cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Dombrava
Valsts valoda un simbolika
2011. gadā J. Dombrava aktīvi piedalījās Nacionālās apvienības ierosinātajā parakstu vākšanas kampaņā par vienotu izglītību valsts valodā. Atbalstījis attiecīgus grozījumus, kad tie ir izskatīti Saeimā. Tāpat arī bijis viens no tiem deputātiem, kuri 2018. gadā atbalstīja izglītību tikai valsts valodā pamatizglītības līmenī. 2020. gadā bijis viens no likumprojekta par latviešu valodas nodrošināšanu bērnudārzos atbalstītājiem.
2012. gadā, kad notika referendums par krievu valodu kā otro valsts valodu, vērsis asu kritiku šīs idejas atbalstītāju virzienā, aicinot balsot pret. Tostarp J. Dombrava izcēlis lielo īpatsvaru idejas atbalstītājiem cietumā, izsakoties, ka “Varam tikai spriest, ka N. Ušakovs un J. Urbanovičs ar paziņojumu, ka referendumā balsos par krievu valodu vēlas iegūt labvēlību no krievu valodas dedzīgākiem atbalstītājiem — noziedzniekiem.” Saistībā ar šo referendumu, J. Dombrava minēja Baltkrievijas piemēru, izsakoties, ka līdzīga divvalodības ieviešana Baltkrievijā faktiski ir novedusi līdz baltkrievu valodas gandrīz pilnīgai izskaušanai no publiskās telpas.
Jau 2012. gadā izteicies par nepieciešamību ieviest stingrākus sodus par Brīvības pieminekļa apgānīšanu. 2020. gadā iesniedzis un panācis, ka Saeimā tiek pieņemts likumprojekts par Brīvības pieminekli un Rīgas Brāļu kapiem, kurš nosaka īpašu aizsardzības zonu šiem objektiem.
Covid-19 pandēmija
2020. gada decembrī J. Dombrava publicēja rakstu, kur pauž viedokli, ka nevajadzētu nosodīt cilvēkus, kuri izsakās negatīvi pret vakcināciju vai pandēmiju, ko viņš pamato ar to, ka "Tie visi ir mūsu līdzcilvēki. Tā ir mūsu sabiedrība. Tajā valda dažādi uzskati un pirms nosodīt, tos vajag mēģināt izprast. Godīgai, atklātai un cieņpilnai komunikācijai ir jānotiek ar visiem cilvēkiem, nevis tikai dažiem."
Pretēji citām koalīcijas partijām, J. Dombrava arī iestājies pret atsevišķu profesiju obligātu vakcināciju, piedāvājot primāri rūpēties par visu personu vakcināciju, kuri atrodas riska grupās.
Hugo Grocijs
Hugo Grocijs (la, nl vai Hugo de Groot; dzimis, miris ) bija nīderlandiešu jurists un filozofs, dramaturgs un dzejnieks, kristietības apoloģēts.
Biogrāfija
Dzimis Delftā, Dienvidholandē, Nīderlandes apvienotajās provincēs. Pamatizglītību ieguva mājās (viņa tēvs Jans de Grots bijis savam laikam un videi visai izglītots). 11 gadu vecumā uzsāka studijas Leidenes Universitātē (lat. Academia Lugduno Batava), kuras rektors bija viņa tēvocis Korneliuss. Studējis klasiskās valodas, literatūru un teoloģiju, bet sevišķi nodevies jurisprudencei. 1598. gadā absolvējis universitāti un tika pieņemts Holandes provinces lielpensionārija Jana van Oldenbarnevelta (Johan van Oldenbarnevelt) svītā, pavadot to diplomātiskā misijā uz Parīzi. Savas uzturēšanās laikā Francijas karalistē Grocijs apgrozījās intelektuāļu un zinātnieku vidē, un tika atzīts par spožu prātu - viņš bija tikai 16 gadus vecs, kad Orleānas Universitātē saņēma zinātņu doktora grādu.
1605. gadā Grocijs kļuva par Jana van Oldenbarnevelta pastāvīgo padomnieku un par valsts kases ģenerāladvokātu, bet 1613. gadā — par Roterdamas rātspensionāriju (raadpensionaris — 'pilsētas mērs'). 1608. gadā apprecējās ar Mariju van Reigersbergenu (turpmākajos gados ģimenē piedzima 8 bērni, no kuriem 4 sasniedza pilngadību).
Aktīvi darbojās Holandes iekšpolitikā kā arī kā jurists iesaistījās protestantu virzienu savstarpējos teoloģiskos strīdos. 1618. gada 29. augustā, pēc remonstraniešu partijas sakāves pilsoņu karā, van Oldenbarneveltu sodīja ar nāvi, bet Hugo Grocijam piesprieda mūža ieslodzījumu Lovensteinas cietoksnī. 1621. gadā viņam izdevās ar sievas un kalpones palīdzību, paslēpjoties lādē ar grāmatām, izbēgt un, pārģērbjoties par mūrnieku, šķērsot robežu un nokļūt Francijas karalistē. Tur karalis Luijs XIII viņam piešķīra mūža pensiju un Grocijs varēja atlikušo mūža daļu veltīt saviem teorētiskajiem darbiem, neuztraucoties par iztiku.
Pēc stadhauldera Nasavas grāfa Orānijas Morica (Maurits van Oranje) nāves 1625. gadā, Grocijs mēģināja atgriezties dzimtenē, taču viņa vairākkārtējie lūgumi tika noraidīti, kā rezultātā 1631. gadā viņam nācās pamest Roterdamu un apmesties uz dzīvi Hamburgā. 1634. gadā viņš piekrita kļūt par Zviedrijas karalistes sūtni Francijas karalistē, un kalpoja šai statusā līdz 1645. gadam. Pēc demisijas, braucot no Zviedrijas, kuģis strandēja netālu no Rostokas — Grocijs gan izglābās, taču smagi saslima un 1645. gada 28. augustā mira.
Idejas
Viens no zināmākajiem dabisko tiesību un sabiedriskā līguma teorijas pārstāvjiem. Postulēja, ka tiesību un valsts izcelšanās nav vis dievišķa, bet gan laicīga: valsts radusies cilvēku savstarpējā līguma rezultātā. Viņa idejām bija liela nozīme valsts un tiesību teorijas atbrīvošanā no teoloģijas un sholastikas rāmjiem.
Zināmākais darbs ir Francijā sarakstītā "Trīs grāmatas par kara un miera tiesībām" (De jure belli ac pacis libri tres, 1625.), kuru autors veltīja Luijam XIII. Pirmajā grāmatā izklāstītas viņa kara un dabiskā taisnīguma koncepcijas, analizēti kara "taisnīguma" un "netaisnīguma" gadījumi. Otrajā grāmatā izklāstīti trīs "taisnīga kara" pamatprincipi — pašaizsardzība, zaudējumu atgūšana un sodīšana, — kā arī sīkāk analizētas starptautiskie tiesību institūti. Trešajā grāmatā aplūkots jautājums, pie kādām tiesību normām pieturēties kara gadījumā, kā arī iezīmēta utopiska vīzija, kā izbeigt karus kā tādus.
Par lielāko Grocija nopelnu uzskata to, ka viņš atšķīris tiesības no reliģijas un morāles priekšrakstiem un licis organizētas cilvēku sabiedrības pamatos dabisko tiesību principus, kas immanenti cilvēka (kā saprātīgas un sabiedriskas būtnes) dabai. Šajā ziņā Grocijs pamatoti pieskaitāms dabisko tiesību skolas ievērojamākiem priekšstāvjiem, kuru idejām nozīme arī mūsdienu tiesību filozofijā.
Je Šiveņa
Je Šiveņa (,, , ; dzimusi ) ir ķīniešu peldētāja.
