cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dž. Dž. Rediks
2006. gada NBA draftā viņu Orlando "Magic" izraudzījās ar kopējo 11. kārtas numuru pirmajā drafta izvēles kārtā. Individuāli veiksmīgakā sezona viņam bijusi 2009.—2010. gada sezona, kad piedalījās visās 82 regulārās sezonas spēlēs, vidēji spēlē guva 9,6 punktus, atdeva 1,9 rezultatīvas piespēles un trīspunktniekus meta ar 40,5% lielu precizitāti. 2009. gadā spēlētājs ar "Magic" kvalificējās NBA finālsērijai. 2013. gadā pārgāja uz Milvoki "Bucks".
Ferdinands Bisons
No 1902. līdz 1906. gadam bija Izglītības līgas līderis. 1905. gadā vadīja parlamenta komisiju, kas reorganizēja Francijas skolas sistēmu, realizējot baznīcas atdalīšanu no valsts. Ieviesa franču sekularitātes jeb laïcité principu. No 1914. līdz 1926. gadam bija Francijas Cilvēktiesību līgas (Ligue des droits de l’homme) vadītājs. Bijis arī Nacionālās Brīvdomātāju asociācijas vadītājs.
1996. gada pasaules čempionāts cīņas sportā
1996. gada Pasaules čempionāts cīņas sportā notika no 29. līdz 31. augustam Bulgārijas galvaspilsētā Sofijā. Sacentās tikai sievietes, jo sieviešu cīņas sports Atlantā notikušo olimpisko spēļu programmā vēl nebija iekļauts. Latvijas cīkstones šajā čempionātā nepiedalījās.
Komandu vērtējums
Katrā svara kategorijā cīkstonis par izcīnīto 1. vietu komandai deva 10 punktus, 2. vietu — 9 punktus, 3.—4. vietu — 8 punktus, 5.—6. vietu — 6 punktus, 7. vietu — 4 punktus, 8. vietu — 3 punktus, 9. vietu — 2 punktus un 10. vietu — 1 punktus.
Biskajas tilts
Biskajas tilts (eu, es) ir tilts, kas šķērso Ibaizabalas upes grīvu. Tilts atrodas Spānijas ziemeļos, Biskajas provincē pie Biskajas līča. Tilts savieno Portugaleti un Las Arenas pilsētu. To izstrādājis basku arhitekts Alberto de Palasio.
Tilta celtniecība tika pabeigta 1893. gadā. Tilta augstums ir 45 m un 160 m garš, tas apvieno 19. gadsimta dzelzs apstrādes tradīcijas, kuras savītas ar nesen atklātajām tērauda trosēm. Tas bija pirmais tilts pasaulē, kurā pārvadāja cilvēkus uz suspendētas gondolas. Tilts veic kravu pārvadājumus katru dienu ik pēc 8 minūtēm.
Tilts ir izmantots kā paraugs daudziem līdzīgiem tiltiem Eiropā, Āfrikā un Amerikā. Ar savu novatorisko tērauda tauvu pielietojumu, šis tilts tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem arhitektūras piemēriem saistībā ar dzelzs konstrukcijām rūpnieciskās revolūcijas periodā. 2006. gada 13. jūlijā tilts tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojumu sarakstā.
Hirošige Janagimoto
Hirošige Janagimoto (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||30||0
Buča (pilsēta)
Buča ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainā, Kijivas apgabalā. Izvietojusies apgabala austrumdaļā, valsts galvaspilsētas un apgabala centra Kijivas ziemeļrietumu pierobežā, ietilpst tās aglomerācijā. Bučas rajona administratīvais centrs.
Vēsture
Toponīms «Buča» vēstures avotos pirmoreiz minēts 1630. gadā attiecinot uz Jabluņkas ciemu Bučas upītes krastā. Mūsdienu apdzīvotā vieta aizsākās pēc 1898. gada kā ciemats pie Bučas pieturas uz Kijivas—Koveļas dzelzceļa. 20. gadsimta sākumā Buča bija vasarnīcu ciemats. 1943. gada decembrī, gatavojoties Kijivas ieņemšanai, Bučā atradās Sarkanās armijas Pirmās Ukrainas frontes ģenerāļa Nikolaja Vatutina štābs. Pilsētas tiesības piešķirtas 2006. gadā un stājās spēkā 2007. gada 1. janvārī, līdz tam Buča bija Irpiņas pilsētai pakļauts pilsētciemats.
2012. gadā Bučā atklāja “Ukrainas Salatēva galveno rezidenci". 2020. gadā Buča kļuva par rajona administratīvo centru.
2022. gada februārī un martā, Krievijas iebrukuma Ukrainā laikā, pilsētā notika sīvas kaujas. Bučas pilsētā gāja bojā vismaz 400 cilvēku. 2022. gada 31. martā Buča tika atbrīvota no Krievijas okupācijas.
Kaimiņu patruļa
"Kaimiņu patruļa" (en) ir 2012. gada zinātniskās fantastikas komēdija, kuras režisors ir Akiva Šafers. Galvenās lomas atveido Bens Stillers, Vinss Vons, Džona Hills un Ričards Ajoade. Filmas pirmizrāde notika.
Četri vīrieši izveido apkārtnes novērošanas grupu, lai tādā veidā izkļūtu no savas ikdienas rutīnas. Drīz vien četrotnei jāaizstāv Zeme no citplanētiešu iebrukuma.
Hārlema (ASV)
Hārlema (en) ir apkaime Manhatanā, Ņujorkā, ASV. Kopš 1920. gadiem tā ir pazīstama kā liels afroamerikāņu dzīves, kultūras un darījumu centrs.
Sākotnēji tas bija nīderlandiešu ciems, tika nodibināts 1658. gadā. Apkaime ir nosaukta Nīderlandes pilsētas Hārlemas vārdā. Centrālajā Hārlemā afroamerikāņu īpatsvars 2000. gadā sasniedza 77% no visiem iedzīvotājiem, citos Ņujorkas rajonos šis īpatsvars ir mazāks.
Sojuz TMA-19M
Sojuz TMA-19M (ru) bija Krievijas kosmosa kuģis apkalpes nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Tas orbītā palaists 2015. gada decembrī; uz zemes atgriezās 2016. gada jūnijā.
Apkalpe
Kuģa Sojuz TMA-19M apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Dublējošā apkalpe:
Lidojuma gaita
Sojuz TMA-19M tika palaists 11:03:10  UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas. Kosmosa kuģis no pēdējās pakāpes atdalījās 11:12 UTC. Saslēgšanās ar staciju notika 15. decembrī 17:33 UTC (aptuveni 6 stundas pēc starta) pie Rassvet moduļa. Tuvošanās notika automātiskā režīmā, bet noslēdzošajā posmā radās kļūme sistēmā, un kuģa vadību pārņēma komandieris, pabeidzot saslēgšanos rokas režīmā.
No stacijas Sojuz TMA-19M atvienojās 05:52 UTC. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 09:15 UTC, 148 km uz dienvidaustrumiem no Žezkazghanas, Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 185 dienas 22 stundas 11 minūtes.
Ebe Švarcs
Ebe Švarcs (dk; dzimis, miris ) bija Dānijas futbola funkcionārs, pirmais UEFA prezidents.
1950. gadā kļuva par Dānijas Futbola asociācijas prezidentu un ieņēma šo amatu līdz pat savai nāvei 1964. gadā. tika ievēlēts par pirmo UEFA prezidentu. Šajā amatā nostrādāja divus četru gadu termiņus līdz 1962. gadam, kad kļuva par FIFA izpildkomitejas locekli un viceprezidentu. 1964. gadā mira no sirdstriekas, atgriežoties no vasaras olimpiskajām spēlēm.
