbojas ar datortehnikas izstrādātāju uzņēmumiem, lai nodrošinātu saistītus programmatūras un datortehnikas komplektus. Ir gadījumi, ka ĢIS piegādātāji uzņemas arī sistēmas lietotāju apmācību.
Lietojumprogrammu izstrādātāji ir apmācīti programmētāji, kas izveido lietotājam draudzīgu saskarni vienkāršākai uzdevumu izpildei. Galvenokārt saskarnes tiek programmētas makrovalodā. Kādreiz lietojumprogrammu izstrādātāji lielākoties bija iekšējais personāls, kam bija ilgu gadu pieredze darbā ar ĢIS programmatūru. Taču pašlaik ir tendence veidoties mazām konsultantfirmām, kas nodarbojas ar lietojumprogrammu projektēšanu klientiem.
ĢIS sistēmas analītiķi ir cilvēku grupa, kas pēta biznesa problēmas un vajadzības, lai noteiktu, kā ar informācijas tehnoloģiju palīdzību šīs problēmas varētu atrisināt un tādējādi veicinātu uzņēmējdarbību. Visbiežāk sistēmas analītiķi ir profesionāļu komandā, kura ir atbildīga par sistēmas mērķu noteikšanu, sistēmas uzlabošanu un nodrošina veiksmīgu sistēmas integrāciju uzņēmuma struktūrā.
Dublinas pils
Dublinas pils (ga) ir galvenais Īrijas valdības komplekss, bijušais Lielbritānijas un Ziemeļīrijas apvienotās karalistes nocietinājums Īrijā līdz 1922. gadam. Dublinas pils atrodas Dublinas centrā netālu no Īrijas parlamenta ēkas.
Slovākijas pilsētu uzskaitījums
Slovākijas pilsētās dzīvo 58,34% no visiem valsts iedzīvotājiem. Slovākijas pilsētas var iedalīt šādās kategorijās:
Ķīnas Grand Prix
Ķīnas Grand Prix (ķīniešu: 中国大奖赛; piņjiņs: Zhōngguó Dàjiǎngsài) ir ikgadēja Pirmās formulas Grand Prix izcīņa, kas notiek Ķīnā.
Ķīnas Grand Prix izcīņa pirmo reizi norisinājās. gadā un kopš tā laika regulāri tiek rīkota Šanhajas starptautiskajā trasē Šanhajā. Pašreizējās līgumsaistības ar Šanhajas trases vadību beidzas. gada beigās.
Pagaidām sekmīgākais braucējs Ķīnas Grand Prix izcīņās ir britu pilots Luiss Hamiltons, kurš šeit ir uzvarējis veselas 4 reizes. Turpretim komandu kopvērtējumā visvairāk uzvaru šeit ir izdevies izcīnīt Ferrari un Mercedes vienībām, kurām abām kopumā šeit ir pa 4 uzvarām.
Pašreizējais Ķīnas Grand Prix uzvarētājs ir vācu pilots Niko Rosbergs, kurš šeit uzvarēja 2016. gadā. Savukārt komandu konkurencē pašreizējie un aizstāvošie uzvarētāji ir Mercedes vienība, kas šeit ir triumfējusi jau pēdējos trīs gadus pēc kārtas (2014, 2015, 2016). Tiek paredzēts, ka 2017. gada Ķīnas Grand Prix izcīņa norisināsies 9. aprīlī un kalpos par sezonas 2. posmu.
Saraksts
Minēti tikai uzvarētāji tajos Grand Prix, kas aizvadīti F1 sezonu ietvaros.
Elīna Babkina
Elīna Babkina (arī Elīna Dikeulaka, dzimusi Rīgā) ir bijusī Latvijas basketboliste, spēlēja saspēles vadītājas pozīcijā, ilggadēja Latvijas sieviešu basketbola izlases dalībniece. Pēdējais profsionālais klubs, kuru E. Babkina pārstāvēja 2023. gadā bija Izraēlas komanda Ramlas "Eliztur", ar kuru spēlētāja kļuva par šīs valsts čempioni.
Kopā ar Latvijas sieviešu izlasi ir izcīnījusi dalītu 9.—12. vietu 2008. gada Pekinas olimpiskajās spēlēs, 8. vietu 2011. gada Eiropas čempionātā un dalītu 13.—16. vietu 2013. gada Eiropas čempionātā Francijā. Savukārt ar U-20 izlasi izcīnījusi bronzas medaļas 2005. un 2009. gada Eiropas U-20 čempionātos. Latvijas izlases sastāvā E. Babkina ir aizvadījusi 124 spēles, kurās guvusi 1236 punktus.
2023. gada aprīlī E. Babkina paziņoja par profesionālā basketbola karjeras beigām.
Karjeras sākums
E. Babkina karjeru uzsāka VEF basketbola skolā pie treneres Anitas Jandāles, te viņa trenējās kopā ar gadu vecākiem zēniem. Taču sieviešu basketbolā viņa sāka trenēties pie Lilitas Bergvaldes Rīdzenes sporta skolā.
Vēlāk viņa pārgāja uz otru Latvijas profesionālo sieviešu basketbola klubu SK "Cēsis". Kopā ar klubu 2008.—2009. gada sezonā izcīnīja zelta medaļas Latvijas Sieviešu basketbola līgā, finālā uzvarot Rīgas TTT, kā arī tika izcīnīta sudraba medaļa Baltijas Sieviešu basketbola līgā. Vēl komanda piedalījās FIBA Eiropas kausā, kur tika līdz sešpadsmitdaļfinālam. E. Babkina Eirokausā vidēji spēlē guva 9,2 punktus.
Karjera ārzemju klubos
2009.—2010. gada sezonu E. Babkina aizvadīja Francijas augstākās līgas klubā Šaleleso "Basket", kurā iepriekš bija spēlējusi Evija Āzace. Regulārajā sezonā tika ieņemta 8. vieta, tādējādi klubs kvalificējās izaicinājuma kārtas turnīram (cīņa par 5.—12. vietu). Izslēgšanas spēļu izaicinājuma kārtā klubs kvalificējās pusfinālam. Šajā sezonā klubs nepiedalījās kādā no Eiropas klubu turnīriem.
2010. gada maijā viņa parakstīja līgumu ar Polijas līgas klubu Gdiņas "Lotos". 2010.—2011. gada sezonas otrajā pusē par kluba galveno treneri strādāja tobrīdējais Latvijas sieviešu izlases galvenais treneris Jorgis Dikeulaks. 2011. gada martā E. Babkinas pārstāvētais klubs "Lotos" izcīnīja Polijas kausu, kā arī viņa tika atzīta par turnīra vērtīgāko spēlētāju. piedalījās Eirolīgas Zvaigžņu spēlē, tajā viņa neguva punktus, savāca vienu atlēkušo bumbu un atdeva vienu rezultatīvu piespēli. E. Babkina kļuva par otru latviešu basketbolisti, kura piedalījusies Eirolīgas Visu zvaigžņu spēlē pēc Anetes Jēkabsones-Žogotas (viņa piedalījās 2008. un 2010. gada Visu zvaigžņu spēlēs). Polijas čempionātā viņas pārstāvētais Gdiņas "Lotos" ieguva 4. vietu. Vēl klubs startēja FIBA Eirolīgā. Tajā E. Babkina vidēji spēlē guva 13,2 punktus, atdeva 4 rezultatīvas piespēles un savāca 3,2 atlēkušās bumbas.