Peldēšanā sākusi trenēties 2003. gadā. 2011. gada Pasaules čempionātā garajā baseinā Ķīnā viņa uzvarēja 200 m kompleksajā peldējumā, 2010. gada Pasaules čempionātā īsajā baseinā izcīnīja divas sudraba medaļas. 2010. gada Āzijas spēlēs viņa svinēja uzvaru gan 200 m, gan 400 m kompleksajos peldējumos.
Piedalījusies Londonā. Tajās izcīnījusi zelta medaļu 200 m un 400 m kompleksajos peldējumos. Pirms Olimpiskajām spēlēm viņas personiskais rekords 400 m distancē bija 4:33,79 min, ko bija uzstādījusi 2010. gada Āzijas spēlēs. Olimpisko spēļu finālā viņa distanci veica 4:28,43, tādējādi otro reizi sacensībās viņa laboja savu personisko rekordu, kā arī bija uzstādījusi pasaules rekordu. Pēdējos 50 metrus viņa veica 28,93 sekundēs, kas ir ātrāk nekā Raiens Lohte (Olimpisko spēļu zelta medaļas ieguvējs 400 m kompleksajā peldējumā) — viņš šo posmu veica 29,10 sekundēs. Je kopumā distanci veica tikai par apmēram 23 sekundēm lēnāk nekā to paveica R. Lohte. Šis sasniegums kļuva par pamatu diskusijām par dopinga lietošanu. Tomēr vēlāk tika paziņots, ka Je dopinga proves bijušas negatīvas.
Portmorsbi
Portmorsbi (, tpi) ir Papua-Jaungvinejas galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Tā atrodas Papua līča krastos, Jaungvinejas salas dienvidaustrumu piekrastē. Pilsētas vārds dots par godu pilsētas dibinātāja kapteiņa Džona Morsbija tēvam admirālim Seram Feirfaksam Morsbijam.
Pilsētā ir viens no augstākajiem noziedzības līmeņiem pasaulē.
Istras baznīca
Istras Jaunavas Marijas bezvainīgās ieņemšanas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Ludzas novada Istras pagasta Vecslabadā.
Vēsture
Pamati jaunās mūra baznīcas būvei tika likti Vecslabadā 1933. gadā. Tos 1933. gada 27. augustā iesvētīja toreizējais Ludzas draudzes dekāns, vēlākos gados bīskaps Antonijs Urbšs. Dievnams tika celts pēc Istras iedzīvotāja I. Pavlova projekta, kam palīdzēja topošais arhitekts, students Boļeslavs Skribāns, kurš arī dzīvoja Istrā. Bieži mainoties priesteriem, baznīcas celtniecības darbi ieilga, 1939. gadā bija tikai uzcelti mūri un daļēji uzlikts jumts. 1940. gada pirmajā svētdienā dievnamu konsekrēja toreizējais bīskaps Boļeslavs Sloskāns Jaunavas Marijas bezvainīgās ieņemšanas godam. Mainoties valsts iekārtai, 1950. gados padomju varas funkcionāri dievnamu baznīcai atņēma. Dievnamu baznīca atguva, sākoties Atmodai.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Rinalds Broks. Istras draudze nodibinājās līdz ar baznīcas celšanas sākumu 1933. gadā. Svētās Mises tiek svinētas svētdienās.
Tehniska informācija
Istras baznīca ir mūra krustveida celtne ar skārda jumtu, 26 metrus gara un 16 metrus plata.
Uldis-Ivars Grava
Biogrāfija
Dzimis Liepājā skolotāju ģimenē. 1944. gadā kopā ar ģimeni devies Otrā Pasaules kara bēgļu gaitās uz Vāciju, bet 1950. gadā ģimene pārcēlās dzīvot uz ASV. U. Grava beidzis Kolumbijas Universitāti Ņujorkā, iegūstot bakalaura grādu ekonomikā. Darbojies žurnālistikā un plašsaziņas līdzekļu tirgzinībā, kā arī bijis aktīvs trimdas latviešu sabiedriskajā dzīvē. 1970.—1972. gadā ieņēmis ALA valdes priekšsēža posteni. Bijis Amerikas laikrakstu apvienības viceprezidents un tirgzinības plānošanas direktors, lasījis lekcijas un vadījis seminārus trijos kontinentos.
1992. gadā U. Grava pārcēlās no ASV uz dzīvi Eiropā, kur desmit gadus bija Radio Brīvā Eiropa-Radio Brīvība Eiropas tirgzinības un attīstības daļas direktors (Prāgā) ar atbildību par raidījumiem 27 Eiropas un Āzijas valstīs, kā arī latviešu redakcijas direktors un atbildīgais redaktors (Minhenē).
Aktīvi darbojies Amerikas Latviešu apvienībā, no 1970. līdz 1972. gadam bija tās valdes priekšsēdētājs un arī BPLA (vēlāk PBLA) priekšsēdis. No 1972. līdz 1975. gadam bija Pasaules brīvo latviešu apvienības priekšsēdis.
Pēc atgriešanās Latvijā no 2002. gada līdz 2004. gadam bija Latvijas Televīzijas ģenerāldirektors. Grava tika apstiprināts par Lattelecom padomes locekli.
Politiskā darbība
2003. gadā iestājās partijā "Jaunais laiks". 2004. gadā pēc atkāpšanās no Latvijas Televīzijas ģenerāldirektora vietas nomainīja Grigoriju Krupņikovu "Jaunā laika" ģenerālsekretāra amatā. 2005. gadā U. Grava tika ievēlēts Liepājas pilsētas domē, bet partijas ģenerālsekretāra amatu ieņēma Edgars Jaunups. 2006. gadā ievēlēts 9. Saeimā.
Kaija
Kaija var būt:
Kaijas (nozīmju atdalīšana)
Kaijas var būt:
Alfrēds Rozenbergs
Alfrēds Rozenbergs (de; —) bija viens no Nacionālsociālistiskās vācu strādnieku partijas galvenajiem ideologiem, partijas ārlietu daļas vadītājs (1933), vēlāk Vācijas Okupēto Austrumu apgabalu ministrs (1941—1945). Līdzatbildīgs par NSDAP antisemītisma ideoloģijas un okupēto Baltijas valstu pārvācošanas plānu izstrādi. Apsūdzēts kara noziegumos un sodīts ar nāvessodu pēc Nirnbergas tribunāla lēmuma 1946. gadā.
