cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Čikāgas "Bulls"
1995-97: nākamie trīs tituli
Nu "Bulls" sākumsastāvā bija Hārpers, Džordans, Pipens, Rodmens un Longlijs, bet rezervē palika Kurrs, Tonijs Kukočs, Venningtons un aizsargs Rendijs Brauns. Čikāgas komanda no 47 uzvarām iepriekšējā sezonā sasniedza 72 uzvaras, kas nozīmēja, ka zaudēts vien 10 mačos, kas joprojām ir NBA labākais sasniegums. Džordans astoto reizi kļuva par līgas rezultatīvāko spēlētāju, Rodmens - piekto reizi bija labākais atlēkušajās bumbās, bet Kerrs finišēja otrajā pozīcijā realizēto tālmetienu procentuālajā ziņā. Turklāt Džordans ieguva trīs MVP vienā sezonā - sezonas, izslēgšanas spēļu, kā arī Visu Zvaigžņu spēles. Ģenerālmenedžeris Krauzs tika atzīts par labāko administratīvo darbinieku, Džeksons kļuva par gada labāko treneri, bet Kukočs - labākais rezervists. Pipens ar Džordanu tika iekļauti simboliskajā pieciniekā, bet aizsardzības simboliskajā pieciniekā viņiem pievienojās arī Rodmens.
1996./1997. gada sezonā "Bulls" teju otro gadu pēc kārtas sasniedza 70 uzvaru robežu, taču šoreiz mazliet pietrūka, zaudējot pēdējās divas regulārā čempionāta spēles un apstājoties pie 69. Savukārt United Center arēnā atkal sasniegtas 39 uzvaras. Čikāgas klubs izcīnīja savu piekto čempiontitulu, finālā pārspējot Jūtas "Jazz", kuras sastāvā bija Karls Malons un Džons Stoktons. Džordans jau devīto reizi karjerā kļuva par NBA rezultatīvāko spēlētāju. Džordans ar Pipenu līgas 50. gadu svinībās tika iekļauti NBA visu laiku 50 labāko spēlētāju sarakstā.
Kalendāra nemieri Rīgā
Kalendāra nemieri Rīgā bija Rīgas pilsētnieku sacelšanās 1584.-1589. gados pret Rīgas pilsētas rāti un karaļa Stefana Batorija varu, kurš bija izdevis rīkojumu pāriet uz Gregora kalendāru. Pilsētnieki tajā saskatīja jaunus ierobežojumus, un pretestība šai kalendāra reformai izvērtās par nemieriem, kas izpaudās kā cīņa starp Rīgas patriciešiem (kurus pārstāvēja Rīgas rāte) un ģildēm (kas pārstāvēja namniekus) par varu Rīgā, kā arī kārtējais katoļu vajāšanu vilnis.
Nemieru iemesli
1581. gada 14. janvārī tika parakstīts Drohičinas līgums starp Rīgas brīvpilsētu un Polijas-Lietuvas kopvalsti, kas Rīgas pilsoņiem saglabāja atsevišķas privilēģijas, vēlāk nodēvētas par "Stefana privilēģiju kopumu". 1582. gadā ar karaļa pavēli katoliskajā Polijas-Lietuvas kopvalstī ieviesa Romas pāvesta Gregora apstiprināto jauno kalendāru, saskaņā ar kuru 1582. gada ceturtdienai, 4. oktobrim, sekoja piektdiena, 15. oktobris. Katoļu valstīs jauno kalendāru pakāpeniski ieviesa pāris gadu laikā, taču protestantu (Anglija, Zviedrija, Prūsijas hercogiste, Kurzemes un Zemgales hercogiste u.c.) un ortodoksās kristietības valstis (Krievijas cariste) turpināja lietot veco kalendāru. Jauno kalendāru ieviesa arī kontrreformācijas pārņemtajā Livonijas Pārdaugavas hercogistē, taču Rīgas pilsēta atsacījās to ievērot. 1584. gadā karalis atkārtoja rīkojumu tieši Rīgai, nepaklausības gadījumā draudot uzlikt sodu 10 000 dukātu.
Norise
Rīgas namnieki uz brīdi ieguva pilnīgu varu pār pilsētu. Iebiedētā rāte ar namniekiem noslēdza izlīgumu, kurā piekāpās reliģijas jautājumos, atcēla jaunā kalendāra ieviešanu, ierobežoja rātes tiesības, pielaižot arī ģildes pie pilsētas pārvaldes. Nemieri ar to vēl nebija norimuši, taču mainīja savu raksturu, pilsoņu aprindu grupējumiem uzsākot savstarpējās cīņas par varu pilsētā, cīņa par ietekmi starp Lielo ģildi un Mazo ģildi u.tml.
Pie Ādažiem (Bukultu pils) ieradās karaļa karaspēks Jirgena Fārensbaha vadībā, kas pārcēlās pāri Daugavai uz Spilvi, kur sāka būvēt nocietinājumus. Mārtiņš Gīze devās uz Stokholmu lūgt Zviedrijas karaļa aizbildniecību pār Rīgu, taču saņēma atteikumu. 1586. gada 9. decembrī Stefans Batorijs mira, un namnieki starpvaras periodu izmantoja, pilnībā atņemot katoļiem to īpašumus un dzīvus palikušos izraidot no pilsētas, kā arī mēģināja pāriet uzbrukumā un ieņemt nocietinājumus Spilvē.
1589. gadā ieradās jaunā karaļa Sigismunda III sūtniecība, kas apmierināja vairākas namnieku prasības, taču rīdziniekiem nācās apcietināt Gīzi un Brinkenu, kurus pēc spīdzināšanas kā dumpiniekus 1589. gada 2. augustā sodīja ar nāvi. 26. augustā noslēdza t.s. Severīna dienas izlīgumu, ar kuru atjaunoja agrāko rātes varu, tomēr atstājot ģildēm dažas tiesības pilsētas pašpārvaldē. Rīgas pilsēta izcīnīja tiesības palikt pie Jūlija kalendāra un rīdzinieki bija vieni no pēdējiem Eiropā, kuri 1919. gadā beidzot pārgāja uz Gregora kalendāra lietošanu.