Tailers Arnasons
Tailers Arnasons (dzimis 1979. gada 16. martā) ir bijušais amerikāņu hokejists, centra uzbrucējs. Karjeras laikā aizvadījis 486 spēles Nacionālās hokeja līgas klubos Čikāgas "Blackhawks", Otavas "Senators" un Kolorādo "Avalanche". 26 spēles aizvadījis arī KHL vienībā Rīgas "Dinamo".
Spēlētāja karjera
Savu profesionālā spēlētāja karjeru Arnasons uzsāka 2001.—02. sezonā, kad aizvadīja 21 spēli NHL kluba Čikāgas "Blackhawks" sastāvā, atlikušo sezonu spēlējot AHL kluba Norfolkas "Admirals" rindās. Nākamajā sezonā Taileram izdevās nostiprināties "Blackhawks" sastāvā. 2003.—04. bija Arnasona rezultatīvākā karjera NHL, tajā atzīmējoties ar 55 punktiem. 2004.—05. NHL sezonas lokauta laikā Arnasons aizvadīja pāris spēles Zviedrijas Elitsērijas kluba Brynas IF sastāvā, taču tad atgriezās Čikāgā.
2005.—06. sezonas otrajā pusē Arnasons tika aizmainīts uz Otavas "Senators", taču vasarā hokejists kļuva par brīvo aģentu, noslēdzot viena gada līgumu ar Kolorādo "Avalanche" vienību, nākamajā vasarā savu līgumu ar klubu pagarinot uz vēl diviem gadiem.
2009. gada vasarā Arnasons noslēdza viena gada līgumu ar Ņujorkas "Rangers", taču kluba pamatsastāvā neiekļuva, sezonas pirmo pusi aizvadot tās AHL fārmklubā Hartfordas "Wolf Pack". Novembrī viņš līgumu lauza, pievienojoties KHL klubam Rīgas "Dinamo". 2010. gada vasarā Arnasons centās atgriezties NHL aprītē, bet, tam neizdodoties, noslēdza līgumu ar Šveices hokeja līgas klubu EHC Biel, novembrī līgumu ar klubu laužot. Janvārī spēlētājs pievienojās SM līgas klubam Espo "Blues", tā sastāvā pavadot vien nepilnus divus mēnešus.
ASV hokeja izlases rindās Arnasons spēlējis 2007. gada Pasaules čempionātā.
Daugavgrīvas draudzes novads
Daugavgrīvas draudzes novads bija viens no 25 Rīgas apriņķa draudzes novadiem abās pusēs Daugavas ietekai Baltijas jūrā. Dienvidos tas robežojās ar Rīgas patrimonālo apgabalu, austrumos ar Ādažu-Carnikavas draudzes novadu, rietumos ar Slokas draudzes novadu.
Mūsdienās tā teritorijā atrodas Rīgas pilsētas Kurzemes rajona ziemeļu daļas apkaimes (Daugavgrīva, Bolderāja, Kleisti un Rītabuļļi), Ziemeļu rajona ziemeļu daļas apkaimes (Mangaļsala, Vecdaugava, Vecmīlgrāvis, Vecāķi, Trīsciems), kā arī daļa no Ādažu novada Carnikavas pagasta starp Langas upīti un jūru (Kalngale, Garciems).
Vēsture
Daugavgrīvas draudzes novads izveidojās uz bijušā Daugavgrīvas klostera īpašumiem, kuriem 1226. gadā noteica šādas robežas: Daugavas labajā krastā robeža gāja no Dūņupes ietekas Daugavā līdz Ķīšezeram, pa tā ziemeļu krastu līdz Langas upes iztekai un gar to līdz pat Gaujas ietekai jūrā. Ziemeļu robežu veidoja Baltijas jūras krasts no Gaujas ietekas līdz Daugavas ietekai jūrā. Daugavas kreisajā krastā klosterim piešķīra zemes tagadējās Bolderājas teritorijā, kas agrāk bija piederējušas kuršiem un zemgaļiem. Robeža aptuveni gāja no Zobenbrāļu grāvja ietekas Daugavā līdz Zemgales ceļa sākumam, tālāk līdz Buļļupei un pa to līdz Lielupes tā laika ietekai jūrā. Ziemeļu robežu veidoja Baltijas jūras krasts no Lielupes ietekas līdz Daugavas ietekai jūrā. 1305. gadā cistercieši izpostīto Daugavgrīvas klosteri un tā novadu pārdeva Livonijas ordenim, kas tā vietā uzcēla Daugavgrīvas pili (Alt-Dünamünde) un nodibināja Daugavgrīvas komtureju. 16. gadsimta beigās Daugavas ieteka mainīja gultni un karadarbībā sagrautā nocietinājumu vietā Zviedru Vidzemes valdība 17. gadsimtā uzbūvēja cietoksni ar sešiem bastioniem un diviem vārtiem.
Muižas
19. gadsimta pirmajā pusē pie Daugavgrīvas draudzes novada piederēja šādas muižas:
Augusts Muižulis
Augusts Muižulis (1893—1941) bija latviešu strēlnieku virsnieks, vēlāk Latvijas Bruņoto spēku virsnieks, pulkvežleitnants. Padomju represiju upuris.
Dzīves gājums
Dzimis 1893. gada 17. jūlijā Slokas pagasta Lapmežciema "Tuteņos" Jēkaba Muižuļa un viņa sievas Līzes (dzimušas Kalpiņas) ģimenē. Mācījās Slokas pilsētas skolā un mērnieku kursos, pēc kuru beigšanas strādāja par mērnieka palīgu Voroņežas zemes ierīcības komisijā.
Pirmā pasaules kara laikā 1914. gada novembrī iesaukts Krievijas impērijas armijā un nosūtīts uz 3. Kijivas praporščiku skolu. Piedalījās kaujās 7. Bauskas latviešu strēlnieku bataljona sastāvā. Kaujā pie Ķekavas 1916. gada 3. jūlijā viņu ievainoja, bet septembrī viņš atgriezās ierindā kā rotas komandieris. Ziemassvētku kaujās 1917. gada janvārī pie Ložmetējkalna kontuzēts. 1917. gada augustā paaugstināts par štabskapitānu un nozīmēts par Rezerves latviešu strēlnieku pulka rotas komandieri.
Latvijas brīvības cīņu laikā cīnījās Padomju Latvijas armijā, tad 1919. gada 13. jūnijā iestājās Latvijas Bruņoto spēkos, no 20. jūnija bataljona komandieris. Ziemeļlatvijas brigādes sastāvā piedalījās Cēsu kaujās pret Baltijas landesvēru. Par varonību kaujās pie Līvāniem 1919. gada 1. septembrī paaugstināts par pulkvedi-leitnantu.
Bermontiādes laikā 1919. gada 9. oktobrī kaujā pie Torņakalna sedza Latvijas armijas atkāpšanos pāri Daugavas tiltiem un ieņēma pozīcijas Daugavas labajā krastā. Pēc Latgales atbrīvošanas un pamiera noslēgšanas viņu 1920. gadā iecēla par Cēsu apriņķa un pilsētas, vēlāk par Jēkabpils apriņķa komandantu, 1922. gadā par Rīgas kara apriņķa priekšnieka palīgu. 1924. gadā viņš pabeidza vecāko virsnieku kursus un 1929. gada septembrī tika iecelts par 2. Vidzemes divīzijas štāba administratīvās nodaļas adjutantu, 1930. gados par Aizputes-Kuldīgas kara apriņķa priekšnieku. 1939. gadā viņš bija Brāļu kapu komitejas Tukuma nodaļas priekšnieks.