Dzīvesgājums
Dzimis Tallinā 1893. gada 12. janvārī Vidzemes tirgotāja (vai kurpnieka) Voldemāra Vilhelma Rozenberga un viņa sievas Elfrīdas Karolīnes (dzimušas Sires) ģimenē. Viņa māte nomira divus mēnešus pēc viņa dzimšanas, bet tēvs — 1904. gadā, un viņu audzināja tēva māsas. Par viņa etnisko izcelsmi ir dažādas ziņas, vēlāk ir pat apgalvots, ka "viņa dzīslās nav ne piliena vācu asiņu" un ka viņa senči ir vienīgi "latvieši, žīdi, mongoļi un franči". Visi pieejamie arhīvi par viņa dzimtu ir mērķtiecīgi iznīcināti Baltijas valstu okupācijas laikā (1941—1945). Mācījies Tallinas Pētera reālskolā, kur viņam radusies interese par aizvēsturi, kopā ar savu vēstures skolotāju viņš esot piedalījies arheoloģiskajos izrakumos un mācījies zīmēšanu pie Vilhelma Purvīša. Pēc skolas beigšanas Rozenbergs 1910. gadā iestājās Rīgas Politehniskā institūta Arhitektūras fakultātē, kur tika uzņemts vācbaltiešu studentu korporācijā "Rubonia". 1915. gadā Rozenbergs apprecēja Hildu Lēsmani un viņas ietekmē sāka lasīt klasisko literatūru un filozofiskus darbus, īpašu ietekmi uz viņu atstāja Frīdriha Nīčes grāmatas un Rīgas pilsētas Vācu teātrī uzvestās Riharda Vāgnera operas. Šajā laikā viņš sāka rakstīt pirmās esejas, kas atspoguļoja viņa identitātes meklējumus. . Pirmā pasaules kara sākumā pēc frontes tuvošanās Rīgai viņš 1915. gadā pārcēlās uz Maskavu, kur jau pēc Oktobra revolūcijas 1918. gada janvārī pabeidza Maskavas Tehnisko augstskolu (Московское высшее техническое училище). Pēc tam, kad Vācijas karaspēks ieņema Igauniju, Rozenbergs 1918. gada februārī atgriezās Tallinā un neveiksmīgi mēģināja iestāties vācu armijā. Pēc tam mēģināja strādāt par zīmēšanas skolotāju Gustava Ādolfa ģimnāzijā un rakstīja antisemītiskus rakstus. 1918. gada 30. novembrī viņš Tallinas Melngalvu namā nolasīja lekciju par "ebreju jautājumu" („die Judenfrage“) un pēc Vācijas armijas atkāpšanās no Igaunijas devās uz revolucionāro nemieru pārņemto Vāciju, jo kā radikāli noskaņots Krievijas pilsonis saņēma atteikumu Anglijas vīzai. Minhenē Rozenbergs nokļuva vācbaltu emigrantu sabiedrībā. Šajā laikā viņš izstrādāja savu teoriju par žīdu—brīvmūrnieku sazvērestību, kā rezultātā sācies Pirmais pasaules karš un Oktobra revolūcija Krievijā. 1923. gadā Rozenbergs izdeva savus komentārus "Cionas gudro protokoliem", kas citēti Hitlera grāmatā "Mana cīņa" (Mein Kampf).
1923. gadā viņš kļuva par nacistu avīzes „Völkischen Beobachter“ galveno redaktoru, bet pēc Minhenes "Alus puča" izgāšanās, kad Hitlers nokļuva cietumā, — par nacistu kustības vadītāju. 1929. gadā Rozenbergs nodibināja antisemītisko "Cīņas savienību par vācu kultūru" (Kampfbund für deutsche Kultur), 1933. gadā tika iecelts par Nacionālsociālistiskās strādnieku partijas Ārlietu daļas vadītāju. Viņš attīstīja teoriju par ziemeļu rases pārākumu un vāciešiem kā "kungu rasi", tomēr aizstāvot tēzi par slāvu tautu iespējamo integrāciju.
Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Rozenbergs tika iecelts par Okupēto Austrumu apgabalu ministrijas vadītāju un izplānoja Ostlandes, Ukrainas, Kaukāza un Maskavas reihskomisariātu izveidi okupētajās teritorijās. Kara beigās viņš tika apcietināts un notiesāts Nirnbergas kara tribunālā. Tiesas laikā atzīts, ka Rozenbergam bijusi izšķirošā loma nacisma filozofijas un ideoloģijas radīšanā. Pakārts cietumā 1946. gada 16. oktobrī.
Rīgas Laiks
Rīgas Laiks ir nespecializēts žurnāls latviešu valodā, kurš regulāri iznāk kopš 1993. gada novembra. ISSN numurs 1407-1622. Izdevējs ir SIA Rīgas Laiks. Galvenais redaktors ir Uldis Tīrons.
Žurnāls iznāk reizi mēnesī un ir pieejams arī elektroniski. 2008. gadā žurnāla tirāža bija 7000 eksemplāru. Rīgas Laika arhīvs daļēji ir pieejams bezmaksas lasīšanai žurnāla interneta vietnē.
Autori
Žurnāla īpašnieki ir galvenais redaktors Uldis Tīrons un izdevējs Arnis Rītups. .
Rīgas Laiks. Русское издание
2012. gada sākumā izdevniecība sāka izdot žurnālu krievu valodā ''Rīgas Laiks. Русское издание'', kurā iekļauta daļa latviešu valodas izdevumos publicētie materiāli. ''Rīgas Laiks. Русское издание'' iznāk reizi trīs mēnešos.
"Anekdotes par vidējo latvieti un Raini"
2007. gadā Literatūras un filozofijas portāls ¼ Satori (www.satori.lv) izdevis Ilmāra Šlāpina grāmatu "Anekdotes par vidējo latvieti un Raini". Grāmatā apkopotas 100 anekdotes par izdomātu, taču sociālajiem antropologiem labi zināmu personāžu — Vidējo latvieti. Pirms apkopošanas krājumā anekdotes vairāku gadu garumā publicētas žurnālā Rīgas Laiks.
Citi
2006. gadā sadarbībā ar Hansabanku un Valsts kultūrkapitāla fondu DVD formā izdots žurnāla elektroniskais arhīvs, kurā ietverts laikposms no 1993. gada novembra līdz 2006. gada oktobrim.
Undīne
Undīne var būt:
1262. gads
1262. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Deivids Boreanadzs
Deivids Pols Boreanadzs (en; dzimis ) ir amerikāņu aktieris un producents. Viņš ir pazīstams ar "eņģeļa" lomu seriālos "Bafija pret vampīriem" (Buffy the Vampire Slayer, 1997–2003) un "Eņģelis" (Angel, 1999–2004), kā arī FIB speciālā aģenta lomu seriālā "Nozieguma skelets". Trīs reizes par lomu seriālā "Eņģelis" saņēmis Saturna balvu.
Sidnijs Lūmets
Sidnijs Lūmets (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu kinorežisors.
Kopumā režisējis 50 filmas. Slavenākās viņa filmas ir "Divpadsmit saniknotu vīru" (1957), "Karstākais dienas laiks" (1975), "Tīkls" (1976) un "Spriedums" (1982). Par visām šīm filmām S. Lūmets tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai nominācijā "labākais režisors". Vēl vienu nomināciju ieguva kategorijā "Labākais adaptētais scenārijs" kā viens no scenāristiem filmai Prince of the City (1981). 1976. gadā Lūmets saņēma Zelta globusa balvu kā labākais režisors par filmu "Tīkls". Uzņēmis arī tādas filmas kā Fail Safe (1964), The Pawnbroker (1964), The Hill (1965), "Serpiko" (Serpico, 1973), "Slepkavība Austrumu ekspresī" (1974), The Wiz (1978), Prince of the City (1981), Deathtrap (1982), The Morning After (1986), Running on Empty (1988) un "Sātana spēles" (Before the Devil Knows You’re Dead, 2007). Lūmets uzņēma vidēji vienu filmu gadā kopš darbības sākuma 1957. gadā. 2005. gadā Lūmets ieguva Kinoakadēmijas goda balvu.
Režisors miris savā dzīves vietā Manhatanā, Ņujorkā, no limfomas.
Solvita Āboltiņa
Solvita Āboltiņa (dzimusi Solvita Martinova, vēlāk Solvita Mellupe Rīgā ) ir latviešu juriste, politiķe un diplomāte. Kopš 2018. gada Latvijas vēstniece Itālijā, kopš 2019. gada arī Maltā, Sanmarīno un Albānijā. Darbojusies politikā, bijusi vairāku Saeimu deputāte, pārstāvējusi partiju "Vienotība" (bijusi tās valdes priekšsēdētāja) un partiju "Jaunais laiks". Bijusi tieslietu ministre (2004—2006) un Saeimas priekšsēdētāja (2010—2014).
Biogrāfija
1981. gadā beigusi Rīgas 5. vidusskolu, 1986. gadā absolvējusi Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti. Pirms politiskās darbības sākuma strādājusi ārlietu dienestā un kopš 1995. gada vadījusi Ārlietu ministrijas Konsulāro departamentu.