Losandželosas "Sparks" E. Dikeulaku izraudzījās WNBA drafta trešajā kārtā ar kopējo 29. kārtas numuru, tādējādi viņa kļuva par trešo WNBA draftēto latviešu spēlētāju pēc Ievas Kubliņas un Zanes Tamanes, kā arī pirmo draftēto latviešu basketbolisti, kas nav spēlējusi ASV koledžu basketbolā (NCAA).
2011. gada maijā E. Babkina parakstīja līgumu ar Turcijas līgas klubu Stambulas "Fenerbahçe". 2011.—2012. gada sezonā klubā spēlē arī Zane Tamane un trenē J. Dikeulaks, kas parakstīja līgumus ar klubu 2011. gada maijā — jūnijā. 2011. gada novembra vidū E. Babkina guva labās kājas ceļgala savainojumu, viņai tika veikta meniska operācija. 2012. gada aprīlī izcīnījusi 4. vietu FIBA Eirolīgā. Tāpat 2011.—2012. gada Turcijas čempionāta finālā viņa "Fenerbahçe" sastāvā uzvarēja "Galatasaray" ar 3—1.
2012. gada vasarā viņa pievienojās Rumānijas klubam Satumares "CSM Târgovişte". Klubs startēja Eirolīgā un Rumānijas čempionātā. Eirolīgā viņa aizvadīja astoņas spēles, kurās vidēji spēlē guva 10,1 punktu un izdarīja 3,9 rezultatīvas piespēles, esot viena no komandas līderēm šajā turnīrā. Decembrī algas samazināšanas dēļ E. Babkina nolēma mainīt klubu un 2013. gada janvārī viņa pievienojās Čehijas līgas klubam Prāgas USK. USK sastāvā viņā izcīnīja Čehijas čempiontitulu.
2020. gadā pārstāvēja Turcijas līgas klubu Adanaspor Basketbol, un bija plānots, ka 2020. gada vasarā E. Babkina debitēs WNBA, pārstāvot komandu Atlantas "Dream". Pavasarī spēlētāja pievienojās WNBA komandai un devās uz ASV gatavoties sezonai, tomēr 23. maijā "Dream" E. Babkinu izslēdza no komandas sastāva.
Jūlijā E. Babkina noslēdza līgumu ar Krievijas klubu Orenburgas "Nadežda", kurā jau bija spēlējusi dažas sezonas iepriekš. Pēc tam spēlējusi Turcijas un Izraēlas klubos, savā pēdējā sezonā pārstāvēja Izraēlas komandu Ramlas "Eliztur", ar kuru uzvarēja valsts čempionātā.
2023. gada aprīlī E. Babkina paziņoja par profesionālā basketbola karjeras beigām, tādējādi nespēlējot arī 2023. gada Eiropas čempionātā, kurā vietu Latvijas izlase bija izcīnījusi.
Latvijas jaunatnes izlases
E. Babkina ir pārstāvējusi visu triju vecumu jaunatnes izlases (U-16, U-18, U-20). U-16 izlasi viņa pārstāvēja 2003. gada Eiropas čempionāta izaicinājuma kārtā (9,8 gūti punkti vidēji spēlē), 2004. gada Eiropas čempionāta B divīzijas turnīrā (vidēji spēlē gūti 21,9 punkti, 4,9 atlēkušās bumbas un 3,6 rezultatīvas piespēles) un 2005. gada Eiropas čempionātā B divīzijā (vidēji spēlē 18 punkti — labākais rādītājs visā turnīrā ). 2005. gada Eiropas U-16 čempionāta B divīzijā viņa kļuva par visa turnīra rezultatīvāko basketbolisti. U-18 izlases sastāvā spēlējusi 2004. gada Eiropas čempionāta izaicinājuma kārtā (vidēji spēlē 12 punkti).
U-20 izlases sastāvā guvusi lielākos panākumus. E. Babkina jau 16 gadu vecumā tika iekļauta Latvijas U-20 izlases sastāvā startam 2005. gada Eiropas U-20 čempionātā. Tajā tika izcīnīta bronzas medaļa, kas bija pirmā Latvijas basketbola izlašu medaļa Eiropas čempionātos atjaunotās Latvijas sastāvā (starp abiem pasaules kariem Latvijas basketbola izlase izcīnīja zelta un sudraba medaļu Eiropas čempionātā). E. Babkina turnīrā vidēji spēlē guva 10,4 punktus, savāca 3,5 atlēkušās bumbas un atdeva 1,6 rezultatīvas piespēles, bija Latvijas izlases otra rezultatīvākā spēlētāja. Viņa tika iekļauta startam U-20 izlases sastāvā arī 2009. gada čempionātā. Arī tajā tika izcīnīta bronzas medaļa, pati E. Babkina bija turnīra rezultatīvākā spēlētāja ar vidēji spēlē gūtiem 21,8 punktiem (vēl viņa vidēji spēlē atdeva 5,1 rezultatīvu piespēli un savāca 2,9 atlēkušās bumbas), tāpat viņa tika iekļauta visa turnīra simboliskajā izlasē.
Latvijas nacionālā izlase
Latvijas pieaugušo izlases sastāvā debitējusi. Taču oficiālos FIBA turnīros viņa spēlē kopš 2008. gada. Tajā E. Babkina izlases sastāvā startēja 2008. gada Pekinas olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīrā, FIBA Dimanta bumbas turnīrā un 2008. gada Pekinas olimpiskajās spēlēs. Olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīrā Latvija, pateicoties uzvarai pār Angolu, kvalificējās Pekinas olimpiskajām spēlēm. E. Babkina vidēji spēlē guva 7 punktus, kā arī vienu reizi rezultatīvi piespēlēja komandas biedrenēm. FIBA Dinamta Bumbas turnīrā, kas norisinājās īsi pirms Pekinas olimpiskajām spēlēm, viņa vidēji spēlē guva tikai 3 punktus. Olimpisko spēļu turnīrā E. Babkina piedalījās divās spēlēs, kurās kopā guva trīs punktus. 2008. gada olimpiskajās spēlēs viņa bija jaunākā Latvijas basketbola delegācijas pārstāve.
2012. gada aprīlī viņa paziņoja par nespēlēšanu izlasē 2012. gada vasarā.
2019. gada Eiropas čempionātā Rīgā, uzvarētajā spēlē pret Ukrainu E. Dikeulaka iemeta 33 punktus, kas ir viena visu laiku rezultatīvākajām spēlēm starp Latvijas izlases spēlētājām oficiālās sacensībās. 2021. gada novembrī spēlē pret Zviedrijas izlasi E. Babkina iedeva 12 rezultatīvas piespēles, atkārtojot izlases rekordu.
Privātā dzīve
E. Babkina dzimusi Rīgā. Viņas tēvs jaunībā spēlējis basketbolu. Absolvējusi Rīgas Juglas vidusskolu. E. Babkinai patīk boulings un ceļošana.
2011. gada Eiropas čempionāta laikā un pēc tam "dzeltenajos" medijos parādījās informācija, ka sportiste čempionāta laikā ir bijusi tuvās attiecībās ar izlases treneri grieķi Jorgi Dikeulaku. Turpmākajās sezonās sportiste ir spēlējusi trīs J. Dikeulaka trenētajās klubu komandās, arī 2012. gada vasarā pievienojās viņa vadītajai Rumānijas komandai Satumares "CSM Târgovişte". Pāris apprecējās 2017. gada jūlijā.
2020. gadā spēlētāja nomainījusi uzvārdu uz iepriekšējo.