Pēc Latvijas okupācijas un inkorporācijas PSRS sastāvā 1940. gadā atlaists no amata, strādāja par Slokas zvejnieku sabiedrības kasieri. Pēc PSRS—Vācijas kara sākuma apcietināts un pēc Latvijas PSR Valsts Drošības Tautas komisāra Simona Šustina 1941. gada 26. jūnija rīkojuma 29. jūnijā nošauts Rīgas Centrālcietuma pagalmā. Apbedīts Rīgas Meža kapos, kas kļuva pazīstami kā Baltie krusti.
Nokia 1112
Nokia 1112 ir lēts GSM mobilais telefons, kuru ražoja Nokia. Tā ražošana tika uzsākta 2006. gadā. Izmantojot grafiskas ikonas un liela izmēra fontus, ir viegli izmantojams telefons, kura mērķauditorija ir cilvēki, kas 1112 ir izvēlējušies kā pirmo mobilo telefonu.
Nokia 1112 ir divu joslu telefons, un var strādāt GSM-900/GSM-1800 un GSM-850/GSM-1900 tīklos. Telefonam ir 96 x 68 pikseļu vienkrāsains ekrāns, ar baltu ekrāna apgaismojumu un iebūvētu brīvroku skaļruni.
Telefonam ir iebūvētas lietotnes kā kalkulators un hronometrs, un tas atbalsta polifoniskās melodijas. Neskaitot tādas pamatfunkcijas kā īsziņu nosūtīšana un vienkrāsainu, grafisku attēlu nosūtīšanu, telefonā ir arī runājošs pulkstenis un modinātājs.
Alekss Stivriņš
Alekss Frenks Stivriņš (en; dzimis Linkolnā, Nebraskas štatā) ir bijušais latviešu izcelsmes ASV basketbolists, spēlēja vieglā uzbrucēja pozīcijā. Viņš bija pirmais latviešu izcelsmes basketbolists, kas spēlējis NBA līgā.
Augstskolu basketbolā pārstāvēja Kreitona Universitātes un Kolorado Universitātes komandas. 1985. gada NBA draftā viņu Sietlas "SuperSonics" izraudzījās ar kopējo 75. numuru ceturtajā kārtā. Sietlas komandā piedalījās tikai trīs spēlēs, taču pēc vairākiem gadiem atgriezās NBA, aizvadot 19 spēles 4 dažādās komandās. Profesionālā līmenī spēlējis arī vairākās citās valstīs, tostarp Spānijas un Itālijas vadošajās profesionālajās līgās, spēlējis arī CBA.
A. Stivriņš tiek uzskatīts par pirmo latviešu basketbolistu NBA. Pirmais Latvijā dzimušais NBA spēlētājs Gundars Vētra 1992. gadā piedalījās vienā spēlē ar A. Stivriņu, taču abi tobrīd, neapzinoties brīža vēsturisko nozīmīgumu, netikās un sarunu neuzsāka.
Jasuto Honda
Jasuto Honda (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||29||1
Holande
Holande ir ģeogrāfisks reģions Nīderlandes rietumos. Agrāk tā bija atsevišķa Nīderlandes province, bet mūsdienās tās vietā ir Ziemeļholandes un Dienvidholandes provinces. Vēsturiskajā Holandes reģionā atrodas trīs lielākās Nīderlandes pilsētas: Amsterdama, Hāga un Roterdama. Termins "Holande" ļoti bieži tiek attiecināts uz visu Nīderlandes valsti un tiek lietots kā tās sinonīms. Šāda vārda izmantošana vispārīgi ir pieņemta, bet pret to iebilst daudzi nīderlandieši, it īpaši tie, kas dzīvo citās Nīderlandes provincēs.
No 10. līdz 16. gadsimtam Holande bija vienots politisks reģions Svētās Romas impērijas sastāvā.
Ivars Kabucis
Ivars Kabucis (1958) ir latviešu biologs, botāniķis, specializējies floras un veģetācijas pētīšanā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1958. gada 24. martā Saldus rajona Remtē. Mācījies Remtes astoņgadīgajā skolā un Saldus vidusskolā. 1982. gadā absolvējis Latvijas Valsts Universitātes Bioloģijas fakultāti botānikas specialitātē un turpinājis mācības aspirantūrā ZA Bioloģijas institūtā līdz 1985. gadam.
No 1989. līdz 1996. gadam I. Kabucis strādājis ZA Bioloģijas institūta Botānikas laboratorijā, sākumā kā vecākais biologs, no 1991. gada — jaunākais zinātniskais līdzstrādnieks. Piedalījies Latvijas floras, reto un aizsargājamo sugu un biotopu izpētē. Pēc 1996. gada I. Kabucis strādājis kā konsultants vairākos starptautiskos projektos, Latvijas Dabas fondā u.c.
Latvijas Botāniķu biedrības biedrs. Strādājot Liepājas Pedagoģiskajā institūtā, vadījis institūta Latvijas Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības pirmorganizāciju. I. Kabucis ir viens no Latvijas Dabas fonda dibinātājiem un padomes priekšsēdētājiem.
Kā vecajos, labajos laikos
"Kā vecajos, labajos laikos" (en) ir 2003. gada ASV kinokomēdija, kuras režisors, kā arī viens no producentiem un scenārija autoriem ir Tods Filipss. Galvenās lomas atveido Lūks Vilsons, Vinss Vons un Vills Ferels. Filmas pirmizrāde notika.
Ivars Kabucis
Dzīvesgājums
Ivara Kabuča ievāktais ziedaugu un paparžaugu herbārijs glabājas LU Bioloģijas institūta Botānikas laboratorijas herbārijā (starptautiskais herbārija kods — LATV).
Kā vecajos, labajos laikos
Trīs labākie draugi Mičs, Frenks un Bernards, atceroties universitātes gadus, izveido paši savu brālību netālu no savas absolvētās universitātes.
Ivars Kabucis
Darbi
Rakstījis arī enciklopēdijai “Latvijas Daba”, Pasaules Dabas Fonda projektam “Dabas daudzveidības plāns Latvijai”, 1992, National report on biological diversity: Latvia, 1998., Latvijas Sarkanā grāmata, Vaskulārie augi. Rīga, 2003.
Hulio Sesars Čavess
Hulio Sesars Čavess Gonsaless (es; dzimis ) ir bijušais meksikāņu bokseris.
Kā profesionālis debitēja cīņā pret Andresu Feliksu. Šajā cīņā Čavess uzvarēja ar nokautu. Pēdējo cīņu aizvadīja, kad zaudēja Groveram Villijam. Kopumā karjeras laikā aizvadījis 115 cīņas, no kurām 107 uzvarēja, sešās piedzīvoja zaudējumu un divās cīņās tika fiksēts neizšķirts.
ESPN veidotajā 50 visu laiku izcilāko bokseru sarakstā viņš ierindojās 24. vietā. 2011. gadā H. S. Čavess tika uzņemts Starptautiskajā boksa slavas zālē.
Divi viņa dēli arī ir bokseri.
Orgons
Orgons ir hipotētisks universāls dzīvības spēks, ko pirmo reizi aktualizēja Vilhelms Reihs 20. gadsimta 30. gados. Pēc Reiha nāves 1957. gadā, viņa students Čārlzs Kellijs attīstīja teoriju, ka orgons ir antientropisks visuma princips, radošs substrāts, kas pēc dabas pielīdzināms Mesmera dzīvnieku magnētismam (1779), Reihenbaha odiskajam spēkam (1845) u.c. Orgonu uzskatīja par bezveidīgu, visuresošu vielu, līdzīgi kā gaismu nesošo ēteru, bet vairāk asociēja ar dzīvo enerģiju, nevis inerto matēriju. Tas, iespējams, varēja darboties, lai radītu visu lielumu organizācijas un reorganizācijas, sākot ar mazākajām mikroskopiskām daļiņām, orgonu teorijā sauktām par bioniem, beidzot ar makroskopiskām struktūrām, piemēram, organismiem, mākoņiem vai pat galaktikām. Orgonu enerģija tiek plaši uzskatīta par pseidozinātni.