Politiskā darbība
2006. gadā Solvitu Āboltiņu ievēlēja 9. Saeimā, bet pēc "Jaunā laika" nokļūšanas valdībā 2009. gadā viņa ieņēma Saeimas priekšsēdētāja biedres amatu. No 2008. gada 2. marta bija partijas "Jaunais laiks" valdes priekšsēdētāja. No 2010. gada politiskās apvienības "Vienotība" valdes līdzpriekšsēdētāja, 2011. gada martā rotācijas kārtībā pārņēma apvienības valdes priekšsēdētāja amatu no "Pilsoniskās savienības" līdera Ģirta Valda Kristovska.
2010. gadā viņu ievēlēja 10. Saeimā no "Vienotības" saraksta un pirmajā Saeimas sēdē ievēlēja par Saeimas priekšsēdētāju.
2011. gadā Saeimas ārkārtas velēšanās ievēlēta 11. Saeimā. 18. oktobrī, pēc tam, kad dienu iepriekš par Saeimas priekšsēdētāju neizdevās ievēlēt Valdi Zatleru, ar 51 balsi "par" S. Āboltiņu atkārtoti ievēlēja par Saeimas priekšsēdētāju.
2012. gada 1. decembrī S. Āboltiņu pārvēlēja par partijas "Vienotība" valdes priekšsēdētāju, citi kandidāti valdes priekšsēdētāja amatam netika izvirzīti.
12. Saeimas vēlēšanās 2014. gada rudenī S. Āboltiņa Kurzemes vēlēšanu apgabalā palika ceturtā starp "Vienotības" kandidātiem un Saeimā netika ievēlēta. Viņa bija procentuāli visbiežāk svītrotā "Vienotības" kandidāte (viņu Saeimā nevēlējās redzēt 27% saraksta atbalstītāju Kurzemē). Vietu 12. Saeimā S. Āboltiņa ieguva, kad vēlēšanās augstāku vietu ieguvušais Jānis Junkurs jau pirmajā jaunā parlamenta darbības dienā atteicās no deputāta mandāta.
2014. gada decembrī partijas kopsapulcē S. Āboltiņa atkal tika ievēlēta par partijas "Vienotība" vadītāju, taču pēc Laimdotas Straujumas valdības demisijas 2015. gada decembrī viņai neizdevās kļūt par Ministru Prezidenti. Partijas "Vienotība" ārkārtas kongresā 2016. gada 4. jūnijā viņa vairs nepretendēja uz valdes priekšsēdētājas amatu. 2017. gada novembrī S. Āboltiņa tika izslēgta no partijas "par partijas iekšējās disciplīnas neievērošanu, apzinātu partijas valdes autoritātes graušanu un piedalīšanos aizkulišu sarunās ar mērķi diskreditēt ekonomikas ministra izraudzīšanās procesu". Gada nogalē nolika deputāta mandātu.
Diplomātisks darbs
Darbu Ārlietu ministrijā S. Āboltiņa uzsāka 1993. gadā un sākotnējo pieredzi guva Konsulārajā departamentā kā vecākā referente, vēlāk — Konsulāri tiesisko jautājumu nodaļas vadītāja. No 1995. līdz 2002. gadam viņa bija Konsulārā departamenta direktore.
No viņa sāka pildīt Ārlietu ministrijas Eiropas departamenta direktores amata pienākumus, vēl viņai tika piešķirts padomnieka diplomātiskais rangs. 2018. gada 31. jūlijā Valsts prezidents Raimonds Vējonis pasniedza S. Āboltiņai akreditācijas vēstules ka Latvijas ārkārtējai un pilnvarotajai vēstniecei Itālijas Republikā. S. Āboltiņa amatā nomainīja Arti Bērtuli, kurš strādāja Itālijā kopš 2013. gada augusta. Pēc akreditācijas vēstules saņemšanas bijusī politiķe žurnālistiem skaidroja, ka, pateicoties Itālijai, Latvija ieguvusi savu de iure atzīšanu un šobrīd viņa redz savu uzdevumu valsts prezidenta vizītes organizēšanā Itālijā. Vēlāk S. Āboltiņai uzticēja arī Latvijas vēstnieces Maltā, Sanmarīno un Albānijā pienākumus.
Sid Meier's Civilization V
Sid Meier's Civilization V (arī Civilization 5) ir Firaxis izstrādāta un 2010. gadā izlaista gājienu stratēģijas datorspēle. Standarta spēlei sākoties ir 4000. gads p.m.ē., spēlētāja rīcībā ir viens karotājs un vienība pilsētas izveidošanai. Spēles gaitā spēlētājam jāizpēta pasaule, iepazīstot citu civilizāciju vadoņus, jāiegūst kontrole pār dažādiem resursiem un jāizpēta jaunas tehnoloģijas, kuras atklājot spēlētājs iegūst dažādas jaunas iespējas (piemēram, pieeju jauniem resursiem, vienībām un ēkām). Spēles mērķis ir izveidot savu impēriju. Spēlē ir pieci dažādi uzvaras nosacījumi — visi citi spēlētāji zaudē savas galvaspilsētas, spēlētājs pieņem visas sociālās politikas piecās grupās no astoņām un uzbūvē utopijas projektu, spēlētājs uzbūvē kosmosa kuģi, spēlētājs uzvar ANO vēlēšanās vai vienkārši viņam ir augstākais punktu skaits 2050. gadā. Spēlētājs var arī izveidot spēli ar citādiem nosacījumiem. Spēlē ir pieejamas 18 dažādas civilizācijas, kā arī iespējas nopirkt vēl papildu civilizācijas. Katrai no civilizācijām ir viena vai divas unikālās vienības, kas aizstāj kādu no standarta vienībām, otras vienības vietā dažām civilizācijām ir unikāla celtne. Visām civilizācijām ir arī sava īpašā spēja.
18. decembris
18. decembris ir gada 352. diena pēc Gregora kalendāra (353. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 13 dienas.
Vīpes pagasts
Vīpes pagasts ir viena no Jēkabpils novada administratīvajām teritorijām, Daugavas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Kūku un Mežāres pagastiem, pa Daugavu ar Jēkabpils novada Ābeļu pagastu, kā arī Līvānu novada Turku pagastu.
Hidrogrāfija
Upes: Daugava, Nereta, Odze, Sokaža, Vilbaudīte.
Ūdenstilpes: Gruženieku ezers, Pāķu ezers, Plošu ezers.
Vēsture
1935. gadā Daugavpils apriņķa (no 1941. gada Jēkabpils apriņķa) Vīpes pagasta (līdz 1925. gadam Mežmuižas pagasts) platība bija 81,9 km² un tajā dzīvoja 2366 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Mežāres un Vīpes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Vīpes ciems ietilpa Krustpils (1949-1962) un Jēkabpils (pēc 1962. gada) rajonos. Vīpes ciemam 1966. gadā pievienoja likvidēto Ezeriešu ciemu, 1973. gadā daļu teritorijas pievienoja Kūku ciemam, 1977. gadā — Mežāres ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Vīpes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Krustpils novadā. 2021. gadā Krustpils novadu iekļāva Jēkabpils novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Vīpe (pagasta centrs), Bisenieki, Ezermuiža, Galvāni, Irģeni, Kučenieki, Landzāni, Mežarasas, Mežmuiža, Pāpuļi, Ploši, Podvinka, Poļakas, Slīpie, Stūrnieki, Trepe.
Nets Kings Kols
Nataniels Adamss Kols, biežāk pazīstams kā Nets Kings Kols (dzimis , miris ) bija amerikāņu džeza mūziķis. Vispirms ieguvis popularitāti kā džeza pianists, vēlāk - dziedātājs.