Ceļi
Ceļi (vsk. ceļš vai celis) var būt:
Amerikas korsaks
Amerikas korsaks (Vulpes velox) jeb Amerikas prēriju lapsa, jeb kā amerikāņi saka žiglā lapsa ir suņu dzimtas (Canidae) lapsu ģints (Vulpes) plēsējs. Amerikas korsaks ir maza auguma lapsa, kas dzīvo Ziemeļamerikas prērijās; Kolorādo, Ņūmeksikā un Teksasā. Tas dzīvo arī Kanādas teritorijā. Amerikas korsaks ir tuvs radinieks Ziemeļamerikas lapsai (Vulpes macrotis). Ja dabā tās satiekas, tad sugas mēdz savā starpā krustoties. Pēcnācējus-hibrīdus tad sauc par Amerikas korsaku (Vulpes velox).
Izskats un īpašības
Amerikas korsakam ir ruds kažoks, ar zilganpelēku muguru. Kājas un sāni ir dzeltenrudi, vēders, kāju iekšpuses un pazode bāli pelēkdzeltenas vai gandrīz baltas. Astei ir melns astes gals, un purniņam tumšs ēnojums, ausis lielas. Amerikas korsaka augums skaustā ir 30 cm, ķermeņa garums kopā ar asti 79 cm. Korsaks ir apmēram mājas kaķa augumā, tā svars 2—3 kg.
Uzvedība
Korsaks ir nakts dzīvnieks, vasaras laikā atrodoties virszemē tikai vakaros un naktīs. Pa dienu Amerikas korsaks guļ alā. Izņēmums ir ziemas laiks — siltā ziemas dienā korsaks mēdz iznākt pasildīties saulē.
Amerikas korsaks ir ļoti atkarīgs no savas alas, vairāk kā jebkura cita lapsa. Tas lieto alu kā slēptuvi no citiem plēsīgajiem zvēriem. Ala parasti ir izvērsta labirintu sistēma, kas ir 2–4 m gara un kurā var būt savienotas līdz 13 dažāda lieluma alas. Ģimene ik pa laikam pārvācas uz jaunu alu. Tas ir saistīts ar medījuma resursiem apmešanās vietā vai arī, ja vecajā alā ir savairojušies ādas parazīti. Amerikas korsaks var ieņemt citu dzīvnieku alu un to paplašināt, vai alu var izrakt pats. Katrai mātītei ir sava nemainīga teritorija uz mūžu, toties tēviņi migrē. Ja no pāra bojā iet mātīte, tēviņš pamet teritoriju, meklējot jaunu mātīti.
Amerikas korsaks var skriet ļoti ātri, tādēļ to sauc arī par žiglo lapsu. Tas var sasniegt ātrumu 50 km/h. Galvenais korsaka ienaidnieks ir koijots, kurš ne vienmēr uzsāk pakaļdzīšanos ātrajai lapsai. To medī arī āpsis, klinšu ērglis un lūsis.
Vairošanās
Mazuļi dzimst katru gadu, no decembra līdz martam, atkarībā no tā, kādā ģeogrāfiskā rajonā korsaks dzīvo. Tēviņi dzimumbriedumu sasniedz 1 gada vecumā, mātītes 2 gadu vecumā. Amerikas korsaks bieži veido monogāmus pārus, tomēr ir īpatņi, kas katru gadu veido jaunu pāri. Grūsnības periods ilgst 51 dienu, un parasti piedzimst 2—6 kucēni. Jaundzimuši kucēni ir akli un kurli pirmās 10—15 dienas. Mazuļus māte zīda ar pienu 6—7 nedēļas, un jaunie korsaki paliek kopā ar vecākiem līdz rudenim. Savvaļā Amerikas korsaks dzīvo 3—6 gadus, bet var nodzīvot līdz 14 gadiem.
Anrī (Luksemburgas lielhercogs)
Anrī Albērs Gabriēls Felikss Marī Gijoms Nasavs-Veilburgs (fr; dzimis ) ir pašreizējais Luksemburgas lielhercogs. Valda no 2000. gada 7. oktobra, kad no troņa atteicās viņa tēvs lielhercogs Žans.
Anrī ir Luksemburgas lielhercoga Žana vecākais dēls (Anrī ir vecākā māsa, divi jaunāki brāļi un māsa). Viņš ir Beļģijas karaļa Leopolda III mazdēls no mātes puses.
2008. gada 2. decembrī izraisīja pretrunīgu vērtējumu, jo atteicās parakstīt likumprojektu par eitanāziju. Iepriekšējā reize, kad Luksemburgas lielhercogs neparakstīja kādu likumprojektu, bija 1912. gadā. Premjerministrs Žans Klods Junkers ierosināja veikt izmaiņas likumdošanā, kas paredzētu, ka monarha paraksts zem likumprojekta vairs nebūtu nepieciešams, lai tas stātos spēkā.
Mindauga
Mindauga ir skrajciems Mindauga salā netālu no Teiču purva. Līdz 20. gadsimta vidum ciemā atradās vairākas viensētas, mūsdienās ciems ir gandrīz izzudis. Ir saglabājusies viena sēta. Blakus ciemam atrodas Mindaugas ezers un Mindaugas purvs.
Latvijas—Lietuvas robeža
Latvijas—Lietuvas robeža ir Eiropas Savienības iekšējā robeža, kas atdala Latviju un Lietuvu. Sauszemes robeža ir 588 km gara.
Vēsture
1261. gada 7. augustā Lietuvas karalis Mindaugs noteica Livonijas ordenim atdāvināto Sēlijas dienvidu robežu no Naujenes pa Sventas upi, Latuvas upi, Lavenas upi līdz Mūsas upei. Zemgales dienvidu robežu veidoja Mūsas upe, savukārt pie Kursas tolaik piederēja Ceklis, Megava un Pilsāts.
Mūsdienu robeža balstās uz 1426. gada jūnija sākumā pēc Melnas līguma izveidoto Livonijas ordeņa valsts un Lietuvas dižkunigaitijas robežu, ko apstiprināja dižkunigaitis Vītauts Dižais.
1945. gada 8. maijā Latvijas-Lietuvas robežas Ezeres muitas mājā parakstīja Kurzemes cietokšņa kapitulāciju.
Tagadējās robežas izveidošana
Pēc neatkarīgu valstu nodibināšanas 1919. gadā etniskajā ziņā kā vienas baltu valodu grupas pārstāvji latvieši un lietuvieši jutās viens otram svešāki nekā latvieši un igauņi. Iemesls bija reliģiskā konfesionālā atšķirība, kā arī atšķirīga vēsturiskās attīstības gaita — Lietuva bija Polijas—Lietuvas kopvalsts, bet Igaunija un Latvija bija Livonijas vēsturiskā mantiniece.
Robežas un iedzīvotāji
1918. gada beigās gar bijušo Kurzemes un Kauņas guberņu administratīvajām robežām iedzīvotāju nacionālais sastāvs galvenokārt bija jaukts. Daudzi latvieši bija iepirkuši vai rentēja zemi Lietuvā, tāpat daudzi lietuvieši Latvijā dzīvoja kā algādži vai rentnieki. Pie Kurzemes guberņas 19. gadsimta sākumā (1819. gadā) bija pievienots Palangas apvidus, kura iedzīvotāju vairākums bija lietuvieši, savukārt Kauņas guberņai 18. gadsimtā bija pievienots Aknīstes pagasts, kurā iedzīvotāju vairākums bija latvieši. Šīs teritorijas kļuva par galvenajiem strīdus pamatiem valstu robežu nospraušanas jautājumā. Baltijas valstu politiķi centās savu valstu platību paplašināt kaut vai par dažiem kvadrātkilometriem, īpaši ekonomiski svarīgajos punktos — dzelzceļa mezglos un jūras ostās.