Reiha teorija stāsta, ka ķermeniskā orgona trūkums vai nepilnīgums var būt dažādu saslimšanu sakne, piemēram, vēža. Tāpat kā Freida teorijā libido trūkums vai nepilnīgums ir sakne neirozei. Reihs nodibināja Orgonu institūtu 1942. gadā, lai veiktu tālākus pētījumus par orgona enerģiju pēc tam, kad 1939. gadā emigrēja uz ASV. Viņš to izmantoja, lai publicētu ar šo tēmu saistītu literatūru un izplatītu par to materiālus vairāk nekā vienu desmitgadi. Reihs izgudroja specializētus „orgonu akumulatorus” — ierīces, kas šķietami varēja savākt un uzkrāt orgona enerģiju no apkārtējās vides veselības uzlabošanai vai pat laika apstākļu izmainīšanai.
Ne medicīna, ne citas zinātnes neatbalsta orgonu konceptu un pētījumi šajā jomā beidzās līdz ar Orgonu institūta pastāvēšanu.
Reiha pētījumu vēsture par orgonu
Sākotnēji orgonu enerģiju Reihs sāka pētīt caur psihiatriju. Kā psihoanalītiķim un Freida studentam, Reiha sākumpunkts, tīri loģiski, bija „libido”.
„Libido” ir dzīvības enerģija, kāre, spēks, kas liek cilvēkam censties. Reihs attīstīja libido konceptu, balstoties uz tā fizisko izpausmi un vienlaicīgām psiholoģiskām norisēm, līdz viņš bija spējīgs pierādīt saistību starp ķermeņa uzvedību un emocijām. Šos procesus viņš aprakstīja grāmatā „Rakstura analīze”, kurā viņš pārspēja jebkuru līdz tam brīdim sarakstīto darbu par ķermeņa un prāta attiecībām. Šajā grāmatā Reihs aprakstīja arī „dzīvniekcilvēka” masu patoloģiju. Šī teorija vēstīja par patoloģiju, kas izraisīja hronisku muskuļu sasprindzināšanos, tādējādi bloķējot ar emocijām saistīto enerģijas plūdumu, rezultātā bloķējot emocijas kā tādas, atklājot psihisko vai emocionālo pamatojumu cilvēces masu saslimšanai.
Tobrīd, Reiha sākotnējais darbs ar orgoniem tika padziļināti veikts psiholoģijā. Vēlāk tas tika izvērsts socioloģijā un politikas zinātnē, jo Reihs skaidri redzēja, ka šī saslimšana izplatījās vai nu sociāli, vai kulturāli. Viņa grāmatās „Fašisma masu psiholoģija”, „Seksuālā revolūcija” un „Cilvēki nepatikšanās” ir plašāk stāstīts par viņa atklājumiem sociālajās un politiskajās zinātnēs.
Bija tikai dabiski, ka Reiha prāts ģeneralizēja un padziļināja savas zināšanas par psihoseksuālo enerģiju. Šajā procesā viņa darbi medicīnā jau sniedzās pāri psihiatrijai un dziļāk tradicionālajā medicīnā un bioloģijā. Psihoseksuālās enerģijas koncepts attīstījās un kļuva par „bioelektrības” konceptu, kas drīz pierādījās neesam elektrība un tika pārsaukta par „orgonu enerģiju”. Par šo pētījumu fāzi var lasīt Reiha grāmatās „Orgasma funkcija” un „Vēža biopātija”. Šīs grāmatas ir pirmais un otrais sējums Reiha orgonu enerģijas prezentācijā pasaulei „Orgona atklājums”.
Lai gan sākotnēji orgonu enerģija tika atklāta cilvēka ķermenī, caur cītīgiem pētījumiem Reihs atklāja, ka tā var eksistēt arī brīvā formā atmosfērā. Ar šo atklājumu Reiha pētījums izgāja ārpus bioloģijas rāmjiem un pārtapa par pētījumu meteoroloģijā un atmosfēras fizikā. Šie atklājumi tiek aprakstīti grāmatās „Vēža biopātija” un „Oranuārais eksperiments”, un vairākos rakstos zinātniskos žurnālos zem tēmas „laika apstākļu kontrole”.
Pēdējais un pārākais Reiha pētījums bija par orgonu enerģijas kosmisko funkciju un tas tika veikts astronomijā un astrofizikā. Par šo izlasāms grāmatās „Kosmiskā superimpozīcija” un „Ēters, Dievs un Velns”.
Caur Reiha progresiju no psihiatrijas un medicīnas uz bioloģiju, no bioloģijas uz fiziku, viņa koncepts par enerģiju, kas bija visa pētījuma centrs, saglabāja savas būtiskās iezīmes. Viņa sapratne par enerģiju auga, un jaunas īpašības tika atklātas, taču īpašības, kas tika atklātas agrāk, šaurākajos izpētes posmos, tikai apstiprinājās tagadējos plašākajos pētījumos. Cauri visam šim procesam vijas ievērības cienīgais „sarkanais pavediens” — saistība, kas parāda katra atklājuma loģisko progresiju no iepriekšējā.
Reiha mērķis nebija atklāt „kosmiskas” patiesības, viņš nekad nebija vēlējies revolucionarizēt zinātnes pasauli, viņš necentās veikt dižus atklājumus. Reihs vienkārši vēroja un eksperimentēja dienu no dienas, pierakstot savus atradumus, godprātīgi tos pētot un sakārtojot faktus tādus, kādi tie parādījās, nemēģinot savu teoriju ielikt iepriekš izveidotā rāmī. Viņš atklāja to, ka enerģija, kas dominē seksuālas tuvības laikā, dabā pastāv visur, gan dzīvos, gan nedzīvos ķermeņos un tā virza visnozīmīgākās un izplatītākās dabiskās funkcijas.
Reihs atklāja, ka viena un tā pati orgonu enerģija ir pamatā katrai no šīm fenomenu klasēm :
Visas šīs plaknes atspoguļo Reiha pētījumu gaitu, sākot ar psihiatriju, turpinot ar bioloģiju un fiziku, katra atspoguļojot sevī iepriekšējo.
Orgona īpašības
Orgonu enerģija tiek uzskatīta par dabas radošo spēku, kas nav ne elektromagnētisma forma, ne arī matērija, bet ir pamatlicējs abos iepriekšminētajos. Reiha pētījumi sniedz skaidru ieskatu par orgonu enerģijas apveidu, kaut arī viņa pētījumi tiek uzskatīti par pseidozinātni.
Reihs izvirzīja desmit secinājumus par orgonu enerģiju :
Niora
Cilvēki
Niorā ir dzimuši:
Smaguma spēks
Smaguma spēks ir astronomiska objekta, piemēram, Zemes, pievilkšanas spēks uz šī objekta virsmas vai tā tiešā tuvumā, kas vērsts vertikāli uz tā centru. Tas ir konservatīvs spēks.
Smaguma spēks uz Zemes
Katrs ķermenis, kas atrodas uz Zemes, gravitācijas dēļ ir pakļauts Zemes smaguma spēka iedarbībai. Tā ietekmē ķermenis krīt uz Zemi vai spiež uz kādu balstu vai iekari. Ja planēta negrieztos ap savu asi, tad ķermeņa smaguma spēks \vec{P} būtu vienāds ar Zemes un ķermeņa savstarpējo gravitācijas spēku
,
Taču Zemes rotācijas dēļ gravitācijas spēka komponente \vec{F_n} ir vērsta uz Zemes asi, piešķirdama ķermenim centrtieces paātrinājumu \vec{a_n}. Tādējādi
.