Dzimis Montgomeri, Alabamā, bet jau četru gadu vecumā ģimenē pārcēlās uz Čikāgu. Tēvs bija baptistu garīdznieks, bet māte - ērģelniece, kura iemācīja Natanielam spēlēt ērģeles. Trīsdesmito gadu vidū sāka uzstāties vietējos klubos. Vēlāk pārcēlās uz Longbīču Kalifornijā, kur nodibināja grupu King Cole Swingers. 1937. gadā trio pārcēlās uz Losandželosu. 1943. gadā Neta Kinga Kola trio parakstīja līgumu ar kompāniju Capitol Records. Ieņēmumi no Kola ierakstu pārdošanas kompānijai sastādīja lielu daļu no tālaika uzņēmuma peļņas. Uzstājies ar daudziem tālaika ievērojamākajiem mūziķiem. 1950. gadā Kols bija pirmais afroamerikāņu solists, kurš ieguva 1. vietu Billboard aptaujā. 1956. gadā Birmingemā, Alabamā uzstāšanās laikā Kols piedzīvoja uzbrukumu no amerikāņu balto rasistu puses, un kopš tā laika vairs neuzstājās ASV Dienvidos.
Ļoti daudz smēķēdams mentola cigaretes, Nataniels Adamss Kols mira 45 gadu vecumā no plaušu vēža.
Suisei
Suisei (すいせい) jeb Planet-A bija Japānas starpplanētu zonde. To izveidoja Kosmosa un astronautikas zinātņu institūts (Institute of Space and Astronautical Science, ISAS), kurš tagad ietilpst Japānas aerokosmiskās izpētes aģentūrā (Japanese Aerospace Exploration Agency). Suisei bija daļa no Haleja armādas, kura devās pētīt Haleja komētu.
Konstrukcija
Pēc izskata un konstrukcijas zonde bija līdzīga Sakigake, kas arī devās Haleja komētas izpētē. Uz Suisei tomer bija citi instrumenti: ultravioletās gaismas fotoaparāts un Saules vēja mērīšanas instruments.
Misijas galvenais mērķis bija iegūt ūdeņraža vainaga UV attēlus 30 dienas pirms un pēc tam, kad komēta šķērsos ekliptikas plakni. Saules vēja parametri tika mērīti daudz ilgāku laiku. Zondei bija stabilizācijas sistēma rotējot ap vienu asi. Ar hidrazīna dzinējiem varēja regulēt zondes stāvokli un ātrumu. Kosmiskā aparāta kontrolei tika izmantoti Saules un zvaigžņu sensori. Sakaru nodrošināšanai kalpoja paraboliska antena.
Lidojuma gaita
Suisei tika palaista no Kagosimas kosmosa centra ar M-3SII-2 nesējraķeti. Pēc Haleja komētas pārlidošanas zondei bija jāpaliek heliocentriskā orbītā tālākai izmantošanai.
1985. gada novembrī zonde sāka uzņemt UV attēlus (līdz 6 attēliem dienā). Suisei pārlidoja Haleja komētu 151 000 km attālumā. Pārlidojuma laikā zonde sadūrās tikai ar divām kosmiskajām daļiņām.
1987. gadā ISAS nolēma Suisei novirzīt uz Džakobini-Cinnera komētus, kuru tā sasniegtu, pa ceļam varāku miljonu kilometru attālumā pārlidojot Tempela-Tatla komētus.
1987. gadā, laikā no 5. — 10. aprīlim 15 reizes tika iedarbināti Suisei dzinēji, palielinot zondes ātrumu par 65 m/s, lai novirzītu zondi Zemes pārlidojumam zonde, kur tiktu izmantota planētas gravitācijas manevrs ieiešanai trajektorijā uz komētām. Šajā pat vasarā zonde tika zaudēta, kad tā atradās Saules otrajā pusē. zondei beidzās hidrazīna krājumi.
Variešu pagasts
Variešu pagasts ir viena no Jēkabpils novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļos, Aiviekstes kreisajā krastā. Robežojas ar sava novada Jēkabpils pilsētu un Mežāres, Kūku un Krustpils pagastiem, Madonas novada Kalsnavas un Ļaudonas pagastiem, kā arī Aizkraukles novada Aiviekstes pagastu.
Hidrogrāfija
Upes: Aiviekste, Alūksnīte, Apozole, Babraunīca, Bērzaune, Savīte, Timsmalīte.
Vēsture
1354. gadā pieminēts Krievciems Aiviekstes kreisajā krastā, kurā Rīgas arhibīskapijas vasaļi Tīzenhauzeni uzcēla Krievciema pili, kas pastāvēja līdz 17. gadsimtam. Krievciema muiža vēlāk ietilpa Inflantijas vaivadijas un Vitebskas guberņas sastāvā. 1945. gadā Jēkabpils apriņķa Krustpils pagastā izveidoja Variešu ciema padomi. Variešu ciems ietilpis Krustpils (1949-1962) un Jēkabpils (pēc 1962. gada) rajonos. 1954. gadā Variešu ciemam pievienoja likvidētos Antūžu un Brīvzemnieku ciemus. 1977. gadā Variešu ciemu likvidēja, izveidojot Cīņas ciemu, kurā iekļāva arī likvidētā Medņu ciema teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu un pārdēvēja par Variešu pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Krustpils novadā. 2021. gadā Krustpils novadu iekļāva Jēkabpils novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Varieši (pagasta centrs), Antūži, Medņi, Alunāni, Baltgalvji, Bauri, Delles, Ezēni, Kaupernieki, Krievciems, Kursieši, Ķoderi, Laides, Leitāni, Medņu Rubeņi, Melderes, Midzeņi, Pāpuļi, Pieterāni, Priecumi, Rubeņsala, Rusuļi, Sprukti, Timsmales, Trākši, Uģēres, Ungurmuiža, Ušāni, Vāguļi, Zaļaci, Žagari.
Ievērojamas personības
Variešu pagastā dzimuši vai dzīvojuši:
Novodružeska
Novodružeska ir pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā, pakļauta Lisičanskas pilsētai. Izvietojusies apgabala rietumos Siverskijdonecas krastā 10 km no Lisičanskas un 114 km no apgabala centra Luhanskas.
Salvadors Dalī
Salvadors Domingo Felipe Hasinto Dalī i Domenečs (es, dzimis, miris ) bija spāņu sirreālisma gleznotājs no Figeresas Katalonijā.
Novodružeska
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1935 gadā sakarā ar akmeņogļu ieguves šahtas Novodruzheska būvniecību. Šahta nodota ekspluatācijā 1939. gadā. 1952. gadā izbūvēta vēl viena šahta (Tomashevska-Pivdenna), 1963. gadā Novodružeskai piešķirts pilsētas statuss.
Salvadors Dalī
Dalī bija prasmīgs zīmētājs. Viņa gleznošanas prasme bieži tiek salīdzināta ar renesanses laika labākajiem māksliniekiem. Par Dalī slavenāko darbu tiek uzskatīta 1931. gadā tapusī glezna "Mīkstie pulksteņi". Bez glezniecības Dalī nodarbojās arī ar filmu veidošanu, fotografēšanu un tēlniecību.
Vidijadhars Suradžprasads Naipols
Vidijadhars Suradžprasads Naipols (en, dzimis, miris ) bija Trinidādā un Tobāgo dzimis indiešu izcelsmes britu rakstnieks. Kopš 1950. gada viņš bija Apvienotās Karalistes pilsonis. Naipols plašākai publikai vislabāk ir zināms ar saviem satīriskajiem darbiem, kā, piemēram, A House for Mr Biswas (1961) un In a Free State (1971). Par otru nosaukto darbu Naipols saņēma Bukera balvu (Booker Prize). 2001. gadā viņam par "raitu stāstījumu un vērīgumu darbos, kas spiež mūs saskatīt noklusētās pagātnes klātieni" tika piešķirta Nobela prēmija literatūrā.
Salvadors Dalī
Dalī bija zināms ar savu dīvaino un pārspīlēto uzvedību, kas dažkārt dzīves laikā aizēnoja paša radošo darbību, kaitinot viņa mākslas darbu cienītājus un kritiķus.