Sarunu pirmais posms
Pirmā pasaules kara uzvarētāju rīkotajā Parīzes miera konferencē (no 1919. gada janvāra līdz 1920. gada janvārim) Latvijas pārstāvji pieteica savas teritoriālās prasības 1919. gada aprīlī iesniegtajā memorandā. Robežprasības ietvēra Aknīstes apvidu, kā arī 4—9 kilometru platu zemes joslu starp Žagares un Piķeles miestiem, jo šīs teritorijas apdzīvoja latvieši. Tika pieprasīts arī Mažeiķu dzelzceļa mezgls, kur latviešu iedzīvotāji bija mazākumā, pamatojot prasību ar to, ka Mažeiķu dzelzceļa līnija ir vienīgā, kas savieno Liepāju ar Rīgu. Savukārt lietuvieši ārlietu ministra Augustīna Voldemāra vadībā pieprasīja Palangas pilsētu un tai piegulošo teritoriju līdz Sventājas upei.
Kad Latvija apšaubīja šīs prasības pamatotību, Lietuva pieprasīja atzīt “Lietuvas sevišķās intereses Latgalē” un garantēt tai zināmas privilēģijas Liepājā un Daugavpilī, pretējā gadījumā draudot panākt iedzīvotāju referendumu Latgalē. Latvijas delegāti tam nepiekrita un sarunas pārtrūka. A. Vоldemārs izvirzījis pretenzijas uz Latgali un dažiem Ilūkstes apriņķa pagastiem. Jau Parīzes konferences laikā iezīmējās Lietuvas ārpolitikas tendence robežu jautājumu izšķirt nevis pēc etniskā, bet reliģiskā principa, jo vairākums Ilūkstes apriņķa un Latgales iedzīvotāju, tāpat kā lietuvieši, bija katoļi. Kā Latgales piederības Lietuvai vēsturisko pamatojumu Lietuvas pārstāvji minēja tās kādreizējo iekļautību Polijas—Lietuvas kopvalsts sastāvā. Tālaika lietuviešu presē parādījās prasības piekļuvei pie Daugavas upes un Liepājas ostas, pretējā gadījumā draudot slēgt robežu un izraidīt no Lietuvas latviešus.
Lietuvā toreiz bija populāra ideja par Lietuvas dižkunigaitijas robežu atjaunošanu no Baltijas līdz Melnajai jūrai, lai gan poļi uzskatīja, ka uz bijušo Polijas—Lietuvas kopvalsts teritoriju var pretendēt tikai un vienīgi viņi. Šādi strīdi vēlāk noveda pie poļu un lietuviešu bruņota konflikta.
Kara darbība
Poļu-padomju kara laikā 1919. gada augusta beigās, atspiežot Sarkanās armijas spēkus, Polijas armija iegāja Turmantu stacijā uz dzelzceļa līnijas, kas veda uz Daugavpili, bet poļu armijas kreisajā flangā Lietuvas armija ieņēma Ilūksti. 1919. gada septembra beigās viss Daugavas upes kreisais krasts nonāca poļu un lietuviešu rokās. Tas sniedza iespēju izvirzīt Latvijai teritoriālās pretenzijas no spēka pozīcijām. Lietuva pieprasīja atdot tai karaspēka ieņemto Ilūkstes apriņķa daļu, un jau septembrī lietuviešu karaspēks centās panākt, lai ieņemtās teritorijas iestādes un iedzīvotāji pakļautos Lietuvas varas iestāžu rīkojumiem.
Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas uzbrukums 1919. gada oktobrī satuvināja Latviju un Poliju. Latvija saņēma oficiālu apliecinājumu, ka Polija uzskata Daugavpili par Latvijas sastāvdaļu, bet no Lietuvas gaidīto atbalstu cīņā pret Bermonta armiju neguva. 20. oktobrī Polija de facto atzina Latvijas Republiku un dāvāja Latvijas armijai 25 tūkstošus šauteņu un piecus miljonus patronu, ko Latvijā izdevās nogādāt tikai pēc 10. decembra, jo lietuvieši bija aizlieguši Latvijas vilcienu tranzītu cauri Lietuvai. Latvijas armijas cīņu pret Bermontu laikā lietuviešu karavīri Ilūkstes apriņķa Aknīstes pagastā atbruņoja Latvijas policistus. Tas pats notika arī Lašu pagastā, kur turklāt vēl atcēla pagasta padomi. Aknīstes pagastā lietuvieši apcietināja pilsoņus, kurus pagasta padome bija ievēlējusi, lai tie rūpētos par pagasta iedalīšanu Latvijai. Lietuvas valdības ierēdņi atklāti aģitēja pret Latviju un aicināja pievienoties Lietuvai.
4. decembrī Subatē apmetās 600 lietuviešu karavīru, kuri centās atbrīvot par aģitāciju pret Latviju un dokumentu viltošanu arestētos iedzīvotājus. Decembrī Lietuvas armija sāka koncentrēt spēkus pie Subates, gatavojoties Daugavpils ieņemšanai. A. Valdemārs atkārtoja savas pretenzijas uz “Kurzemes guberņas lietuvisko daļu” un Daugavpili, kas esot “Lietuvas galvaspilsētas Viļņas atslēga”. Lietuviešiem priekšā aizsteidzās latviešu un poļu bruņotie spēki, kas 1920. gada 3. janvārī ieņēma Daugavpili, lietuviešiem par šo operāciju neko nezinot. Notika daži lietuviešu armijas daļu mēģinājumi pāriet Daugavu, taču tos novērsa bez upuriem.
Redzot latviešu un poļu kopīgās militārās aktivitātes, Lietuva kategoriski atteicās izvest karaspēku no ieņemtajām teritorijām Ilūkstes apriņķī, turklāt A. Valdemārs izteica neticību Latvijas valsts pastāvēšanai, jo Padomju Krievija to kopā ar Poliju agri vai vēlu iznīcināšot, tāpēc karaspēka atvilkšana nav pieļaujama. Padomju Krievija, pēc viņa domām, Lietuvu neapdraudot, un tās vienīgais ienaidnieks esot Polija.
1920. gada situācija
No 1920. gada marta līdz novembrim Latvijas Ārlietu ministrijai lūgumus par pievienošanos Latvijai pēc pašu iniciatīvas iesniedza Ilūkstes apriņķa Silenes, Demenes, Gārsenes un Skrudalienas pagastu padomes un iedzīvotāju grupas: latvieši, lietuvieši, poļi un baltkrievi. Savu nostāju tie pamatoja ar ekonomiskajām interesēm, jo, pievienojoties Lietuvai, iedzīvotāji zaudētu pieeju Daugavpils tirgum. Bet Ilūkstes apriņķa dienvidu daļā bija dislocēti apmēram 4000 lietuviešu karavīru. Pret latviešiem pielietoja iebaidīšanu un arestus. Valsts zemi iznomāja lietuviešiem. Pastāvīgi notika sīkas sadursmes. Nopietni bruņota konflikta draudi bija radušies 1920. gada vasarā. 2. jūlijā Latvijas valdība izdeva rīkojumu par aptuveni 100 nelegālo Lietuvas ieceļotāju izraidīšanu no Latvijas. Lietuvas valdība uz to reaģēja ar 30. augusta rīkojumu 24 stundu laikā no Lietuvas izraidīt visus Latvijas pilsoņus. Pēc Latvijas valdības draudiem izraidīt visus lietuviešus no Liepājas un Rīgas minēto rīkojumu gan atcēla.