Rozalinda Rasela
Rasela vislabāk pazīstama pēc ātri runājošās laikraksta žurnālistes Hildijas Džonsones lomas Hauarda Hoksa komēdijā "Viņa meitene Piektdiene" (1940), kur filmējusies kopā ar Keriju Grāntu. Citas viņas pazīstamākās lomas ir filmās Auntie Mame (1958) un Gypsy (1962). Rasela piecas reizes nominēta Zelta globusa balvai, visas piecas reizes šo balvu arī saņēma. Par filmām Sister Kenny (1946) un Mourning Becomes Electra (1947) saņēmusi balvas kategorijā "Labākā aktrise drāmas filmā", bet par filmām Auntie Mame (1958), A Majority of One (1961) un Gypsy (1962) saņēmusi balvas kategorijā "Labākā aktrise aktrise mūziklā vai kinokomēdijā". Rasela arī četras reizes nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā aktrise galvenajā lomā". 1972. gadā saņēmusi Džīna Heršolta humanitārā balvu.
Smaguma spēks
Smaguma spēks uz Zemes
kur m ir ķermeņa masa, \omega ir Zemes rotācijas leņķiskais ātrums, R ir Zemes rādiuss, \varphi ir ģeogrāfiskā platuma leņķis.
No šiem vienādojumiem secināms, ka uz Zemes poliem smaguma spēks ir vienāds ar gravitācijas spēku, bet citos Zemes virsmas punktos tas ir mazāks, savukārt, vismazākais tas ir uz ekvatora. Tādēļ Zeme savas griešanās ass virzienā ir saspiesta — planētas rādiuss uz pola ir par 21,5 km mazāks nekā uz ekvatora un tai aptuveni ir rotācijas elipsoīda forma. Izņemot polus un ekvatoru, smaguma spēks nav precīzi vērsts uz Zemes centru.
Izmantojot Otro Ņūtona likumu un brīvās krišanas paātrinājumu g (tas arī ir atšķirīgs dažādās Zemes vietās, taču parasti izmanto tā vidējo vērtību), smaguma spēku var aprakstīt ar izteiksmi
\vec{P}=mg.
2016.—2017. gada Pasaules kauss biatlonā — 7. posms
'''2016.—2017. gada Pasaules kauss biatlonā — 7. posms''' notika Dienvidkorejā, Phjončhanā no 2. līdz 5. martam.
Abe (krāteris)
Abe ir triecienkrāteris dienvidu puslodē Mēness neredzamajā pusē. Tas atrodas tieši uz dienvidiem no Hessa krātera un uz austrumiem no Puankarē lielā sienu baseina. Tas ir nosaukts vācu fiziķa Ernsta Abes vārdā.
Pavadoņkrāteri
Uz Mēness kartēm šie krāteri tiek apzīmēti ar burtu uz krātera malas, kas ir tuvāk Abes krāterim.
Anjēze Varda
Anjēze Varda (fr, dzimusi, mirusi ), dzimusi kā Arlete Varda (Arlette Varda), bija Beļģijā dzimusi franču kinorežisore, scenāriste un aktrise.
Sākusi strādāt 50., 60. gados, kļūstot par vienu no ietekmīgākajām personām Franču jaunā viļņa attīstībā. Neierasta bija viņas piekoptā filmu uzņemšana ārā, nevis iekštelpās, kā tas bija pieņemts. Plaši izmantojusi neprofesionālus aktierus, kas arī bija neierasti 60. gadu franču kino. Viņas pirmā filma La Pointe Courte tika uzņemta 1955. gadā. Viņas nākamā filma, eksistenciālā drāma "Kleo no 5 līdz 7" (Cléo de 5 à 7, 1961), tiek uzskatīta par vienu no visu laiku labākajām filmām, ko režisējusi sieviete. Vēlāk režisējusi arī pilnmetrāžas filmas Vagabond (1985) un Kung Fu Master (1988). Strādājusi arī dokumentālo filmu lauciņā, veidojot tādas filmas kā Black Panthers (1968), Les glaneurs et la glaneuse (2000), Les plages d'Agnès (2008), Visages Villages (2017) un Varda by Agnès (2019), kas kļuva par viņas pēdējo.
Režisors Mārtins Skorsēze Vardu raksturoja kā "vienu no kino dieviem". Varda ir saņēmusi goda Zelta palmas zaru Kannu kinofestivālā, Zelta lauvas balvu Venēcijas kinofestivālā, kā arī Kinoakadēmijas goda balvu. Par Faces Places, viņa tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā dokumentālā filma". Viņa ir pirmā sieviete režisore, kas ir saņēmusi Kinoakadēmijas goda balvu.
Svētais ciems
Svētais ciems ir ciems Limbažu novada Umurgas pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Berijs Levinsons
Berijs Lī Levinsons (en, dzimis ) ir amerikāņu kinorežisors, scenārists, kinoproducents, komiķis un aktieris.
Levinsons ir vislabāk pazīstams ar savām drāmām vai komēdijdrāmām, kā Diner (1982), The Natural (1984), "Labrīt, Vjetnama" (1987), Bugsy (1991), "Aste luncina suni" (1997), "Gada cilvēks" (2006) un "Kas tikko notika" (2008). Saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākais režisors" par drāmu "Lietus cilvēks" (1988).
Kopumā viņa filmas ir saņēmušas 6 Kinoakadēmijas balvas no 34 nominācijām.
Keniči Šimokava
Keniči Šimokava (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Eduards Stīpnieks
Eduards Stīpnieks (1902-1983) bija Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks, Vācu krusta zeltā kavalieris.
Dzīvesgājums
Dzimis Valkas apriņķa Lāzberģa pagastā, bērnību pavadīja Liepnas pagasta Katlešos. 1922. gadā beidza mācības Rīgas Kultūras Veicināšanas biedrības vakara vidusskolā, tajā pašā gadā viņu iesauca obligātajā karadienestā 6. Rīgas kājnieku pulkā. 1924. gadā iestājas Latvijas kara skolā, ko beidz 1928. gadā, turpinot dienestu 2. Ventspils kājnieku pulkā līdz pat Latvijas okupācijai, kur sasniedza virsleitnanta pakāpi. Izglābās no teritoriālā korpusa likvidācijas Litenes nometnē un pievienojas pulkvežleitnanta Aperāta partizānu grupai.
Otrajā pasaules karā
Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS 1942. gada sākumā brīvprātīgi pieteicās 24. Talsu policijas bataljonā, tika iecelts par 2. rotas komandieri, nonāca Austrumu frontē uz dienvidiem no Kronštates cietokšņa, Sergijevskij Monastir rajonā pie Ļeņingradas. 1943. gada janvārī apbalvots ar Drošsirdības zīmi ar šķēpiem Austrumtautu piederīgiem.
1943. gada 18. aprīlī policijas bataljonu ieskaitīja topošajā 19. divīzijas 43. pulkā pulkvežleitnanta Lobes vadībā kā III bataljonu, kur Stīpnieku paaugstināja par kapteini un iecēla par bataljona komandieri No 1943. gada maija karoja Volhovas frontē, atkāpšanās kauju laikā 1944. gada janvārī III bataljonu iedalīja pulkveža Voldemāra Veisa 15. janvārī izveidotajā kaujas grupā. Pēc sekmīgas vadības kaujās 1944. gada 2. februārī viņu apbalvoja ar II šķiras Dzelzs krustu un 20. februārī ar I šķiras Dzelzs krustu.