Bērnība un jaunība
Salvadors Dalī piedzima 1904. gada 11. maijā plkst. 22.45 (pēc Latvijas laika) Figeresā, Spānijā. Viņa tēvs, arī Salvadors Dalī, bija notārs un advokāts, bet māte Felipa Domeneha Feresa — uzticīga sieva un katoliete, kura vēlējās, lai dēls kļūtu par slavenu mākslinieku, tādējādi piesaistīja viņu zīmēšanai. Ģimenē bija arī par Dalī trīs gadus jaunāka māsa Anna Marija.
Vidijadhars Suradžprasads Naipols
Latviešu valodā ir izdoti divi Naipola darbi: "Puse dzīves" un "Burvju sēklas".
Salvadors Dalī
Bērnība un jaunība
Nākamgad Dalī tēvs organizēja dēla ogļu zīmējumu izstādi viņu ģimenes mājoklī, bet 1919. gadā notika arī pirmā publiskā izstāde Figeresas pilsētas teātrī. 1921. gadā, kad Dalī bija 16 gadu, no krūts vēža nomira viņa māte. Neilgi pēc tam tēvs apprecējās otrreiz, šoreiz ar mirušās sievas māsu. Šo laulību Dalī uztvēra pozitīvi, galvenokārt savu labvēlīgo attiecību dēļ ar pamāti (bijušo tanti) vēl pirms laulībām.
1922. gadā, tēva mudināts, Salvadors Dalī devās uz Madridi apgūt tēlnieka profesiju Sanfernando mākslas akadēmijā. Studiju gados Dalī iepazinās ar Luiju Bunjuelu un Federiko Garsiju Lorku. Savos studiju laikā radītajos zīmējumos Dalī brīvi eksperimentēja ar kubismu un dadaismu, gūstot lielu ievērību, pārsvarā no saviem studiju biedriem. 1926. gadā Dalī tika izslēgts no akadēmijas pēc tam, kad viņš uzstāja, ka neviens pasniedzējs nebūs pietiekoši kompetents, lai pieņemtu viņa gala eksāmenu.
Tajā pašā gadā Dalī pirmoreiz ieradās Parīzē, kur tikās ar Pablo Pikaso. Pikaso par jauno gleznotāju bija dzirdējis pirms abu satikšanās no kataloniešu gleznotāja Huana Miro, kas Dalī mākslinieka talantu vērtēja ļoti atzinīgi. Pirms Dalī attīstīja savu individuālo stilu, viņa gleznojumi pārsvarā balstījās uz Pikaso un Miro stila atdarinājumiem. Dalī agrīnos panākumus var skaidrot ar viņa izpratni par jebkuriem pasaulē esošajiem mākslas stiliem: sākot no akadēmiskās klasiskās mākslas līdz pat avangardam. Turklāt šos dažādos stilus Dalī mēdza arī apvienot savos mākslas darbos, dažkārt pat vienā gleznā.
Slavas gadi
1927. gadā Dalī pārcēlās uz dzīvi Parīzē. Jau pēc gada viņš piebiedrojās sirreālistu grupai. 1929. gadā Dalī sadarbībā ar Bunjuelu uzņēma 20. gadsimtā visplašāk zināmo sirreālistu kustības filmu "Andalūzijas suns". Tajā pašā gadā Dalī iepazinās ar savu nākamo sievu Helēnu Djakonovu-Devuļinu (plašāk zināmu kā Galu), ar ko, neskatoties uz abu ārpuslaulību sakariem, nodzīvoja kopā līdz pat mūža beigām.
1930. gadā Dalī izveidoja paranoiski kritisko metodi. Tās mērķis bija analizēt un kritiski izvērtēt garīgi slimo paranoiskās fantāzijas un halucinācijas, kurām raksturīgs duāls pasaules skatījums. Šīs metodes rezultātus Dalī plaši pielietoja savās gleznās, kur gleznotās parādības varēja skatīt daudzpusīgi, ar dažādām nozīmēm. Piemēram, 1937. gada gleznā "Narcisa metamorfoze" var saskatīt Narcisa tēlu vai arī roku, kas satvērusi olu.
1932. gadā tapa Dalī slavenākā glezna "Mīkstie pulksteņi". Gleznā attēloti kūstoši pulksteņi, kurus apsēduši kukaiņi. Pieņemtākā darba interpretācija ir tāda, ka mīkstie pulksteņi simbolizē pretošanos pieņēmumam, ka laiks ir nemainīgs un noteikts. Glezna 1934. gadā kopā ar pirmo Dalī izstādi Ņujorkā radīja neiedomājamu sensāciju ASV.
1934. gadā Dalī sāka nonākt pretrunās ar pārējiem sirreālistiem rīcības dēļ, kas neatbilda sirreālisma principiem. Vislielākos pārmetumus Dalī saņēma par mākslas nesaistīšanu ar politiku un to, ka nepauda negatīvu nostāju pret galēji labējajiem politiskajiem režīmiem. Tā un vēl citu nesaskaņu rezultātā Dalī oficiāli tika izslēgts no sirreālistu grupas.
Nesaskaņas ar sirreālisma pārstāvjiem turpinājās arī pēc tam. Piemēram, viens no sirreālisma pamatlicējiem Andrē Bretons atklāti nosodīja Dalī mākslas darbu arvien lielāko komercializāciju, bet daudzi citi sirreālisti 1930. gadu beigās sāka runāt par Dalī pagātnes izteiksmē, tā netieši norādot, ka Dalī viņiem ir miris.
Sākoties Otrajam pasaules karam, Dalī ar Galu pārcēlās uz dzīvi ASV. 1942. gadā Dalī uzrakstīja autobiogrāfiju "Salvadora Dalī slepenā dzīve". Pēc astoņu gadu pavadīšanas ASV Dalī atgriezās Figeresā, kur pievērsās katoļticībai. Šajā laikā viņa gleznās sāka parādīties kristīgie motīvi.
Mūža nogale
Vēlākajā karjerā Dalī vairs gleznošanai nepievērsa tik lielu uzmanību, bet sāka eksperimentēt ar dažādiem citiem savdabīgiem un jauniem mākslas paņēmieniem. Piemēram, Dalī bija viens no pirmajiem māksliniekiem, kas savos mākslas darbos iekļāva hologrāfijas tehniku. Daudzi Dalī darbi sastāvēja no optiskajām ilūzijām. Vēlākajos gados vairāki jaunie mākslinieki, tai skaitā Endijs Vorhols, uzskatīja Dalī par vienu no svarīgākajiem ietekmes avotiem popārta radīšanā. 1969. gadā Dalī izveidoja Chupa Chups logotipa dizainu.
1960. gadā Dalī sāka darbu pie Dalī teātra-muzeja atjaunošanas savā dzimtajā pilsētā Figeresā. Tas bija lielākais projekts, kam viņš veltīja lielāko daļu sava laika, līdz 1974. gadam. Viņš turpināja muzeju papildināt arī 1980. gados.
1970.gadu beigās Dalī veselība strauji pasliktinājās. 1982. gadā nomira viņa sieva Gala, pēc viņas nāves Dalī pārcēlās uz Galas bijušo dzīvesvietu Pubolā. Pats Dalī nomira 1989. gada 23. janvārī no sirds mazspējas, fonā skanot viņa mīļākajam mūzikas ierakstam — Riharda Vāgnera operai "Tristans un Izolde". Dalī apglabāja Dalī teātra-muzeja kriptā, kas atradās piecus kvartālus no vietas, kur viņš piedzima.
Vulverhemptona
Vulverhemptona (en) ir pilsēta (city) Anglijā, Rietummmidlendā uz ziemeļrietumiem no Birmingemas.