Žans Marks Bosmans
Žans Marks Bosmāns (Jean-Marc Bosman, dzimis ) ir bijušais Beļģijas futbolists, kura juridiskais izaicinājums futbola spēlētāju pārejas likumiem noveda pie "Bosmana lēmuma". Tas pilnībā mainīja veidu, kā darbojās līgumi starp futbolistiem un klubiem, ļaujot profesionālajiem spēlētājiem Eiropas Savienībā brīvi mainīt klubu pēc līguma beigām ar esošo komandu.
Bosmans pats ir plašāk pazīstams ar savu nozīmi šī lēmuma pieņemšanā, mazāk ar paveikto savas spēlētāja karjeras laikā.
Pirms slavenā tiesas procesa viņš spēlēja Beļģijas augstākās līgas klubā RFC Liège.
Jaunzēlandes futbola izlase 2010. gada Pasaules kausa finālturnīrā
Treneris: Rikijs Herberts
Coenothyris
Coenothyris ir izmirušu pleckāju ģints no Terebratulīdu kārtas. Ģints tika izdalīta 1879. gadā pēc Terebratula vulgaris sugas no Vācijas triasa nogulumiem. Šīs ģints pārstāvjiem čaulas ir gludas, gareniski-ovālas ar zemu muguras septu. Roku balstu salīdzinoši garās cilpas distālie gali noliecoties atpakaļ savienojas brīvā vairogveidīgā vidus plātnē. Ģintī ir dažas sugas, kuras dzīvoja triasa periodā. Izplatīti bija Rietumeiropā, Izraēlā un Jaunzēlandē.
Gleivicas incidents
Gleivicas incidents (de, pl) bija uzbrukums vācu radiostacijai Vācijas un Polijas pierobežā 1939. gada 31. augustā, kas kalpoja kā iegansts Vācijas iebrukumam Polijā, t.s. Polijas kampaņai.
Jau vasaras vidū Reinhards Heidrihs uzdeva Alfredam Naujokam sagatavot operāciju, kas ļautu apvainot Poliju agresijā un attaisnotu Vācijas uzbrukumu tai. Tika savervēti vairāki desmiti kriminālnoziedznieku, kuriem apsolīja amnestiju, ja tie piedalīsies "patriotiskā akcijā". Grupa tika ietērpta Polijas armijas uniformās un veica uzbrukumu Vācijas pilsētas Gleivicas radiostacijai. No ieņemtās radiostacijas tika pārraidīts uzsaukums poļu valodā ar aicinājumu visiem poļiem apvienoties un sākt karu pret vāciešiem. Pēc tam SD "tīrīšanas" grupa nogalināja operācijas veicējus. Tiem tika injicēta inde, paziņojot, ka tā ir vakcīna profilakses nolūkos.
Otrā dienā Vācijas valsts radio uzstājās Ādolfs Hitlers ar paziņojumu, ka Polija uzbrukusi Vācijai un kopš šī brīža Vācija ir karastāvoklī ar Poliju.
Zeltiņa
Zeltiņa (vīriešu dzimtē Zeltiņš) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Makfarlena lācis
Makfarlena lācis (Ursus inopinatus) ir lāču dzimtas (Ursidae) lāču ģints (Ursus) izmirusi plēsīgo zvēru suga.
Makfarlena lācis dzīvoja Kanādas ziemeļrietumu teritorijās. Dabas pētnieks Roberts Makfarlens 1864. gadā no indiāņiem nopirka neticami dzeltenu lāča kažokādu, kā arī galvaskausu. Makfarlens savu ieguvumu aizsūtīja uz Smitsona institūtu, kur tas tika noglabāts un aizmirsts. Tikai 1918. gadā zinātnieks Klintons Harts Meriams atkal atrada Makfarlena sūtījumu, un veica pētījumu, secinot, ka āda un galvaskauss pieder līdz šim nezināmai lāču sugai. Dr. Meriams to nosauca par Ursus inopinatus.
Pastāv uzskats, ka Makfarlena lāči bija gandrīz izmiruši jau 1864. gadā, kā arī pastāv hipotēzes, ka Makfarlena lācis ir bijis polārlāča un grizlilāča krustojums, vai vienkārši gaišas krāsas brūnais lācis. Mūsdienās ir zināms, ka polārlāču un grizlilāču hibrīdi dzimst savvaļā, kā arī Makfarlena lāča apraksts ļoti labi atbilst šāda hibrīda raksturlielumiem. Iespējams drīzā nākotnē, veicot galvaskausa DNS pētījumus, varēs pārliecināties, vai Makfarlena lācis ir bijis polārlāča un grizlilāča hibrīds vai nē.
Nokia 7600
Nokia 7600 bija unikāla asaras veida forma. Pogas izvietotas apkārt lielam ekrānam. Ierīci lietotāji atzina par neērtu, jo to lietot vajadzēja ar abām rokām, kā arī bija citas nepilnības.
Lēdurga
Lēdurga ir apdzīvota vieta Siguldas novada Lēdurgas pagastā, pagasta centrs. Līdz 2021. gada 30. jūnijam atradās Krimuldas novadā. Atrodas pagasta centrā Aģes upes abos krastos 28 km no novada centra Siguldas un 64 km no Rīgas. Lēdurgā atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, kultūras nams, brīvdabas estrāde, bibliotēka, sporta centrs, Lēdurgas luterāņu baznīca, dendroloģiskais parks.