1944. gada 20. jūnijā Stīpnieku paaugstināja majora pakāpē un pēc mēneša - 20. jūlijā - iecēla par 19. divīzijas 43. pulka komandieri. Pēc atkāpšanās no pozīcijām Aiviekstes krastos 1944. augustā viņš vadīja pulku kaujās Vidzemes augstienē, pie Cesvaines iznīcinot divus ienaidnieka pulkus, par to 1944. gada 24. septembrī apbalvots ar Vācu krustu zeltā. 1944. gada septembrī smagi saslima un bija spiests fronti atstāt.
4. novembrī Stīpnieku Kurzemes cietoksnī nozīmēja par komandieri no 2. robežapsardzības pulka izveidotajam 106. grenadieru pulkam, ko vēlāk papildināja ar 300 5. robežapsardzības pulka kareivjiem. Pulks bija vāji apgādāts, trūka smago ieroču. Stīpnieka vadībā pulks atvairīja ienaidnieka pārspēka uzbrukumu frontes sektorā pie Džūkstes. Tas cieta smagus zaudējumus Trešās Kurzemes lielkaujas laikā 1944. decembrī un 1945. gada 15. janvārī tika izformēts.
Rumānija 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Šajās olimpiskajās spēlēs Rumānija bija pārstāvēta ar vienu sportistu, George Plagino, kurš startēja šaušanas sacensībās. Šajā reizē Rumānija neieguva olimpiskās medaļas.
Eduards Stīpnieks
Otrajā pasaules karā
19. martā Stīpnieks devās uz Liepāju pie leģiona ģenerālinspektora Bangerska, tur piedalījās Latvijas Nacionālās komitejas dibināšanā, kur ieņēma valsts kontroliera amatu. 1945. gada maijā pēc Vācijas kapitulācijas pameta Latviju un devās uz Vāciju.
Pēckara dzīve
Pēc kara nonāca Rietumvācijā, aktīvi darbojās trimdas latviešu organizācijās: piedalījās pirmās "Daugavas Vanagu" nodaļas dibināšanā Vircburgā 1947. gada 26. oktobrī, dibinājis organizācijas nodaļas arī citās latviešu bēgļu nometnēs. Kā otrais pēc pulkveža Januma saņēmis "Daugavas Vanagu" zelta nozīmi. 1950. gadā izceļoja uz Austrāliju, kur dibināja "Daugavas Vanagu" nodaļu un aktīvi piedalījās tās darbā un Adelaidas latviešu biedrībā.
Majors Eduards Stīpnieks miris 1981. gada 9. novembrī Adelaidā ar sirdstrieku. Pārapbedīts Saldus Čāpātāja kapos 2012. gadā.
Otava Yo
Otava Yo (ru) ir 2003. gadā Sanktpēterburgā izveidota krievu folkroka grupa. Patlaban grupa izdevusi 7 studijas albumus.
2013. gadā grupas izpildītā latviešu tautasdziesma „Tumša, tumša tā eglīte” iekļauta Latvijas tautas mūzikas izlasē „Sviests V”. 2018. gada 25. novembrī klubā „Melnā piektdiena” notika grupas albuma Любишь ли ты atvēršanas koncerts.
Repovesi nacionālais parks
<mapframe text="Repovesi nacionālais parks" width=300 height=300 zoom=11 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q2420598" } Repovesi nacionālais parks (fi) ir 2003. gadā izveidots nacionālais parks Somijas dienvidaustrumos, Etelesavo un Kimenlākso reģionos. Savulaik bijis intensīvas mežsaimniecības rajons, mūsdienās rajonā dominē priežu un bērzu meži. Reģions bagāts ezeriem, caur to plūst Kokunjoki upe. Tūristu iecienīti objekti ir Olhavas klints, Lapinsalmi gājēju tilts, atjaunotie plostošanas kanāli.
Grīnbergu senkapi
Grīnbergu senkapi ir vietējas nozīmes aizsargājams arheoloģijas piemineklis Kuldīgas novada Alsungas pagasta dienvidaustrumos, Zvirgzdu ezera ziemeļu krastā.
Ļeņina rajons
Ļeņina rajons var būt:
Return to Paradise
Return to Paradise ir 1998. gada drāma, kas veidota kā 1989. gada Francijas filmas  Force majeure rīmeiks. Filmas režisors ir Džozefs Rubens. Galvenās lomas atveido Vinss Vons, Enna Heiča, Žoakins Fēnikss, Deivids Konrāds un Džada Pinketa Smita. Filmas pirmizrāde notika.
Diviem draugiem Tonijam un Šerifam jāizlemj, vai izglābt trešo draugu Luisu no Malaizijas cietuma, kur viņš nonāca par narkotiku glabāšanu.
Bobrovica
Bobrovicja (uk) ir pilsēta Ukrainas ziemeļaustrumu daļā, Čerņihivas apgabala dienvidrietumos Ņižinas rajonā. Līdz 2020. gadam Bobrovicas rajona centrs.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1300. gadā. 15. gadsimtā bija Žečpospolitas sastāvā. 1654. gadā iekļāvās Hetmanščinā, kas bija Krievijas autonoms apgabals. 1807. gadā Viktors Kočubejs Bobrovicjas pievārtē uzcēla cukurrūpnīcu. 1868. gadā pie apdzīvotās vietas tika izbūvēta dzelzceļa stacija. Pēc Oktobra revolūcijas ietilpa Ukrainas PSR. 1923. gadā Bobrovicjai tika piešķirtas pilsētciemata tiesības. Otrā pasaules kara laikā atradās vācu okupācijā. 1958. gadā Bobrovicjai tika piešķirtas pilsētas tiesības. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Takocubo kardiomiopātija
Takocubo kardiomiopātija jeb takocubo sindroms (TTS) ir unikāls neišēmisks sindroms, kurai raksturīga pēkšņa īslaicīga sirds muskulatūras daļas vājināšanās. Tā kā šis vājums var rasties pēc emocionāliem pārdzīvojumiem, piemēram, tuvinieka nāves, izšķiršanās vai ilgstoša stresa, tad šo saslimšanu mēdz saukt arī par salauztās sirds sindromu. Takocubo kardiomiopātija saukta arī par apikālo balona sindromu, stresa inducēto kardiomiopātiju vai reversiblo kreisā kambara anerģiju.
Simptomi
Kardiomiopātijai ir raksturīgas tipiskas koronārās sūdzības — elpas trūkums un sāpes krūtīs. Elektrokardiogrammā redzami ST segmenta pacēlumi, T viļņa inversija, vai QT intervāla pagarināšanās. Paaugstināti arī miokarda bojājuma marķieri asinīs. Lielākajai daļai pacientu ir paaugstināta arī noradrenalīna koncentrācija. Nereti sindroms tiek sajaukts ar akūtu miokarda infarktu. Diagnoze tiek uzstādīta, balstoties uz patoloģiskajām sirds sienas kustībām, t. i., kreisā kambara pamats saraujas normāli, bet pārējā kreisā kambara daļa ir nekustīga vai mazkustīga. Arī koronārā angiogrāfija parasti neapstiprina obstruktīvus vainagartēriju bojājumus.
Vēsture
Sindroms pirmo reizi aprakstīts Japānā, un tā nosaukums cēlies no zivju groza ar apaļu dibenu un šauru kaklu, ko lietoja astoņkāju zvejā (ja — ‘astoņkājis’, tsubo — ‘grozs’).