Pilsētu 985. gadā nodibināja lēdija Vulfruna un tās nosaukums ir atvasināts no lēdijas vārda. Viduslaikos pazīstams vilnas tirdzniecības centrs. No XVI gadsimta šeit attīstījās metāla ieguve un apstrāde. Līdz ar rūpniecisko revolūciju Vulverhemptona kļuva par lielu ogļu un dzelzs ieguves un ražošanas centru. Ietilpa t.s. Melnajā zemē (Black Country), kura nosaukta vai nu tāpēc, ka šeit gandrīz zemes virspusē atradās ogļu atradnes, vai nu rūpnieciskā piesārņojuma dēļ.
Pilsētā radušās rokgrupas Slade un The Mighty Lemon Drops.
Cilvēki
Vulverhemptonā dzimuši:
Miris Aleksandrs Mežciems (1891—1960), ķirurgs, latviešu strēlnieku, vēlāk Latvijas armijas virsnieks.
Bauskas pagasts
Bauskas pagasts bija viena no Bauskas apriņķa pašvaldībām tā vidienē. Robežojās ar Bauskas pilsētu (iekļāva no visām pusēm) un Codes, Vecsaules, Ceraukstes un Īslīces pagastiem. Pagasta valde atradās Bauskas pilsētā.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 21. novembrī pagastā izveidoja Bauskas un Strautnieku ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Bauskas rajonā. Mūsdienās Bauskas pagasta teritorija iekļauta Bauskas novada Codes, Ceraukstes, Īslīces un Rundāles pagastos, kā arī nelielas teritorijas iekļautas Bauskas pilsētā.
Čerkeska
Čerkeska (krievu un krc, ady, abq, nog) ir pilsēta Krievijā, Karačajas-Čerkesijas galvaspilsēta. Izvietojusies Priekškaukāzā, Kubaņas labajā krastā. Iedzīvotāji lielākoties krievi (54,7 %), kā arī karačaji (16,4 %), čerkesi (13,2 %), abazīni (8,2 %) un citi.
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1825. gadā kā Batalpašinskas (Баталпашинская) staņica Kubaņas nocietinājumu līnijas redutes vietā. Nosaukta par godu krievu karaspēka uzvarai pār turku Batalpašas vadīto armiju 1790. gadā. Viens no retajiem gadījumiem, kad apdzīvoto vietu nosauc zaudētāja vārdā. 1860. gadā Batalpašinska kļūst par apriņķa centru. 1922. gadā staņica kļūst par jaunizveidotā Karačaju-Čerkesu autonomā apgabala centru, 1926. gadā — par Čerkesu nacionālā apriņķa centru, bet no 1928. līdz 1943. gadam ir Čerkesu autonomā apgabala centrs. 1931. gadā Batalpašinskai piešķir pilsētas statusu, bet 1934. gadā pārdēvē par Suļimovu (Сулимов) par godu KPFSR Tautas komisariāta priekšsēdētājam Daņiilam Suļimovam. Pēc Suļimova nošaušanas 1937. gadā pilsētu pārdēvē par Ježovo-Čerkesku par godu iekšlietu komisāram Nikolajam Ježovam, bet pēc tā aresta 1939. gadā — tagadējā vārdā. Pēc karačaju reabilitācijas 1957. gadā Čerkeska kļūst par Karačajas-Čerkesijas autonomā apgabala centru.
Dobele
Dobele ir pilsēta Bērzes upes krastos Zemgalē, Dobeles novada administratīvais centrs. Dobeles pils bija pēdējā senlatviešu pils Latvijas teritorijā, kas veica bruņotu pretošanos Livonijas ordenim līdz 1290. gadam. Dobele ir 18. lielākā pilsēta Latvijā.
Nosaukuma izcelsme
1254. gadā kādā vācu dokumentā fiksēts vietvārds Dubelene vai Dubelone; vēlāk arī Doblene, Doblenen, Doblen. Sākotnējais vietvārds ir rekonstruējams kā Dobelene vai Dobeliene, bet tā izcelšanās saistīta ar latviešu vārdu duobe ('bedre' vai 'ieplaka') un duobele ('maza bedre', 'gramba'). Visticamāk, rekonstruētais vietvārds Dobelene ir nozīmējis 'apdzīvota vieta nelielā ieplakā'.
Vēsture
1561. gadā Livonijas ordeņa padošanās līgumā (Viļņas ūnija) Dobeles komtureja tika iekļauta Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā, tomēr tikai 1566. gadā hercoga karaspēks padzina no pils pēdējo Dobeles komturu Tīsu fon der Reki, kas bija atteicies pakļauties hercogam. 1579. un 1613. gadā Dobeles pilī notika Kurzemes landtāgi. 1642.-1682. gadā hercoga Jēkaba valdīšanas laikā Dobelē darbojās ūdensdzirnavas, vilnas kārstuve, etiķa vārītava un kokzāģētava. 1710. gadā hercogs Frīdrihs Vilhelms gribēja Lielā mēra laikā pārcelt savu rezidenci no Jelgavas uz Dobeli, bet pils sliktā stāvokļa dēļ tas nebija iespējams. 1775. gadā Dobeles pils un apdzīvotā vieta bija tik panīkusi, ka hercogs visas pārvaldes iestādes pārcēla uz Jelgavu, pilskalnā tika iekārtots parks. 1870. gadā pie Dobeles pilsdrupām notika 1870. gada dziesmu un deju svētki Dobelē, uzskata, ka tie bija pirmie Dziesmu un Deju svētki Latvijā. 1917. gadā Dobelei piešķīra pilsētas tiesības.
1870. gada dziesmu diena
1870. gada dziesmu diena Dobelē bija pirmie Kurzemes guberņas latviešu dziesmu svētki, kas notika 1870. gada 26. jūnijā Dobelē. Tajā piedalījās 15 kori no Dobeles, Ārlavas, Bauskas, Bērzmuižas (Jaunbērzes), Bukaišiem, Durbes, Džūkstes, Iecavas, Irlavas, Jaunpils, Kalnamuižas, Svitenes pagasta Ķeveles, Līvbērzes, Sesavas un Struteles ar apmēram 400 dalībniekiem. Kājām no aptuveni 50 kilometru tālās Irlavas Dobelē ieradās skolotāju semināra audzēkņu orķestris, kopā dziesmu dienā piedalījās ap 40 vīru liels simfoniskais orķestris.
Pilsētas ģerbonis
Dobeles pilsētas ģerbonis ir viens no Dobeles pilsētas oficiālajiem simboliem. Apstiprināts 1925. gada 31. oktobrī.
Ģerboņa vairogs veido valsts karoga krāsu dalījuma principu — sarkans fons, ko dala sudraba josla. Pāri visām trim joslām, vērsts uz vairoga augšējo kreiso stūri attēlots balts zobens ar zilu ēnojumu un zelta rokturi, kas simbolizē zemgaļu cīņas pret vācu krustnešiem.
"Dobeles dzirnavnieks"
"Dobeles dzirnavnieks" ir Latvijas uzņēmums, kas atrodas Dobelē, Spodrības ielā 4. Uzņēmums nodarbojas ar visu veidu kviešu miltu, mannas, miltu maisījumu, makaronu, graudaugu pārslu, putraimu un dzīvnieku barības ražošanu. Uzņēmums savu darbību uzsāka 1976. gadā kā Jelgavas labības kombināts.
2014. gadā uzņēmuma apgrozījums sasniedza 77,6 miljonus eiro, bet peļņa bija 4,06 miljoni eiro. 53% jeb 41,4 miljonus eiro no kopējā apgrozījuma veido eksports.
"Dobeles dzirnavnieks" ir viens no lielākajiem graudu pārstrādes uzņēmumiem Baltijas valstīs.
Izglītība un sports
Dobelē ir 5 vispārizglītojošās skolas: Dobeles 1. vidusskola, Dobeles 2. vidusskola, Dobeles sākumskola, Dobeles kristīgā pamatskola, Dobeles Valsts ģimnāzija. Vēl Dobelē darbojas 4 pirmsskolas iestādes: "Valodiņa", "Zvaniņš", "Spodrītis", "Jāņtārpiņš". Dobelē atrodas Dobeles sporta skola, Dobeles mākslas skola, Dobeles mūzikas skola, Bērnu un Jauniešu centrs, Dobeles Jaunatnes iniciatīvu un veselības centrs, Dobeles amatniecības vidusskola.