Vēsture
Lēdurga (Letthegore, Lettegore, Ledegore) pirmo reizi ir pieminēta Indriķa hronikas tekstā sakarā ar 1211. gada pavasara notikumiem, kad ridalieši un sāmsalieši izpostīja bīskapam Albertam pakļautās līvu zemes, tai skaitā Lēdurgu. 1225. gadā Lēdurgas katoļu baznīcā Romas pāvesta legāts Modenas Viļums līviem noturēja misi. 1589. gadā Lēdurga apvienota ar Turaidu vienā Lēdurgas-Turaidas draudzes novadā. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Lēdurgas muižas (Loddiger) centru. 1932. gadā Lēdurgai piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Ēriks Holders
Izglītību ieguvis Kolumbijas universitātē un Kolumbijas juridiskajā skolā. No 1988. gada nogales līdz 1993. gada oktobrim viņš bija Kolumbijas apgabala Augstākās tiesas asociētais tiesnesis. Pēc tam (līdz 1997. gada jūnijam) bija advokāts, kas atbildīgs par Kolumbijas apgabalu. 1997. gada jūnijā kļuva par ASV ģenerālprokurora vietnieku. Amatā bija līdz 2001. gada 20. janvārim, līdz tā paša gada 2. janvārim bija ģenerālprokurora amata pienākumu izpildītājs. 2009. gada februārī kļuva par ģenerālprokuroru.
2014. gada septembrī ASV Tieslietu departaments paziņoja, ka Holders pametīs ģenerālprokurora amatu, līdz tiks atrasts pēctecis. Tā paša gada novembrī tika paziņots par Loretas Linčas nominēšanu šim amatam.
Amedeo Modiljāni
Amedeo Klemente Modiljāni (it; dzimis, miris ) bija itāļu gleznotājs un skulptors. Pārsvarā darbojās Francijā. Galvenokārt bijis grafiskais mākslinieks, kļuva pazīstams ar darbiem modernā stilā — maskām līdzīgām sejām un pagarinātām formām. Viņa ievērojamākie darbi ir Nudo seduto su un divano (2010. gadā glezna tika pārdota par 68,9 miljoniem ASV dolāru, kas ir lielākā summa par A. Modiljāni darbu), Madame Pompadour.
Jēkabs Jūsmiņš
Jēkabs Jūsmiņš (īstajā vārdā — Jēkabs Lautenbahs; 1847—1928), bija latviešu dzejnieks un filologs. Viņš bija Tērbatas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes latviešu valodas lektors, privātdocents, profesors (1878—1918), pirmā latviešu literārā žurnāla "Pagalms" redaktors (1881—1882) un žurnāla "Rota" līdzredaktors (1886—1888), "Latviešu literārās biedrības" biedrs, Latvijas Universitātes latviešu un vispārējās literatūras profesors (1919—1928).
Dzīves gājums
Jēkabs Lautenbahs dzimis 1847. gada 20. jūlijā Sabiles pagasta "Dzirspalvju" māju (tagad Matkules pagastā) saimnieka ģimenē. Viņa māte bija liela Leitāna stāstu, Stendera un Līventāla dziesmu mīļotāja.
No 1863. līdz 1865. gadam viņš mācījās Kuldīgas apriņķa skolā, bet trūkuma dēļ bija spiests mācības pārtraukt un strādāt par pagasta skrīvera palīgu Tojātos un Rendas muižā. 1868. gadā tika uzņemts Kuldīgas ģimnāzijā, bet 1872. gadā devās ārstēties uz Tērbatas acu slimību klīniku. Tur viņš piedalījās Ata Kronvalda pulciņa pasākumos un rakstīja ziņojumus "Baltijas Vēstnesī". 1873. gadā Lautenbahs bija mājskolotājs fon Bilterlinga ģimenē Kapsēdes muižā, kur sagatavojās ģimnāzijas gala eksāmenam, ko 1874. gadā kā eksterns nokārtoja Liepājas ģimnāzijā.
No 1875. gada līdz 1878. gadam Lautenbahs studēja teoloģiju Tērbatas Universitātē, studentu rakstniecības vakaros viņš nolasīja savus pirmos stāstus "Valtiņš" (1875) un "Zilās acis" (1876), kurus iespieda "Baltijas Vēstnesī". Studiju laikā kļuvis par latviešu studentu korporācijas Lettonia biedru. 1878. gadā līdzekļu trūkuma viņš bija spiests studijas pārtraukt, tomēr pieteicās uz latviešu valodas lektora vietu. Lai sagatavotos iestājpārbaudījumiem, Lautenbahs devās uz Dobeli pie mācītāja un latviešu valodas filologa Bīlenšteina. Rezultātā viņš Tērbatas Universitātē nolasīja parauglekciju "Par latviešu gramatikas vēsturi" (Zur Geschichte der lettischen Grammatik) un tika pieņemts darbā par latviešu valodas lektora vietas izpildītāju Tērbatas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē. No 1881. gada līdz 1882. gadam viņš vadīja literāro žurnālu "Pagalms", kurā iespieda arī savas lekcijas "Par latviešu gramatikas vēsturi" latvisko tekstu (1881). 1885. gadā Tērbatas Universitāte viņu pieņēma darbā par pastāvīgo latviešu valodas lektoru un no 1886. gada līdz 1888. gadam viņš bija žurnāla "Rota" līdzredaktors.
1887. gadā viņš ar rakstu "Latviešu reliģija" (Der Religion der Letten) ieguva filozofijas kandidāta grādu. 1889. gadā viņš devās radošā komandējumā pētīt latviešu valodas kursiskās izloksnes savā dzimtajā pusē, kā rezultātā publicēja rakstu "Vidusabavas dialekts" (Der Dialekt der mittleren Abau).
1891. gadā viņš publicēja savu episko darbu "Niedrīšu Vidvuts", ko daži salīdzināja ar Andreja Pumpura "Lāčplēsi".
1896. gadā Lautenbahs aizstāvēja maģistra disertāciju par leišu—latviešu gara darbu vēsturi. Vēlāk viņš kļuva par Tērbatas Universitātes salīdzināmo valodu privātdocentu un 1904. gadā par profesoru.
Pēc Latvijas Augstskolas dibināšanas 1919. gadā viņu ievēlēja par latviešu literatūras un vispārīgās literatūras profesoru un 1924. gadā ievēlēja par Latvijas Universitātes baltu filoloģijas goda doktoru (dr. honoris causa).