1920. gada jūlijā un augusta sākumā Sarkanā armija atspieda poļu bruņotos spēkus līdz Varšavai. Tādēļ poļi bija spiesti atstāt ieņemto teritoriju pie Daugavpils, kā arī Viļņas apgabalu, kur iegāja Lietuvas armija. Līdz ar to Lietuva kļuva daudz nepiekāpīgāka savās prasībās. Lietuvas prezidents Antans Smetona viesojās lietuviešu karaspēka ieņemtajās Ilūkstes apriņķa daļās un aicināja iedzīvotājus piedalīties Lietuvas Satversmes sapulces vēlēšanās. Arvien izteiktāk pieprasīja valstiskās piederības noteikšanu pēc reliģiskā principa.
22. augustā Latvijas armijas daļas pārcēlās pāri Daugavai un Ilūkstes apriņķī atspieda lietuviešus līdz Asares—Bebrenes—Daugavas līnijai. Bija dota pavēle kara darbību neuzsākt, vienīgi nepakļaušanās gadījumā lietuviešus atbruņot un nosūtīt uz Lietuvu. Operācija noritēja bez bruņotiem konfliktiem, izņemot apšaudi pie Subates 3. septembrī, kurā krita viens un ievainoti tika divi Lietuvas armijas karavīri.
Šķīrējtiesa
Nespēdamas konfliktu atrisināt saviem spēkiem, Latvijas un Lietuvas delegācijas 1920. gada augustā nolēma izveidot šķīrējtiesu robežu jautājuma atrisināšanai ar Lielbritānijas valdības starpniecību. Lielbritānija pilnvaroja savu pārstāvi Baltijas valstīs pulkvedi S. Dž. Talentsu izstrādāt robežu nospraušanas konvencijas projektu, ko 1. septembrī piesūtīja abu strīdīgo valstu valdībām.
1920. gada 9. oktobrī Polijas karaspēks okupēja Viļņas apgabalu. Poļu rīcība satuvināja Latvijas un Lietuvas valstis. Armijas virspavēlnieks Jānis Balodis paziņoja, ka Latvijas karaspēks ieņems bijušās Kurzemes guberņas austrumu pagastus, lai to neieņemtu poļi. Lietuva tam piekrita.
Šķīrējtiesa Latvijas un Lietuvas robežu noteikšanai, ko vadīja anglis Dž. J. Simpsons, 1920. gada 30. decembrī izskatīja Palangas piederības jautājumu. Lietuvieši paskaidroja, ka teritorija jāpievieno Lietuvai, jo Palangā ir izteikts lietuviešu vairākums. Taču latvieši norādīja uz Palangas apvidū veiktā plebiscīta datiem, kas ir par labu Latvijai. Tiesas priekšsēdētājs atgādināja, ka noteicošais faktors teritorijas piederības izšķiršanā ir etnogrāfiskais princips, pret ko iebildumus neviens neizteica.
1921. gada janvārī šķīrējtiesā turpināja pienākt pierobežas pagastu un pilsētu iedzīvotāju lūgumi par pievienošanos Latvijai. 7. janvārī arī Palangas pilsētas un pagasta padome, ko veidoja gan latvieši, gan lietuvieši un ebreji, iesūtīja nobalsošanas protokolu, kurā vairākums izteica vēlmi pievienoties Latvijai. 8. janvārī tādu pašu lūgumu iesniedza Palangas Latvijas valsts iestāžu darbinieku grupa, norādot, ka Palangas novadam varētu būt liela nozīme Latvijas saimniecībā, jo tur atrodas lieli dzintara un kūdras slāņi. Iedzīvotāju gribu tomēr atstāja bez ievērības. Lietuvas delegācija bija pieprasījusi arī visu Ilūkstes apriņķa daļu līdz Aknīstei, apgalvojot, ka tā jau 1562. gadā piederējusi grāfam Pšesdeckim, bet latvieši savāca pierādījumus, ka tas tā nav bijis. Tā kā Aknīstē un apkārtnē 90% iedzīvotāju bija latvieši, šķīrējtiesnesis šo teritoriju piešķīra Latvijai.
Šķīrējtiesa noteica Latvijas un Lietuvas robežu un savu darbu beidza 1921. gada 26. martā. Pēc robežu noregulēšanas Latvija ieguva pavisam 27 500 desetīnas, bet Lietuva — 19 000 desetīnas zemes. Lēmums īsti neapmierināja ne latviešus, ne lietuviešus. Lietuvas teritorijā palika vairākas prāvas “salas”, ko apdzīvoja latviešu tautības iedzīvotāji. Platības ziņā ieguvēja bija Latvija, bet vietu nozīmīguma ziņā tā noteikti bija Lietuva. 1921. gada 14. maijā pieņēma konvenciju par robežas novilkšanu dabā. 1923. gada janvārī Lietuvas armija ieņēma Klaipēdas apgabalu un pievienoja arī to Lietuvas valstij.
Robežas izbūves darbus pabeidza 1927. gada 15. oktobrī, no Latvijas puses beigu protokolu parakstīja Rucelis, Jansons un Mantinieks. Latvijas Ministru kabinets deklarāciju par robežas galīgu noteikšanu apstiprināja 1930. gada 8. jūlijā. Līguma slēgšanas brīdī Klaipēdā jau saimniekoja Francijas nozīmēta administrācija, jo tā skaitījās pagaidām Tautu savienības pārvaldē esoša teritorija. Latvijas-Lietuvas robežas kopgarums bija 570 km, un to iezīmēja 488 robežpunkti, numurēti no Baltijas jūras piekrastes pie Rucavas rietumos līdz Ilūkstes apriņķa Kurcuma pagasta Grendzes upei jeb Lietuvas-Polijas demarkācijas līnijai austrumos. Latvijas—Lietuvas robežu sargāja 151 robežsargs. 6 robežsargu rotas bija izvietotas Reņģē, Mežmuižā, Bauskā, Skaistkalnē un Neretā.
Strīdīgās teritorijas
Nodibinoties neatkarīgām valstīm, radās arī jautājums par atsevišķu teritoriju piederību vienai vai otrai valstij. Latvijas—Lietuvas pierobežā abu tautu ciešo kontaktu rezultātā nebija stingras nacionālas robežas. Latvijas brīvības cīņu laikā Lietuvas armija 1919. gada vasarā ieņēma Ilūkstes apriņķa rietumu daļas pagastus. Vēlākajās kaujās pret Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas vācu algotņiem Latvijas armijas vienības līdz 1919. gada 13. decembrim ieņēma Žagari, Mažeiķu staciju un Palangu. No 1918. līdz 1921. gadam pastāvēja Latvijas—Vācijas robeža.
Savukārt 1920. gada pavasarī Polijas armija ieņēma Grīvas pilsētu, Bornes, Borovkas (Silenes), Demenes, Kalkūnu, Salienas un Skrudalienas pagastus (agrāko Aizlauces draudzes novadu), kas tika administratīvi iekļauti tolaik Polijai piederošajā Braslavas apriņķī. Pēc poļu karaspēka atkāpšanās 1920. gada jūlijā šo teritoriju ieņēma Latvijas armija.