Burtnieku svīta
Burtnieku svīta (D2br) ir vidusdevona Živetas stāva stratigrāfiskā vienība Latvijā, kas ir izplatīta gandrīz visā valsts teritorijā, izņemot Kurzemes ziemeļu malu. Svītas slāņu biezums svārstās no 23-89 metriem, taču lielākajā daļā variē 40-60 m robežās. Nosaukums veidots no Burtnieku ezera, kura krastos atrodas svītas atsegumi. Burtnieku svītas griezuma stratotipi atsedzas Rojas (Lūrmaņu klintis), Salacas (Neļķu klintis, Skaņaiskalns), Gaujas krastos, kā arī Rīgas līča austrumu daļā (Veczemju klintis un Ķurmrags) un pie Burtnieku ezera. Tālāk svītas atsegumu josla stiepjas uz ziemeļaustrumiem Igaunijas un Pleskavas apgabala teritorijā.
Burtnieku svītu 1956. gadā Pēteris Liepiņš izdalīja kā Salacas svītu. Tās apakšējā robeža tiek vilkta pamatojoties uz griezumu ritmisko uzbūvi. Svītai atbilst skaidri izteikts vidusdevona sedimentācijas augšējais ritms. Svītas griezuma pamatnē ieguļ daudz rupjgraudaināki ieži (smilšakmeņi ar aleirolītu un kvarca oļu piejaukumu), kas klāj Arukilas svītas aleirolītus. Augstāk griezumā sāk dominēt sīkgraudaini smilšakmeņi un aleirolīti. Aleirolīti svītas griezuma augšdaļā veido diezgan biezu (virs 30 m) slāni. Izskalojuma pēdas svītas apakšējā robežā parasti nav novērojami. Rupja drupu materiāla ieslēgumi ir novērojami dažādos smilšakmens slāņa līmeņos. Burtnieku svītas apakšējā robeža visskaidrāk redzama Centrālās un Ziemeļlatvijas teritorijā, kur smilšakmens bazālais ritms ir visizteiktāks, kā arī redzama lielāka atšķirība minerālu sastāvā (palielināts turmalīna, cirkona, stavrolīta, kvarca saturs, kas palielinās gar paleonogāzi no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem). Pārējā Latvijas teritorijā apakšējā robeža ir nosacīta (nav izteikta). Svītas nogulumu augšējo aleirolītisko daļu sedz Gaujas svītas smilšakmeņi. Abavas baseina teritorijā starp Burtnieku un Gaujas svītām mēdza izdalīt Abavas svītu, kuru raksturo īpatnējs paleontoloģiskais sastāvs.
Faciālais iedalījums
Burtnieku svītas nogulumu izplatības areālā Latvijā tiek izdalītas divas litoloģiski-faciālās zonas un viena zona Igaunijā:
Paleontoloģiskais raksturojums
Burtnieku svītu raksturo heterostraka Pycnosteus tuberculatus un antiarha Asterolepis dellei vadfosiliju zona. Tās ihtiofaunas komplekss ir samērā bagāts. To veido bezžokļaiņi: Pycnosteus tuberculatus, Ganosteus stellatus, Tartuosteus maximus, Psammosteus bergi. Šeit ir atrodamas akantodes jeb žokļžaunzivis: Archaeacanthus quadrisulcatus, Homacanthus talavicus, Haplacanthus marginalis, Ginkgolepis tenericostatus un Rhadinacanthus deltosquamosus. Bez tam šeit ir sastopamas bruņuzivis Actinolepis magna, Holonema haermae, Coccosteus marcae, Homostius sulcatus?, Heterostius ingens?, Plourdosteus sp., Byssacanthus dilatatus. Ir sastopamas arī kaulzivis Glyptolepis sp., Hamodus lutkevitshi, Gyroptychius elgae, Moythomasia? sp., Dipterus sp. u.c.
Burtnieku svītas bezmugurkaulnieku komplekss ir nabadzīgs. To veido bezslēdzenes pleckāji Bicarinatina livica, sīki divvākčauļi un gliemeņvēži. Augu valsti pārstāv pirmspapardes (Primofilices).
Biofācijas
Veicot biofaciālo analīzi tika konstatēts, ka dažādām faciālajām zonām atbilst konkrētas bioloģiskās ekosistēmas sauktas par asociācijām. Burtnieku laikmetā Baltijā pastāvēja sekls ūdens baseins ar atsāļotu ūdeni. Tajā dzīvoja diezgan nabadzīga biota un to pārstāvēja dažādas ihtiofaunas grupas, kā arī bezmugurkaulnieki, piemēram, lingulīdi un dūņēdāji, kas apdzīvoja salīdzinoši mierīga ūdens apgabalus ar mālaini-aleirītisku pamatni.
Agrajā burtnieku laikā ir konstatējamas divas asociācijas:
1. Lingulīdu, otiņspuru un antiarhu asociācija atradās Latvijas austrumos, bija saistīta ar māliem, aleirītiem un aleirītiskām smiltīm, un aizņēma Gulbenes ieplaku. Atšķirība no iepriekšējā eifela laikmeta, agrīnajā burtnieku laikā parādījās jaunas dažādvairodžu sugas, lielā skaitā parādījās artrodiras, vairāk kļuva antiarhu un otiņspuru. Samazinājās bentisko mugurkaulnieku nozīme un palielinājās brīvi peldošo formu daudzveidība. Tādējādi burtnieku baseinā izmainījās ne tikai kvalitatīvais, bet arī organismu ekoloģiskais sastāvs. Jāatzīmē arī zivju un bezžokļaiņu ķermeņu izmēru palielināšanos. Būtiski nogulumos palielinājās psammosteīdu un artrodiru gigantiskās formas, kas, domājams, norāda uz ekoloģiski optimāliem dzīves apstākļiem. Asociāciju raksturo salīdzinoši mazkustīgu un padziļinātu baseina daļu, kur nogulsnējas kā autohtoni (lingulīdi, psammosteīdas), tā arī allohtoni organismi.
2. Psammosteīdu un otiņspuru asociācija aizņēma lielāko Latvijas teritorijas daļu, un bija saistīta ar smiltīm (kas dominē) un aleirītiem baseina seklūdens zonā. Tur dominējošā loma bija brīvi peldošām formām: artrodirām, akantodēm un otiņspurēm. To atliekas ir sastopamas lielā daudzumā un veido lielus saskalojumus, kas saistīti ar vāji šķirotām smiltīm.
3. Lingulīdu, psammosteīdu un akantodu asociācija aizņēma Latvijas centrālo un dienvidrietumu daļu, un bija saistīta ar aleirītiem un smiltīm. Līdzīgi, kā 1. asociācijā, tai ir raksturīga bezmugurkaulnieku (lingulīdu un lielu gliemeņvēžu) klātbūtne, kas dzīvoja mālainās dūņās, izplatītas asociācijas teritorijas ziemeļu daļā. Bez jau minētajām grupām asociācijā ļoti reti ir sastopami slēdzenes pleckāji — kamarotehijas?, kas acīmredzot bija saistītas ar gultnes aleirītiskajiem apgabaliem (Valmieras apkārtnē). Nektons joprojām ir daudzveidīgs, taču nedaudz nabadzīgāks, nekā 2. asociācijas nektons. Tā sastāvā dominē brīvi peldošas formas, kas, domājams, tiek skaidrots ar dzīves apstākļu pasliktināšanos baseina bentiskajā daļā iespējamās oglekļa dioksīda koncentrēšanās dēļ.