Miris 1928. gada 19. septembrī, apglabāts Meža kapos, kur 1937. gadā tika atklāts tēlnieka J. Brieža veidots kapa piemineklis.
Mobilais aģents
Mobilie aģenti tehnoloģijas pamatideja ir uzdevumu risināšana (tā ir administrēšanas, datu vākšanas utt.) tieši uz lokāla datora, kas samazina līdz minimumam mijiedarbību starp administratoru un sistēmas mezgliem. Šī ir diezgan jauna tehnoloģija, tāpēc arī mobilo aģentu programmēšanas sistēmas būtiski atšķiras pēc realizācijas un arhitektūras. Šis atšķirības kavē ātro mobilo aģentu sistēmas ieviešanu.
Apakš mobiliem aģentiem izprot būtību, kas apvieno datus un kodu, un kas ir spējīga pārvietoties starp atšķirīgām izpildīšanas vidēm. Pateicoties tam mobiliem aģentiem ir virkne dažādu priekšrocību. Piemēram, tie var samazināt tīklu pārraidīšanas noslodzi, decentralizācija, augsta drošība un bojājumpiecietība.
Aģentu īpašības
Dažas no aģentu īpašībām ir atslēgu īpašības — autonomija, mijiedarbība un mobilitāte:
Pastāv tāds uzskatts, ka šīs trīs īpašības visiem aģentiem ir obligātas, bet pārējas (piemēram, pielāgojamība, reaktivitāte un spēja apmācīties) nav obligātas.
Informācijas pārvaldes uzdevumi
Kā aģentu izmantošanas piemēriem varētu būt informācijas meklēšana (datizrace, aģenti kas mijiedarbojas ar datu bāžu serveriem un datu noliktavām), elektroniskā tirdzniecība.
Dvēsele
Dvēsele parastā nozīmē ir dzīvas būtnes (it sevišķi cilvēka) apziņas izpausmju kopums un garīgā būtība.
Reliģiskā nozīmē dvēselei raksturīga spēja pašai just, domāt, apzināties sevi. Dvēsele nosaka cilvēka iekšējo (garīgo) dzīvi. Dažās reliģijās dvēsele tiek uzskatīta par mirstīgu, daudzās — par nemirstīgu. Lielākā daļa reliģiju un daži filozofijas virzieni dvēseli cieši saista ar uzskatiem par pēcnāves dzīvi.
Zinātnē par dvēseli dēvē ar ķermeni cieši saistīto psihisko (no el — 'dvēsele') parādību kopumu, par psihiskās dzīves pamatu uzskata materiālo ķermeņu (proti, nervu sistēmas) esamību. Pie psihiskām parādībām pieder apziņa, domas, jūtas, emocijas, griba. Zinātni, kas pēta dvēseliskās (psihiskās) parādības un analizē novērojumu rezultātus, sauc par psiholoģiju.
Definīcijas
Pēc vārdnīcas definīcijas dvēsele pamatnozīmēs ir cilvēka psihiskā struktūra, garīgā pasaule, būtība, kas izpaužas noteiktu jūtu, domu, personības īpašību kopumā; arī cilvēka jūtu pasaule vai psihe.
Tāpat par dvēseli sauc kādai cilvēku kopumam, tautai vai pat priekšmetam piemītošu esošu vai piedomātu īpašību kopumu vai raksturīgu iezīmi. Pārnestā nozīmē par cilvēku grupas dvēseli var nosaukt kādu šīs grupas locekli, kuram ir liela nozīme tās darbībā.
Senie ēģiptieši
Senie ēģiptieši uzskatīja, ka cilvēks radīts pēc Dieva līdzības. Vienā no mītiem teikts, ka cilvēks radies no Dieva asarām. Tā kā asaras nāk no acs, tad tas norāda uz cilvēka īpašo stāvokli. Kādā senā ēģiptiešu papirusā teikts, ka Dievs visu radījis cilvēkam — gan zemi, gan debesis, gan augus, gan dzīvniekus. Cilvēka dēļ tiek satriekts pat ūdens nezvērs — haosa un nekārtības simbols. Pasaule radīta cilvēkam, cilvēks ir pasaules centrs.
Ticējumos liela nozīme bija dvēselei «Ba», kas neredzami mājoja katra cilvēka sirdī un vadīja viņa rīcību dzīves laikā. Pēc nāves ar īpašām lūgšanām Ba varēja atbrīvoties no mirušā ķermeņa un uzturēties mūmijas tuvumā, nepametot kapeņu telpas. Ikonogrāfijā Ba attēloja kā putnu ar cilvēka galvu. Otrs dvēseles paveids bija «Ka» — cilvēka jutekliski neuztveramā daļa jeb astrālais dubultnieks, kas piedzima reizē ar viņu un mājoja viņam blakus, bet nebija viņa ķermenī. Sirdsšķīsti dzīvodams, cilvēks savu Ka varēja labvēlīgi ietekmēt. Ka lielāko nozīmi ieguva miršanas brīdī, jo tajā no mirušā ķermeņa pārgāja dvēsele Ba, kas vēlāk piedalījās nemirstības nodrošināšanā. Hieroglifos Ka attēloja kā divas lūdzoši paceltas rokas.Empīriskās pasaules skatījumā vēl neskaidrāks ir trešais ar dvēseli un garu saistītais jēdziens — «Hu» («Khu»). Hu bija visaugstākā cilvēka dvēseles pakāpe, kurai lemta nemirstība, jo tā bija apveltīta ar dievišķo garu. Ikonogrāfijā to attēloja kā garkājainu ibisu ar cekulu uz galvas. Šie transcendentālie dvēseles jēdzieni nav stingri viens no otra nodalāmi, jo hieroglifu tekstos tie bieži izteikti neizprotami.