Drīz pēc tam Lietuvas armijas vienības sāka virzīties uz ziemeļiem Bebrenes pagastā, tādēļ 22. augustā 12. Bauskas kājnieku pulks saņēma pavēli pārcelties pāri Daugavai pie Nīcgales un kopā ar Zemgales divīzijas jātnieku eskadronu un Zemgales artilērijas pulka 1. bateriju atstumt lietuviešus līdz Asares-Bebrenes līnijai. Oficiālu pavēli atkāpties lietuviešu vienības saņēma 5. septembrī, dienu pēc Bulduru konferences noslēguma. 7. septembrī Subatē ieradās apvienotā Latvijas un Lietuvas komisija, lai uz vietas nokārtotu demarkācijas līnijas jautājumu. 9. septembrī latviešu komendantūru pārvietoja no Subates uz Kazimirvāles muižu. 18. septembrī Latvijas prese ziņoja, ka lietuvieši aizejot izdemolējuši Lašu (Stendera) mācītājmuižu.
Aknīste, Panemūne un Ukri
Vadoties pēc Krievijas impērijas guberņu robežām, Aknīstes, Panemūnes un Ukru teritorijas bija piederīgas Kauņas guberņai, tomēr tās bija pārsvarā latviešu apdzīvotas teritorijas. Rezultātā starptautiskā robežkomisija 1921. gada 20. martā atzina to piederību Latvijai.
Mažeiķi
Latvija izvirzīja pretenzijas uz Mažeiķiem, vadoties no ekonomiskām interesēm, jo Mažeiķos atradās nozīmīgs dzelzceļa mezgls. Starptautiskā robežkomisija šo teritoriju atstāja Lietuvas teritorijā, saglabājot Latvijas tiesības uz dzelzceļa posma izmantošanu.
Lai atrisinātu satiksmes ar Liepāju jautājumu, Latvija no 1925. līdz 1927. gadam uzbūvēja jaunu Glūdas—Saldus—Liepājas dzelzceļa līniju, lai nevajadzētu izmantot Mažeiķu dzelzceļu.
Palangas pagasts
Tā kā Lietuvai līdz ar Klaipēdas apgabala statusu nebija izejas pie jūras, 1921. gada 30. martā Latvija nodeva Palangas pagastu Lietuvai. Šo teritoriju pārsvarā apdzīvoja latvieši, savukārt lietuvieši dzīvoja pārsvarā Palangas pilsētā. Šo teritoriju var uzskatīt par atdotu bez atlīdzības, jo Latvijas iegūtie 3 pagasti Dienvidzemgalē — Aknīstes, Panemūnes un Ukru teritorijas, kas bija pārsvarā latviešu apdzīvotas, — ar starptautiskās robežkomisijas 1921. gada 20. marta lēmumu tika atzītas par piederīgām Latvijai.
Latvija bija saņēmusi vairāk nekā Lietuva — 27 500 desetīnas pret 19 000 desetīnām.
Mūsdienu robeža
Otrā pasaules kara sākumā 1939. gadā Lietuvai pievienoja daļu bijušā Viļņas apgabala un Latvijas—Lietuvas robežu pagarināja par 18 km. Mūsdienās tā ir 588 km gara. Latvijas—Lietuvas robežas atjaunošanu uzsāka 1993. gadā un pabeidza 2000. gadā. Tā ir iezīmēta ar 1806 robežstabiem.
Varžupīte (nozīmju atdalīšana)
Varžupīte var būt:
Protēze
Protēze ir mākslīgi veidota detaļa, kas aizstāj kādu no zaudētām ķermeņa daļām. Protēzes parasti tiek savienotas ar muskuļiem, skeletu un dažkārt ar nerviem. Ar šo problēmu risināšanu nodarbojas tāda zinātnes nozare kā biomehānika. Protēze ir vajadzīga tad, kad nelaimes vai traumas gadījumā zaudēta kāda no ķermeņa daļām. Dažreiz protēze vajadzīga iedzimtu kaišu dēļ.
Ceļgala protēze
Ceļgala protēzes ir viens no locekļa protēzes veidiem, kura uzdevums ir nodrošināt kājas kustēšanos tiem cilvēkiem, kuriem tā amputēta virs ceļgala.
Rokas protēze
Amerikānis Īstons Lačipelle (Easton LaChappelle) izgudrojis veidu, kā jebkurš mājas apstākļos ar 3D printera palīdzību var radīt lētu rokas protēzi par aptuveni 350 USD. Tas ir nekomerciāls projekts.
101. gads
101. gads bija pirmais 2. gadsimta gads.
Pleckāju ģinšu uzskaitījums
Pleckāju ģinšu uzskaitījums uzrāda mūsdienās dzīvojošās un izmirušās pleckāju ģintis alfabēta kārtībā bez piesaistes augstākām taksonomiskām vienībām.
Lensteras ēka
Lensteras ēka (ga) ir Īrijas parlamenta ēka no 1922. gada. Pirms tam tā bija Lensteras hercogu pils. Tā atrodas Dublinas centrā, blakus Īrijas Nacionālās bibliotēkas ēkai.
Rojas novads
Rojas novads bija pašvaldība Kurzemes ziemeļos, Rīgas līča piekrastē, kurā 2008. gadā apvienoti bijušā Talsu rajona Mērsraga un Rojas pagasti. 2010. gada beigās novada iedzīvotāji nobalsoja par tā sadalīšanu Mērsraga un Rojas novados. Robežojās ar Dundagas, Mērsraga, Talsu un Tukuma novadu. Lielākās apdzīvotās vietas bija Roja (novada centrs), Rude, Kaltene, Melnsils, Ģipka, Valgalciems.
2021. gada administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Rojas novadu pievienoja jaunajam Talsu novadam kā Rojas pagastu.
Daba
Atrodas Piejūras zemienē — Engures līdzenumā. Augstākā vieta — 23,5 m vjl. — rietumos no Rojas.
Vēsture
1945. gadā Lubezeres pagastā izveidoja Rojupes ciema padomi. 1950. gadā Rojupes ciemam pievienoja daļu Jaunciema ciema un Jūrmalas ciema, 1954. gadā — lielāko daļu Lubezeres ciema, 1963. gadā — daļu Kaļķu ciema. 1969. gadā Rojupes ciemā esošajai Rojai piešķīra pilsētciemata statuss, bet ciemu pievienoja Rojai kā lauku teritoriju. 1991. gadā Rojai atņēma pilsētciemata statusu un kopā ar lauku teritoriju reorganizēja par pagastu. 2008. gadā Rojas pagasts apvienojās ar Mērsraga pagastu un izveidoja Rojas novadu.
2010. gada janvārī Mērsraga iedzīvotāji kopsapulcē izlēma izstāties no Rojas novada un izveidot atsevišķu Mērsraga novadu. 2010. gada septembrī Saeima pirmajā lasījumā atbalstīja izmaiņas Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumā, paredzot Mērsraga novada izveidi. Rojas un Mērsraga novadu domju vēlēšanas bija paredzētas, bet notika tikai.
2021. gada administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Rojas novadu pievienoja jaunajam Talsu novadam.
Sports
Rojas sporta klubi:
Imants Ziedonis
Imants Ziedonis (dzimis, miris ) bija latviešu dzejnieks, publicists, īsās prozas (epifāniju ) autors, tulkotājs, scenārists. Viens no populārākajiem latviešu literāro pasaku autoriem, spilgts Dziesmotās revolūcijas laika sabiedriskais darbinieks, Latvijas Republikas Augstākās Padomes deputāts.