4. Psammosteīdu un artrodiru asociācija aizņēma Latvijas austrumu un ziemeļrietumu daļu, un bija saistīta ar smiltīm. To, līdzīgi kā 2. asociāciju, raksturo bezmugurkaulnieku neesamība. Asociācijā, līdzīgi agrīnajam eifela baseinam, dominē nektona bentiskās formas — psammosteīdas un antiarhi. Daudzveidīgas ir plēsīgās artrodiras un otiņspures, diezgan biežas ir arī planktonēdājas akantodes. Šāda visu grupu organismu daudzveidība un daudzskaitlīgums liecina par optimāliem dzīves apstākļiem apgabalos ar smilšainu baseina dibenu, kur visdrīzāk bija laba aerācija un ūdens dzidrums. Atlieku allohtonumu vajadzētu skaidrot ar ar biežu tafocenožu pārskalošanu, kas notiek mazā dziļumā nemierīga hidrodinamiskā režīma apstākļos.
Derīgie izrakteņi
Burtnieku svītas nogulumi tika izmantoti kā māla ieguves vieta. Sākotnēji tos izmantoja nelielas ķieģeļnīcas (Plančos, Pālē un Burtniekos). Vēlāk izveidoja māla raktuves Tūjā. Pašlaik Burtnieku svītas māli netiek izmantoti, jo tajos ir augsts cieto, kaitīgo ieslēgumu saturs. Turklāt tajos ietilpst arī smilšakmeņi ar karbonāta cementu.
Rjūdži Mičiki
Rjūdži Mičiki (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||4||0
Kauja pie Heiligenbergas (Svētkalna) pils
Kauja pie Heiligenbergas (Svētkalna) pils notika Livonijas ordeņa mestra Vilekīna valdīšanas laikā, kad pēc ķēniņa Nameiša nāves viņš nolēma pakļaut Zemgali, uzbūvējot ordeņa pili Tērvetes Svētkalnā blakus zemgaļu galvenajam pilskalnam un senpilsētai. Jauno pili nosauca par Heiligenbergu (Heiligeberc), jo tur senāk bija zemgaļu kulta kalns. Ap 20 m augsto kalnu norobežoja ar koka sienu, vairākiem aizsarggrāvjiem un priekšpili. Pilī nometināja ap 300 karavīru lielu garnizonu Tērvetes komtura vadībā un labi apgādāja ar karamateriāliem, ieskaitot akmeņu metamās iekārtas.
Drīz vien Heiligenbergas pilij uzbruka zemgaļu un žemaišu karaspēks, kas desmit dienas ilgušajā kaujā ar tiem laikiem modernu kaujas tehniku (ribaldēm) nesekmīgi mēģināja ieņemt pili. Kaujās zemgaļi un žemaiši zaudēja apmēram 350 kritušos, kurus viņi sadedzināja sārtā un nolēma arī nodedzināt Tērvetes pili un kā galveno pilskalnu turpmāk izmantot Rakti.
Atskaņu hronikas vēstījums
Zemgaļu sacelšanās apspiešanai Livonijas ordeņa brāļi ieteica mestram Vilekīnam uzcelt jaunu pili Tērvetē, kas kalpotu kā militārā bāze zemes iekarošanai. Karagājiena sagatavošanai mestrs Vilekīns iepriekšējā gadā lika Mītavas pilī savest nepieciešamo apģērbu un pārtiku. 1285. gada ziemā viņš kopā ar Livonijas bīskapiem un Rēveles pilskungu sapulcināja lielu karaspēku, kurā kā ordeņa vasaļi piedalījās arī zemes ļaudis. Mestrs karaspēku no Rīgas caur Babīti (Balât) veda uz Mītavu, no kurienes ar ragavām jaunās pils celšanai nepieciešamās mantas aizveda līdz Tērvetei. Tur zemgaļu Svētkalnā (Heiligeberc) uzcēla Heiligenbergas pili, ap kuru izraka aizsaggrāvi un apgādāja ar diviem akmeņmešiem. Pilī nometināja 300 karavīru lielu garnizonu komtura vadībā, kas bija labi apgādāts ar šķēpiem, stopiem un bultām, bet krustnešu karaspēks atgriezās Rīgā. Ielejā starp Tērvetes un Heiligenbergas pilskalniem sākās cīņas. Drīz Tērvetē ieradās arī žemaišu (Sameiten) karaspēks, kas laukā pie pils no kokiem un no krūmiem izveidoja savu kara apmetni. Žemaiši ar zemgaļiem devās pirmajā uzbrukumā Svētkalnam, tomēr ordeņa brāļiem un viņu karakalpiem izdevās nosargāt pils vārtus. Tad uzbrucēji desmit dienās saveda daudzus tūkstošus vezumu koku un no kokiem un dēļiem pils ieņemšanai uzbūvēja milzu ribaldes (ribalde), savukārt tās aizstāvji (ordeņa bruņinieki, karakalpi un zemes ļaudis) uzbūvēja papildus aizsargsienu un grāvi (bolewerc und graben). Vienpadsmitajā dienā sākās otrais uzbrukums Svētkalnam, bet zemaiši nespēja ieņemt stāvajā pilskalnā uzceltās pils sienas, no kurām tās aizstāvji šāva ar bultām. Kad ribaldes pāri grāvim bīdīja uz pili, tad krustneši tās sadragāja ar akmeņmešiem. Kauja turpinājās visu dienu un no asinīm sniegs kļuva sarkans. Kaujā zemgaļi un žemaiši zaudēja apmēram 350 kritušos, kurus viņi vakarā sadedzināja sārtā. Trešajā dienā zemgaļi apspriedās un nolēma nodedzināt savu Tērvetes pili un pārcelties uz Raktes pili. Svētkalna pils komturs par to ziņoja ordeņa mestram, kas no visas sirds par to līksmoja. No Svētkalna pils krustneši uzbruka Raktes un Dobeles pilīm, bet zemgaļi "mantu, vīrus zaudēja un bēdu dziesmas dziedāja". Zemgaļi vēlreiz sapulcējās pils priekšā, bet to nespēja ieņemt, jo "bija varoņi tur braši un kalpi krietni, drošsirdīgi un zemes ļaudis uzticīgi". Viņi sekoja Ekes un Bernes Dīteriha piemēriem, cirta, raka un apsargāja Svētkalna pili, devās sirojumos un neļāva tirgotājiem pārvietoties pa ceļiem. No tā Zemgales iedzīvotāju skaits samazinājās.
Borznas rajons
Borznas rajons (uk) ir Ukrainas administratīvā iedalījuma vienība Čerņihivas apgabala centrālajā daļā. Robežojas ar Čerņihivas apgabala Sosnicjas rajonu ziemeļos, Koropas rajonu ziemeļaustrumos, Bahmačas rajonu austrumos, Ičņas rajonu dienvidos, Ņižinas rajonu dienvidrietumos, Kulikivkas rajonu rietumos un Menas rajonu ziemeļrietumos.
Sieviete smiltīs (filma)
"Sieviete smiltīs" (ja, Suna no Onna) ir 1964. gada Japānas jaunā viļņa eksistenciāla drāmas filma, kuras režisors ir Hiroši Tešigahara, bet scenārija autors Kobo Abe. Filmā galvenās lomas atveido Eidži Okada un Kjoko Kišida. Filma balstīta uz Abes 1962. gada tāda paša nosaukuma romānu.
Filma stāsta par ekspedīcijā devušos entomologu, kuru sagūsta vietējie ciema iedzīvotāji, liekot viņam dzīvot ar sievieti un rakt viņiem smiltis.
Filmas "Sieviete smiltīs" pirmizrāde notika un to izplatīja Toho. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes un to nominēja divām Amerikas Kinoakadēmijas balvām kategorijās "Labākais režisors" un "Labākā filma svešvalodā". "Sieviete smiltīs" saņēma arī Žūrijas balvu 1964. gada Kannu kinofestivālā. Tīmekļa vietnē Rotten Tomatoes filmai ir 100% vērtējums.
"Sieviete smiltīs" tiek uzskatīta par vienu no visu laiku labākajām japāņu filmām.