Duata valsts bija irracionāla, maģijas pilna nakts pasaule ar zvaigžņoto debesjumu un mirušo valstību vai aizsauli. Ēģiptieši to iedalīja divpadsmit daļās pēc nakts stundu skaita. Katru aizsaules apgabalu un nakts stundu pārvaldīja īpaša dievība. Šajās nakts divpadsmit stundās mirušo valstī nonākušās dvēseles tika šķīstītas. Tām bija jāiziet divpadsmit šķīstīšanās pakāpes un kopā ar mirušo Saules dievu jāveic atdzimšanas mistērija, kurā bija apslēpts nāves, mūžīgās dzīvības un svētlaimes noslēpums. Netaisnām, ļaunajām un bezdievīgajām dvēselēm bija jāiet bojā. «Mirušo grāmata» atsedz divus Duata valstības aspektus. Viens no tiem ir kosmoloģiskais, kas parāda Saules nakts ceļojumu un otrs — mirušā faraona vai viņa līdzgaitnieku pārdzimšana mūžīgajai dzīvībai.
Kosmoloģiskais mīts stāsta, ka rietošā vakara Saule — Atums, zaudēdama spožumu, nolaižas pie horizonta rietumu vārtiem, aiz kuriem ved ceļš aizsaulē. Vārtus tur sargā deviņi paviāna veida krēslas dēmoni. Caur šiem vārtiem Saules dieva laiva iepeld pirmatnējā tumsas upē, kas norobežoja virszemi no apakšzemes vai dienu no nakts. Tā bija arī robeža starp dzīvajo un mirušo pasauli.
Divpadsmit stundas pirmais Duata valstības apgabals, kurā iepeldēja Saules dieva laiva ar pavadoņiem, saucās «Ra ieleja», ko pārvaldīja pazemes dievība Upuats jeb «ceļa atvērējs». «Ra ielejā» nonāca visas mirušo dvēseles — gan taisnīgās, gan arī ļaunās. Šeit notika pirmā dvēseļu tiesa — sirds svēršana, ko noturēja dievību padome Ozīrisa klātbūtnē. Uz viena svaru kausa tika likta mirušā sirds kopā ar dvēseli, bet uz otra — taisnības dievietes Maatas mērs: simboliska patiesības spalva. Tām dvēselēm, ko tiesa atzina par neatbilstošu šim fiziskajam mēram, uzreiz bija jāiet bojā. To sirdis aprija nezvērs Ammits, kas stāvēja aiz gudrības dieva Tota, kurš pierakstīja dvēseles svaru. Pirmajā nakts stundā tika iznīcinati ļaunākie Ra ienaidnieki — Ozīrisa nonāvētāja Seta pielūdzēji. Turpretī taisnīgos tiesa atzina par «dieviem tīkamiem». Daļu no mazāk taisnīgajiem atstāja Upuata pārziņā, nodrošinot viņus ar zemi pēcnāves dzīvei. Pārējie drīkstēja doties Duata valsts otrajā daļā, ko pārvaldīja dievība Uerne.
Otrajā nakts stundā, kuru sauca «Gudrais, kas aizsargā savu valdnieku», Saules dieva pavadoņu skaits palika lielāks. Procesijai pievienojās vairākas laivas ar galvenajām likteņdievībām. Pazemes upē priekšgalā peldēja Mēness laiva ar gudrības dievu Totu, kurš pārvaldīja Mēness redzamos veidus — sirpīti un pilno disku. Nākamajā laivā, ko greznoja dzīvības simbols skarabejs, atradās dievietes Maatas varas atribūti, kas bija paredzēti taisnīgas dvēseļu tiesas nodrošināšanai.
Trešajā laivā krokodila izskatā atradās Ozīriss, kurš sprieda bargu tiesu netaisnajām dvēselēm, bet ceturtajā laivā atradās maizes un labības dievības, kurām vajadzēja pabarot pazemes valstī atstātās taisnīgās dvēseles. Pazemes Nīlas abos krastos atkal turpinājās tiesa, un Saules dievu nepielūgušās dvēseles tika iznīcinātas. Dažām ierādīja vietu palikšanai Uernes valstī.
Piektajā nakts stundā Saules laiva nonāca visdziļākajā Duata valsts apgabalā — «vietā, kur dzimst dievi». Tā bija visnoslēpumainākā vieta, kurā noritēja maģiskās darbības, lai Saule varētu atdzimt no jauna. Saules laiva tika pārvilkta pār kalnu, kas bija debess dievietes Nutas mītne. Nutu dēvēja par «dievu dzemdētāju». Zem šī kalna atradās vieta, kur Saules dvēsele ieguva dzīvinošo spēku, kas bija nepieciešams atdzimšanai. Ar šo dievišķo spēku pildījās arī citas sirdsšķīstās dvēseles, kas pavadīja Saules dievu.
Astotajā nakts stundā Saules laiva nonāca Duata valsts daļā, ko sauca par «dievu sarkofāgu». Šo apgabalu sargāja vārti — «tie, kas nomodā bez noguruma». Saules laiva pazemes upē virzījās gar klinšainu krastmalu, kur alās gulēja mirušo dvēseles. Dzirdot Saules dieva balsi, alu vārti atverās un tajās iespīdēja dievišķā gaisma, atmodinot tur mītošās dvēseles. Daudzām tika ļauts pievienoties procesijai. Pēc tam alas atkal nogrima tumsā un palikušās dvēseles iegrima miegā, bet Saules dievs turpināja ceļu.
Devītajā stundā Saules laiva nonāca ūdeņu dieva Nuna valstībā, kas atradās horizonta austrumpusē, virs kura spīdēja uzausušās rīta zvaigznes. Nuna valstī mita «aplaimotie, kas aizstāvējuši savu valdnieku» un visi tie, kas bija rūpējušies par labības, koku un dzīvnieku kopšanu.
Desmitā nakts stunda aizritēja Duata valsts apgabalā «ar dziļo ūdeni un augstajiem krastiem». Tur nonāca dvēseles, kas bija ticējušas Saules dieva atdzimšanai.