Dzīvesgājums
Dzimis kā Imants Alfrēds Zakalauskis-Šokolovskis-Sakalovskis-Zūkurs 1933. gadā Rīgas apriņķa Slokas pagasta Ragaciema "Birutās" zvejnieka Jāņa Aleksandra Zakalauska-Šokolovska-Sakalovska-Zūkura (1909—1980) un viņa sievas Annas Lizetes Elzas, dzimušas Ķauķes (1911—1977), ģimenē. 1940. gada 3. aprīlī Imantam, viņa māsai Dailai (1935—2003) un sev vecāki nomainīja uzvārdu un kļuva par Ziedoņiem. I. Ziedonis mācījās Lapmežciema pamatskolā. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz Engures "Guņu" mājām, līdz 1948. gadam mācījās Engures septiņgadīgajā skolā, tad līdz 1952. gadam Tukuma 1. vidusskolā. Viņa tēvu 1949. gada martā izsūtīja uz GULAGA nometni Ekibastuzā mūsdienu Kazahstānā. Vidusskolu beidzot, Imantam Ziedonim atklāja tuberkulozi un lielu daļu savas dzīves viņam nācās pavadīt slimnīcās un sanatorijās.
Slimības dēļ viņš nevarēja mācīties Bulduru dārzkopības tehnikumā, bet sāka neklātienes filoloģijas studijas Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē (1952—1959), studiju gados strādāja vairākus gadījuma darbus, neilgu laiku bija šosejas Klapkalnciems — Engure ceļu remontstrādnieks, 1953. gadā ārstējās un piestrādāja par kultūras darba vadītāju prettuberkulozes sanatorijā „Lielbērze”. 1954. gadā apprecējās ar skolotāju Ritmu Safonovu un bija latviešu valodas un literatūras skolotājs Olaines septiņgadīgajā skolā (1954), Ķemeru skolā (1955), bibliotekārs Ķemeros (1957—1959) un Slokas strādnieku jaunatnes vidusskolas skolotājs (1959—1960). Viņa pirmā publikācija 1957. gadā bija satīriskajā žurnālā "Dadzis". 1961. gadā Ziedoni uzņēma Rakstnieku savienībā, viņš iegādājās gaiši zilu motociklu ИЖ un apceļoja Latgali un Latvijas jūras krastu. 1963. gada maijā Ziedonis zirga mugurā apceļoja Kalnu Altaju.
1964. gadā papildinājās Maskavas M. Gorkija Pasaules literatūras institūta Augstākajos literārajos kursos, iestājās PSKP, no 1964. līdz 1965. gadam bija izdevniecības "Liesma" redaktors, no 1966. līdz 1967. gadam Rakstnieku savienības valdes sekretārs. Šajā laikā iznāca viņa jauneklīgie dzejas krājumi "Sirds dinamīts" (1963) un "Motocikls" (1965), par ko saņēma Latvijas PSR Valsts prēmiju (1967), 1966. gadā apprecējās ar aktrisi Ausmu Kantāni. 1967. gadā Ziedoni iekļāva PSRS Rakstnieku savienības Bērnu un jaunatnes literatūras padomē, 1976. gadā par grāmatu "Krāsainās pasakas" Imantam Ziedonim piešķīra Hansa Kristiāna Andersena balvu. 1982. gadā viņš kļuva par PSRS Rakstnieku savienības Bērnu un jaunatnes literatūras padomes priekšsēdētāju.
1960. gados Imants Ziedonis sāka nodarboties ar jogu, devās laivu braucienos un garos pārgājienos pa Kurzemi, pieredzēto uzrakstīja grāmatā "Kurzemīte". 1976. gadā izveidoja "Dižkoku atbrīvošanas grupu". No 1969. līdz 1974. gadam viņš uzcēla lauku māju Murjāņos, kuru apjuma ar Kaņiera niedrēm. Mūsdienās tajā iekārtota Imanta Ziedoņa muzeja vasaras rezidence. 1974. un 1986. gadā ilgstoši ārstējās Sauriešu slimnīcā un Tuberkulozes sanatorijā "Tērvete".
Trešā atmodas laikā Imants Ziedonis bija aktīvs Latvijas neatkarības atjaunošanas kustības atbalstītājs. 1990. gadā viņu Latvijas Tautas frontes kandidāts Stučkas vēlēšanu apgabalā ievēlēja Augstākajā Padomē un Ziedonis balsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas deklarācijas pieņemšanu. 1991. gadā nolika AP deputāta mandātu, turpināja būt Latvijas Kultūras fonda priekšsēdētājs (1987—1993), vēlāk Latvijas institūta vadītājs (1998—2000). 1991. gadā Latvijas Kultūras fonda paspārnē aizsākās konkurss “Sakoptākā lauku sēta Latvijā”, kuras gaitā apsekoja vairākus simtus atjaunoto zemnieku saimniecību. 1991. gadā viņam ASV veica sirds operāciju.
1997. gadā I. Ziedonis bija Ministru prezidenta Guntara Krasta padomnieks kultūras, Latvijas tēla, nacionālās identitātes un citos jautājumos.
Pēc smadzeņu insulta 2005. gadā Ziedonis zaudēja runas spējas, tomēr turpināja rakstīt dienasgrāmatu. 2010. gadā tika izveidots Imanta Ziedoņa fonds Viegli ar mērķi veicināt jaunradi Latvijā, veidot dažādus kultūras attīstības projektus. 2011. gadā nāca klajā fonda mūzikas albums "Viegli" ar vairāku pazīstamu mūziķu piedalīšanos. 2010. gadā Jaunajā Rīgas teātrī Alvis Hermanis iestudēja izrādi "Ziedonis un Visums".
Miris 2013. gada 27. februārī. 6. martā Rīgas Domā notika atvadīšanās no dzejnieka un viņam veltīts dievkalpojums, ko vadīja mācītājs Juris Rubenis. Apbedīts Ragaciema kapos.
Piemiņa
2014. gada 6. janvārī Latvijas Pasta rīkotajā pastmarku dizaina konkursā uzvarēja pastmarka "Imants Ziedonis ziedēs mūžīgi" (autore Andra Pētersone). Portreta pamatā ir Leonīda Tugaļeva dzejnieka fotogrāfija, kas 1982. gadā Spānijā ieguva pirmo vietu starptautiskā fotokonkursā (Salon Internacional De Navidad De Fotografia 1982). Pastmarka tika nodrukāta 300 000 eksemplāru tirāžā.
Daiļrade
1956. gadā sāka publicēt pirmos literāros darbus. Pirmo dzejoļu krājumu "Zemes un sapņu smilts" viņš izdeva 1961. gadā. Pirmie dzejoļu krājumi ieturēti sava laika dzejas tradīcijās, taču jau no 60. gadu otrās puses I. Ziedonis strauji izvirzījās par vienu no savas paaudzes izcilākajiem dzejniekiem, strādādams arī dažādos citos literatūras žanros, piemēram, radīdams dzejprozas tekstus, ko viņš nosauca par epifānijām. Populāra bija I. Ziedoņa aprakstu grāmata "Kurzemīte". I. Ziedonis piedalījās scenārija tapšanā Gunāra Pieša filmai Pūt, vējiņi!, taču filmas tapšanas gaitā viņam ar režisoru radās domstarpības, kas noveda līdz publiskam strīdam.
Latvijas kultūras kanonā iekļauti Ziedoņa dzejoļu krājumi "Es ieeju sevī" (1968) un "Taureņu uzbrukums" (1988), kā arī "Epifāniju" 1. un 2. grāmata (1971, 1974).