Kultūra
Dobelē parasti svētki notiek vēsturiskajā tirgus laukumā, kur arī notiek gadatirdziņi. Dobelē ir muzejs, Ceriņu dārzs, Veselības taka, Ķestermežs, Stadions un Dobeles pilsdrupas. Dobeles ikgadējie pasākumi ir Ābolu festivāls, Ceriņu svētki, Lieldienas, Ziemassvētki, Jaungads, Jāņi, Miķeļdienas gadatirgus, Mārtiņdienas gadatirgus, Ūsiņu gadatirgus, Jurģu gadatirgus, Dižo sniegavīru saieta atklāšana.
Katru gadu pavasarī ceriņu ziedēšanas laikā A. Upīša dārzā notiek Ceriņu svētki ar klasiskās mūzikas koncertiem. Dārzā atrodami arī citi augļu koki kā ķiršu koki, ābeles un bumbieru koki, kurus var apskatīt to ziedēšanas laikā. Ceriņu dārzā ir muzejs, kur var apskatīt ekspozīciju par dārzkopja Upīša ieguldījumiem lauksaimniecības zinātnē, kā arī uzzināt par viņa aizraušanos ar fotografēšanu, mūziku un literatūru. Sezonas laikā var degustēt dārzā audzētos augļus un ogas. Muzejā var iegādāties ne vien augļus un ogas, bet arī stādus, suvenīrus, tējas, sulas, sīrupus un citus dārza ražas produktus.
Ķestermežā atrodas Dobeles estrāde, kur gada siltajā laikā notiek dažādi pasākumi — balles, dziesmu un deju svētku vietējās delegācijas ģenerālmēģinājumi, dažādu mūziķu koncerti un citi āra estrādēm tipiski pasākumi. Estrāde atrodas Bērzes upes līkumā un estrādes tiltiņš ļauj tikt uz otru upes krastu, kur atrodas plaša auto stāvvieta. Estrādei cauri iet veloceliņš. Kalnā pie estrādes ir aktīvās atpūtas parks, tam blakus piknika galdiņi un labierīcības. Pie piknika galdiņiem kādreiz koka mājiņā bija mazs krodziņš, kurš gan nodega un netika vairs uzcelts no jauna. Tuvumā estrādei ir autobusa pietura "Ķestermežs". Iegūt informāciju par pasākumiem, kā arī iegādāties biļetes uz tiem var iegādāties "Biļešu paradīzē". Estrādes pasākumus parasti organizē Dobeles kultūras nams un caur to var arī iznomāt pašu estrādi.
Dobeles pilsdrupas
Blakus tiltam pāri Bērzes upei atrodas Dobeles pilskalns, kur līdz 1289. gadam bija seno zemgaļu koka pils. No 1335. līdz 1347. gadam tika no akmens uzcelta Livonijas ordeņa pils, kura bija lietošanā līdz 1730. gadam. Pilsdrupas jau kopš 1870. gada, kad tur notika Kurzemes latviešu dziesmu svētki, tiek regulāri izmantotas kultūras pasākumiem.
Mūsdienās pilsdrupas ir viens no Dobeles populārākajiem apskates objektiem un viena no atpazīstamākajām Dobeles celtnēm. Pastāv iespēja uzkāpt pa vēsturiskām kāpnēm uz skatu platformas galvenajā celtnē. Kāpņu ieeja atrodas tuvumā no Bērzes tilta virziena nākošo trepju augšējam galam, tām nav durvju — tās var apmeklēt jebkurā laikā bez maksas. Pilsdrupu teritorijā notiek videonovērošana.
Dobeles katoļu baznīca
Dobeles Vissvētākās Trīsvienības Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Jelgavas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Dobelē, Baznīcas ielā 10a. Dievnams ir Dobeles dekanāta rezidence. Pirmos dievkalpojumus Dobelē noturējis Auces draudzes prāvests L. Kundziņš 1937. gadā, turpinot to darīt līdz 1940. gadam. Tie noritējuši Dobeles tautas namā vienu reizi mēnesī. Dievkalpojumos piedalījušies līdz pat 700 ticīgajiem, tāpēc radās nepieciešamība celt dievnamu. Jau 1938. gadā Dobelē bija ieradies Kūrijas notārs V. Strelevičs, lai nolūkotu vietu celtniecībai. 1940. gadā dievkalpojumus sāka noturēt Līvbērzes draudzes prāvests, kurš dievkalpojumus noturējis īrētās telpās. Pēc Otrā pasaules kara jauna dievnama celtniecība bija neiespējama, to neļāva padomju varas funkcionāri. Tāpēc Līvbērzes priesteri Jodovaļskis un J. Pavilonis noturējuši dievkalpojumus privātā mājā. 1954. gadā Jelgavas draudzes dekāns L. Kundziņš iegādājās nepabeigtu māju baznīcai, kurai naudu — 25 000 rubļu deva bīskaps Pēteris Strods. Līgumu par mājas pirkšanu noslēdza Līvbērzes prāvests K. Cukurs, kurš vēlāk pirmais sācis noturēt dievkalpojumus šajā mājā. Galīgo mājas pārveidošanu par lūgšanu namu un piebūves celšanu veica prāvesta Jāzepa Ančevska darbības laikā. Pēc pārbūves tā bija 14 metrus gara, 9 metrus plata un 3 metrus augsta koka un betona ēka, kas bija apšūta ar baltiem ķieģeļiem. Dievnamā bija divi altāri — lielais ar Jēzus Sirds gleznu un mazais Jaunavas Marijas altāris. Lielais altāris, soli un dievgalds bija atvesti no Lamiņu baznīcas.
Atgūstot valstisko neatkarību, radās iespēja radīt jaunu dievnamu. 1997. gadā tika iesvētīts pamatakmens un pēc arhitektu J.Kukšas, I.Kārkliņa un konstruktora A.Vilmaņa projekta sāka celt baznīcu, ko veica "Būvfirma L.B.K.". 2001. gadā tika svinēti Spāru svētki un tā paša gada 9. augustā uz jumta uzstādīja dzelzs krustu. 2003. gadā iekšdarbi bija beigušies un dievnamu tā paša gada 21. septembrī bīskaps Antons Justs konsekrēja Vissvētākās Trīsvienības godam.
Baznīca ir ķieģeļu, koka un metāla konstrukciju celtne, celta modernisma stilā. Tās platība ir 750 m 2. Ēkai ir skārda jumts un viens 34 metrus augsts tornis. Dievnams ir projektēts tā, ka vienā ēkā atrodas gan baznīca, gan plebānija un garāža. Ieejas durvis no gala un plebānijas. Baznīcu ieskauj dārzs, ko noslēdz dzelzs žogs ķieģeļu stabiņos. Dārzā uzstādīta Dievmātes skulptūra. Dievnams ziemā Dievnams ir vienas navas telpa ar flīžu grīdu un mūra griestiem. Griestu smagumu notur koka metāla konstrukcijas — sijas, kas vienlaicīgi pilda dekoratīvu funkciju. Virs ieejas atrodas kora telpas. Interjers ir moderns un askētisks. Dievnamā ir viens centrālais altāris, kura tabernākuls iekļaujas altāra kompozīcijā saules formā, atgādinot monstranci. Altāris ir galda tipa, kas novietots tā, lai, celebrējot Svēto Misi, priesteris atrastos ar seju pret tautu.
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Jelgavas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Pēteris Skredeļs. Draudze radās 1937. gadā, kad šeit sāka noturēt dievkalpojumus. Draudzei piederīgi ir katoļi, kas dzīvo Dobelē un tās apkārtnē. Dievkalpojumi notiek katru dienu.