Vienpadsmitajā nakts stundā, ko sauca «zvaigžņotā valstība, kur Saules dievs ar savu parādīšanos atgrūž ienaidniekus», notika pēdējā dvēseļu šķīstīšana. Bargas un nežēlīgas dievības ar dunčiem rokās stāvēja pie bedrēm, kurās sadedzināja palikušo grēcinieku ēnas. Sarkofāgu teksts teic: «Briesmīgie asmeņi sacirtīs, dvēseles tiks iznīdētas, ēnas samīdītas. Nekad tie neredzēs tos, kas dzīvo uz zemes!» Par Saules dieva tālākiem pavadoņiem kļuva tikai kristālskaidrās dvēseles. Tās ieguva mūžīgo dzīvību līdz ar jaunā Saules dieva piedzimšanu — «Kas tam ticēs, tas tiks labi apgādāts gaišajās debesīs un arī virs zemes».
Divpadsmitajā, proti, pēdējā nakts stundā pienāca «pirmatnējās tumsas gals». Šajā Duata valsts apgabalā aiz vārtiem — «tiem, kas dāvā dzīvību dieviem» — debess dieviete Nuta dzemdināja jauno Saules dievu skarabeja Hepri veidolā. Saules laiva mūžīgajā laika upē bija atnesusi «dieva dzīvību» un ar līksmojošiem pavadoņiem sasniegusi debess austrumu vārtus. Aizmugurē pirmatnējā tumsā palika Ozīrisa valsts. Jaunais Saules dievs apstaro visu pasauli — zemi, dabu un cilvēkus.
Senie divupieši (mezopotāmieši)
Saskaņā ar šumeru mītu dievi radīja cilvēku sajaucot mālu ar dumpīgā dieva Kingu asinīm, kurš tika īpaši nogalināts šim notikumam, tādēļ cilvēks saturēja abus- zemes un dievišķos elementus. Enki, gudrības un maģijas dievs, nolēma cilvēkus nāvei jau no paša sākuma. Tieši mirstība tika aprakstīta pat kā cilvēces liktenis, taču divupieši neuzskatīja fizisko nāvi par pilnīgām dzīves beigām.
Viņi turpināja dzīvi gara (dvēseles) formā, kā spoks (šumeri to sauca par gidim, bet akādieši — par eṭemmu). Apbedīšanas rituāli tika veikti, lai tas nokļūtu pazemes valstībā, jo pretējā gadījumā kļūs par nemierīgu spoku vai dēmonu. Lai gan to varēja izraisīt arī, piemēram, vardarbīga, nedabiska nāve, miršana neprecētam (-ai). Pēc fiziskās nāves eṭemmu uzreiz netika pazemes valstībā, tā vietā bija jāpārvar grūts ceļš-dēmonu pilna stepe, Kubēras upi ar Siluši/Silulima palīdzību, jādabū Bida, vārtu sarga, atļauja šķērsot 7 vārtus uz pazemes pilsētu.
Pēc ierašanās notika tiesa, kurā tika noteikta jaunā vieta pazemē dzīvojošo hierarhijā. Sociālo statusu noteica 2 faktori: 1) sociālais statuss, kurš bija mirušajam dzīves laikā 2) dzīvo rūpes par mirušā ķermeni un kapu.
Dažos tekstos ir arī minēts, ka pēcnāves dzīvi ietekmēja bērnu skaits-jo vairāk pēcnācēju, jo priviliģētāks. Iemesls tam ir palielināta otrā faktora izpilde.
Senie divupieši uzskatīja pazemi par ēnainu zemes dzīves versiju, t.i., uztvēra nevis kā lielu bēdu vai prieka, bet gan garlaicības pilnu vietu, kura atrodas pazemē-tuvu zemes virsai. Tajā varēja sastapties ar mirušajiem cilvēkiem, kurus pazina dzīves laikā, lai gan tie bija pazaudējuši sev unikālās personības īpašības.
Tā kā eṭemmu bija saglabājušās tādas vajadzības kā ēst un dzert, tad dzīvie tos apgādāja ar nepieciešamo, jo pazemē ēdiens ir rūgts un ūdens sāļš. Šī rituāla neievērošana varēja padarīt eṭemmu par ubagu. Tādā gadījumā tas varēja kļūt nemierīgs un izraisīt problēmas dzīvajiem.
Senie grieķi
Saskaņā ar grieķu mītiem Prometejs radīja vīrieti no zemes (māliem), bet Atēna iepūta dzīvību (dvēseli). Savukārt Pandoru (pirmo sievieti) radīja Zevs (ar Hēfaista palīdzību) par sodu vīrietim par nepakļaušanos viņa gribai.
Grieķi ticēja dvēseles eksestencei pēc nāves, kad Hermejs aizved dvēseli pazemes ieejas tuvumā. Uzskatīja, ka pazemi ieskauj 5 upes: Stiksa (nelaužamo zvērestu upe, kurā dieviem dod solījumus), Aheronta (bēdu upe), Kokīta (žēlabu, vaimanu upe), Flegetonta (uguns upe), Lēta (aizmirstības upe). Tur, pie Aherontas upes, gaida Hārons (vienīgais laivinieks, kurš pārcēla mirušo dvēseles pāri upei). Viņš par pārcelšanu prasīja monētas (tās parasti ielika mirušā mutē, kad apglabāja). Tie, kam monētas nebija, palika iesprostoti starp 2 pasaulēm. Pēc brauciena laivā dvēseles iegāja caur dimanta vārtiem, kurus sargāja Cerbers, kurš ļāva ieiet katram, bet iziet-nevienam, jo Aīds bija alkatīgs dievs, kura mērķis bija palielināt dvēseļu skaitu viņa valstībā.
Vairumam dvēseļu dzīve pazemē nebija īpaši nepatīkama. Tas bija vairāk kā būt nožēlojamā sapnī, pilnā ar ēnām un bezcerību, vieta bez priekiem, kur mirušie lēnām pazuda nebūtībā. Vēlāk grieķi sāka uzskatīt, ka dvēsele turpina ceļu, parādoties 3 tiesnešu priekšā (Minija, Radamantija un Aiaka), kuri sprieda tiesu, balstoties uz dzīves laikā paveikto. Dvēseles, kuras bija labas nonāca Elizejas laukos, kamēr citiem bija paredzētas mūžīgas ciešanas (kā Sīsipam un Tantalusam).