I. Ziedoņa dzeja ir daudz komponēta. 1970. gados vairākus tekstus izmantoja komponists Imants Kalniņš — gan oratorijai "Dzejnieks un nāra", gan arī dziesmām. Populāra kļuvusi Jāņa Lūsēna dziesma "Tautas laiks".
Sākot no 1970. gadu vidus, tapa Raimonda Paula dziesmu cikls ar Ziedoņa vārdiem ("Caurvējā", "Kā svece deg", "Saulrieteņa dzīvībiņa", "Lapsenes nāve", "Dziesmiņa par prieku", "Latviešu jūrniekiem", "Mans bērns", "Dod zvaigzni", "Cher ami", "Sit mani Prustā", "Pēperkoks", "Tāpēc jau, ka nevar zināt, kāpēc", "Ķiļķens un klimpa", "Nenes zvaigznes istabā", "Tik tā viena", "Meitene ar kallu ziediem" u.c.). Daļa dziesmu jaunās versijās apkopotas albumā "Visas taisnības" (2018).
Bardo
Bardo var būt:
Žoržs Klemanso
Žoržs Benžamēns Klemanso (, dzimis, miris ) bija franču žurnālists un politiķis. Francijas premjerministrs no 1906. līdz 1909. gadam un no 1917. līdz 1920. gadam. Vadīja Franciju Pirmā pasaules kara beigās, uzvarot tajā. Bija viens no galvenajiem Versaļas līguma veidotājiem, nosakot smagas saistības uzvarētajai Vācijai.
Politikā darbojās no 1861. gada, kad nodibināja avīzi Le Travail. Bija kritisks Napoleona III režīmam, tāpēc no 1865. līdz 1869. gadam uzturējās Ņujorkā. Atgriezās Parīzē pēc Sedānas kaujas 1870. gadā un piedzīvoja Parīzes komūnu. 1871. gada jūlijā tika ievēlēts Parīzes mērijā, bet 1876. gada - valsts parlamentā. Darbojās kā parlamentā līdz 1893. gadam, kad zaudēja vēlēšanās.
Iesaistījās Dreifusa lietā, kur aizstāvēja Alfredu Dreifusu pret apsūdzībām, publicējot savā laikrakstā L'Aurore Emila Zolā atklāto vēstuli J'accuse. 1902. gadā tika ievēlēts par senatoru. No 1906. gada marta līdz oktobrim - Francijas iekšlietu ministrs. No 1906. līdz 1909. gadam un no 1917. līdz 1920. gadam - valsts premjerministrs. Kā Francijas pārstāvis piedalījās Parīzes Miera konferencē, kuras laikā pārdzīvoja atentātu.
Eiropas saulpurene
Eiropas saulpurene (Trollius europaeus) ir daudzgadīgs gundegu dzimtas lakstaugs. Dzelteno un apaļo ziedu dēļ augam ir daudz tēlainu tautas nosaukumu: sviesta pika, cāļa galva, cāļa poga, zaķupoga, bumbuļpuķe, sviestpurene un citi.
Latvijas Botāniķu biedrība savā 70 gadu jubilejā Eiropas saulpureni ir izvēlējusies par Gada augu 2022.
Apraksts
Ziedi dzelteni, 1,5–2,5 cm diametrā, pa vienam stumbra galā. Virs zieda platajām, dzeltenajām kauslapām ir sīkākas, oranždzeltenas vainaglapas. Pie vainaglapu pamata atrodas nektāra bedrītes, tāpēc tās sauc arī par nektārlapām. Ziedēšanas laikā vainaglapas joprojām paliek ieritinātas un veido kupolu ar mazu ieeju. Tāpēc saulpurenes var apputeksnēt vai nu ļoti sīki kukaiņi, vai arī lieli, kas ar savu svaru spēj iespiesties zieda kupolā un nokļūt līdz nektāram.
Eiropas saulpurene zied maijā un jūnija sākumā. Auglis — someņu kopauglis.
Augam ir gandrīz vertikāli novietots saknenis, kurā uzkrājas barības vielu rezerves. Sakņu sistēma ir sekla un sniedzas aptuveni 15 cm dziļumā, toties uz sāniem var stiepties 50–100 cm attālumā.
Izplatība un biotopu raksturojums
Latvijā Eiropas saulpurenes ir sastopamas visā teritorijā. Aug mitrās pļavās, upju krastos, mežu pļavās — vietās, kur ir barības vielām bagāta, pastāvīgi mitra augsne. Lai gan izplatības areāls ir plašs, augs nav bieži sastopams un ir iekļauts vairāku valstu Sarkanajās grāmatās. Arī Latvijā sugas atradņu skaits samazinās, jo pļavas tiek meliorētas, kultivētas, vai reizēm aizaug ar krūmāju. Izvirzot Eiropas saulpureni par Gada augu, Latvijas Botāniķu biedrība vēlas noskaidrot sugas stāvokli dabā, vai tā arī Latvijā nav uzskatāma par apdraudētu.
Tā kā Eiropas saulpurene aug vietās, kas nav pakļautas pārmērīgi intensīvai zālāju izmantošanai, tā ir bioloģiski vērtīgu zālāju indikatorsuga.
Izmantošana
Eiropas saulpurene ir iecienīts krāšņumaugs. Sugai izveidotas vairākas šķirnes, kas piemērotas audzēšanai dārzos. Saulpurenes ir saulmīļi, bet labi pacieš daļēju noēnojumu. Augiem piemērotas labi drenētas, mitras augsnes, tāpēc saulpurenes izmanto apstādījumiem ūdensbaseinu malās.
Eiropas saulpurenei piemīt antibakteriālas, spazmolītiskas, urīna un žulti dzenošas un pretiekaisuma īpašības, tomēr tautas medicīnā izmantot nav ieteicams, jo augs ir indīgs. Senatnē šo augu izmantoja, lai ārstētu cingu, dzelteno kaiti, hemoroīdus, epilepsiju un tūsku.
Amaja Valdemoro
Amaja Valdemoro (es, dzimusi Madridē, Spānijā) ir spāņu basketboliste, spēlē vieglās uzbrucējas pozīcijā, Spānijas sieviešu basketbola valstsvienības dalībniece, 2009./2010. gada sezonā spēlē spāņu klubā Valensijas "Ros Casares".
1998. gadā Amaja Valdemoro tika draftēta WNBA draftā ar 30. kopējo numuru, Valdemoro draftēja Hjūstonas "Comets". WNBA līgā viņa spēlēja no 1998. līdz 2000. gada sezonai, visās trīs sezonās uzvarot.
Turcijas ģenerālštābs
Turcijas ģenerālštābs ir Turcijas bruņoto spēku apvienotais štābs, kam pakļauti sauszemes, gaisa un jūras spēki. Žandarmērijas un Krasta apsardzes vadība miera laikā pakļauta iekšlietu ministrijai, bet kara laikā pakļauta attiecīgi sauszemes spēku un jūras spēku komandieriem.
Turcijas ģenerālštāba komandieris ir visu Turcijas bruņoto spēku komandieris. Kara laikā viņš pārņem bruņoto spēku virspavēlnieka amatu no valsts prezidenta. Ģenerālštāba uzdevumi ir:
Ģenerālštābs arī nodrošina valsts militāro sadarbību NATO ietvaros un ar citām sabiedrotajām valstīm.
Saskaņā ar valsts protokolu, ģenerālštāba komandieris ir piektā augstākā Turcijas valsts amatpersona un virs tā ir valsts prezidents, konstitucionālās tiesas priekšsēdētājs, Lielās nacionālās asamblejas priekšsēdētājs un premjers.