Senie skandināvi
Kādu dienu Odins, Vili un Vē gāja pa pludmali. Tur viņi atrada 2 baļķus-vienu no oša un otru no gobas. Odins tiem deva dvēseli un dzīvību, Vē-spēju kustēties, prātu un inteliģenci, Vili-formu, spēju runāt, sajūtas un 5 maņas. Tā tika radīti pirmie 2 cilvēki-Asks un Embla.
Senie skandināvi ticēja, ka bija vismaz divas dvēseles interpretācijas: 1) brīvā jeb sapņu, kura varēja atstāt ķermeni tikai, kamēr cilvēks nav pie samaņas (piemēram, miega, transa laikā), 2) apzinātā, kuru veidoja emocijas un griba, atradās ķermenī un varēja atstāt ķermeni, kad tas tika iznīcināts. Tajā brīdī apzinātā dvēsele varēja sākt savu ceļojumu uz mirušo valstību (iespējams, ka izmantojot brīvo dvēseli kā starpnieci).
Bērēs cilvēku apraka vai sadedzināja, lai tas nevarētu atgriezties un mocīt cilvēkus. Deva līdz arī dažādas mantas, jo uzskatīja, ka tie noderēs pēcnāves dzīvē, ar kurām rīkojās tāpat kā ķermeni.
Pastāvēja vairāki uzskati par pēcnāves dzīvi. Viena no tādām ir Helgafells jeb svētais kalns. Tas bija tik svēts, ka cilvēks nevarēja paskatīties tā virzienā, nenomazgājot sejas pirms tam. Tajā cilvēki pēcnāvi pavadīs līdzīgi dzīvei kādu bija aizvadījuši vēl dzīvi esam.
Otra saistās ar Valhallu, Folkvangru un Hēlu.
Odina pārvaldītajā Valhallā pēcnāvi pavada puse no tiem, kuri miruši kaujā, un pulcējas 1 mērķa dēļ-sagatavoties Ragnarokam. Tā bija galvenokārt uzturēšanās vieta vīriešiem un valkīrām, kuras savāca kritušos karavīrus uz kaujas lauka un nogādāja Odina hallē, kur ielēja viņiem medalu. Otra puse no tiem, kuri miruši kaujā, pavada Freijas pārvaldītajā Folkvangrā.
Pretēji Valhallai un Folkvangrai, kuras atrodas debesīs, Hēlas pārvaldītā Hēla atrodas pazemē, kur nokļūst visi pārējie (mirušie no slimības vai vecuma). To no dzīvo pasaules atdala strauja upe un tilts pāri tai (Gjallarbru), kuru mirušajiem ir jāšķērso. Tālāk ir smagi vārti, kuros šķērsojot, vairāk nevar atgriezties dzīvo pasaulē. Šajā valstībā ir krasts no līķiem (Nastronds). Kā arī Hēla gatavoja bagātīgu dzīru galdu, taču tas nebija ļoti pievilcīgs galamērķis (vismaz karotājiem). Par to liecina fakts, ka vecajie pamācīja karotājus pirms nāves sadurt sevi ar šķēpu, lai apmānītu Hēlu, liekot tai domāt, ka varonīgi miruši kaujā.
Senie latvieši/dievturi
Senie latvieši (mūsdienās dievturi) uzskatīja, ka dvēsele ir dievišķā daļa cilvēkā, ko Dievs dod, cilvēkam piedzimstot, un kas aiziet atpakaļ pie Dieva, cilvēkam nomirstot. Dvēsele, būdama dievišķa, ir sākums cilvēciskajam "es", kas atspoguļo ne tikai vecāku raksturīgās īpašības, bet uzrāda arī cilvēka raksturu, dabu, stāju. Tā ir mūžīga, kas izslēdz iespēju dvēselei pārdzimt citā augumā (to dod un par to šai dzīvē gādā Māra, kas kā Zemes māte mirušo augumu atkal saņem atpakaļ). Trešā cilvēka daļa ir velis, kas ir auguma neredzamais, nesataustāmais dvīnis. Ar to nonāk saskarē (iekļūst mūsu apziņā un saistās, piemēram, ar atmiņām), kad atceroties vai iedomājoties kādu cilvēku, prātā veidojas apziņa par attiecīgās personas būtību, izskatu, gaitu, darbību. Velis ir gan dzīvajiem, gan mirušajiem. Kad cilvēkam tuvojās nāves stunda, viņu noguldīja uz svaigām cisām, kuras pēc nāves sadedzināja, lai neļautu nāvei atgriezties šajā vietā. Tika pamodināti visi cilvēki un lopi, lai dvēsele tos nepaņem līdzi un viņsauli. Tikko cilvēks beidzis elpot, tika atvērtas visas durvis un logi, lai dvēsele varētu netraucēti pamest ķermeni, un grīdā iedzīta nagla, acīmredzot arī ļauno spēku aizgainīšanai. Naktī pie miroņa aplī sēdēja vāķētāji — visi tuvinieki un kaimiņi. Tika ēsti zirņi — asaru simbols, dziedātas dziesmas, sagatavojot dvēseli viņsaules dzīvei, jo aizgājēja dvēsele vēl uzturas miroņa tuvumā un dzird visu, kas par viņu tiek runāts.
Tika uzskatīts, ka dvēseles ceļš uz Veļu mātes valstību var noritēt ar sarežģījumiem, ja mironi apglabā vakarā, tas nevar tikt kapu kalnā un pirmo nakti pavada kapsētā. Tādēļ izvadīšana parasti notika no rīta. Ceļu no mājām uz kapiem nokaisīja ar skujām — mūžīgās dzīves simbolu. Pie vārtiem iesprauda vienu vai divas eglītes, kurām, atbraucot atpakaļ, nolauza galotnes, lai mirušais nenāktu atpakaļ. Ar šīm galotnēm pēra palicējus, sakot: "Nemirstiet, nemirstiet, nav vairs vietas kapsētā."
Mirušo izvadīja grezni un pēc tam aizslēdza kapsētas vārtus, lai velis nenāk ciemos. Tādā pat nolūkā tika veikta pēdu mīšana, ejot krusteniski vai sāniski, tika izmītas pēdas, lai mirušais vairs neatrod ceļu atpakaļ. Atbraucot mājās no kapsētas, tika rīkots bēru mielasts, bieži vien visai jautrs, jo tika uzskatīts, ka nāve ir tikai pāriešana citā pasaulē, cilvēka dvēsele nonāk aizsaulē, kur turpina ierasto dzīves ritumu — iet ganos, apstrādā zemi, pat precas (ja nomira jauns cilvēks, tika uzskatīts, ka Veļu māte kādam agrāk nomirušam pāri sagādājusi). Sakarā ar to cilvēkam līdzi tika dota viņa mantība. Ir vesela rinda tautasdziesmu, kas pat aizliedz raudāt par aizgājējiem.
Kristietība
Kristietībā vārds ”dvēsele” attiecas cilvēka garīgo būtību, ko rada Dievs un kas ir nemirstīga.
Kristieši tic, ka cilvēkus pēc nāves tiesā Dievs. Ja cilvēka dvēsele ir bez grēka, tā nokļūst paradīzē, kur var baudīt Dieva klātbūtni. Grēcinieki, kuri nenožēlo savus grēkus, nonāk ellē. Elle ir dvēseles stāvoklis pilnīgā šķirtībā no Dieva. Romas katoļi tic arī šķīstītavai, kas ir īpašs dvēseles stāvoklis, kurā Dievs attīra dvēseli no grēkiem, lai tā varētu nonākt Paradīzē. Ja cilvēks pilnībā un apzināti novēršas no Dieva, viņš nevar nonākt ne šķīstītavā, ne Paradīzē.
Katoliskās Baznīcas mācība attiecībā uz dvēseli
Cilvēks, būdams radīts pēc Dieva attēla, vienlaikus ir gan miesīga, gan garīga būtne. Bībeles stāsts to izsaka simboliskā valodā, kad runā par to, ka "Kungs Dievs no zemes putekļiem izveidoja cilvēku un viņa nāsīs iepūta dzīvības dvašu, un cilvēks kļuva par dzīvu būtni" (Rad 2, 7). Tātad viss cilvēks ir Dieva gribēts.
Cilvēka miesa ir līdzdalīga cieņā, kāda pienākas cilvēkam kā "Dieva attēlam": tā ir cilvēka miesa tieši tāpēc, ka to dzīvina garīgā dvēsele; pie tam cilvēka persona kopumā ir lemta kļūt par Svētā Gara templi Kristus Miesā :
Dvēsele un miesa ir tik cieši vienotas, ka dvēseli jāuzskata par miesas "formu" ; tas nozīmē, ka tieši pateicoties garīgajai dvēselei, miesa, kas sastāv no matērijas, ir dzīva cilvēciska miesa; gars un matērija cilvēkā nav divas apvienojušās dabas, bet gan to vienība veido vienu vienīgu dabu.
Baznīca māca, ka ikviena garīgā dvēsele ir tieši un uzreiz Dieva radīta to nav "veidojuši" vecāki; tāpat Baznīca māca arī, ka dvēsele ir nemirstīga : kad nāves brīdī tā tiek atšķirta no miesas, tā neiet bojā, un tā no jauna savienosies ar miesu, kad laiku beigās notiks augšāmcelšanās.
Dažreiz sastopamies ar jēdzienu "dvēsele" un "gars" atšķirīgu lietošanu. Tā, piemēram, sv. Pāvils lūdz, lai mūsu "gars, dvēsele un miesa tiktu saglabāta bez vainas mūsu Kunga Jēzus Kristus atnākšanai" (1 Tes 5, 23). Baznīca māca, ka šī atšķirība nesadala dvēseli divās daļās. "Gars" nozīmē to, ka cilvēks jau kopš radīšanas brīža ir lemts savam pārdabiskajam mērķim un ka dvēsele var nepelnīti tikt pacelta līdz vienotībai ar Dievu.
Jūdaisms
Jūdaisti tic, ka katra dvēsele ir Dieva mērķa izpausme un vīzija, radot attiecīgo būtni. Dvēsele ir (cilvēka) būtība, kura mājo ķermenī. Tā ne tikai ļauj dzīvot, bet arī iemieso iemeslu kādēļ lietas eksistē, to nozīmi un mērķi. Cilvēka dvēsele ir pati sarežģītākā un cēlākā. Tai ir 5 dimensijas, līmeņi-Nefesh ir fiziskās dzīves nodrošinātājs, Ruach ir emocionālā būtība un personība, Neshamah ir intelektuālā būtība, Chayah ir gribas, vēlmju, apņemšanās un ticības pamats, Yechidah ietver dvēseles būtību — vienotību ar avotu. Cilvēka dvēsele burtiski ir daļa no Dieva.
Dvēselei ir nodrošināts kompass un ceļvedis, lai virzītos dzīves izaicinājumos un zināt par tās misiju,- Tora (Dieva likumi). Pētot tās, dvēsele uzņem šo dievišķīgo gudrību un spēku, lai pārvarētu izaicinājumus. Fiziskā dzīve ir vienīgais laiks, kad dvēle var veikt micvas (labos darbus), kurus ienes Dieva klātbūtni pasaulē.
Pēc fiziskās dzīves beigām dvēsele turpina pastāvēt garīgā, nemateriālā stāvoklī. Dievišķīgie darbi to paceļ tādos augstumos, kurus pat nevar iedomāties, jo micvas ir kā sēklas, kuras aug un palielina savu skaitu citu dēļ. Jūdaisti arī tic, ka mesijas ērā dvēseles atkal apvienosies ar ķermeņiem un iegūs mūžīgo fizisko dzīvi. Viņi dzīvos pasaulē, kura atspoguļos Dieva bezgalību un ideālumu.
Islāms
Allāhs dvēseli veido attiecīgajam ķermenim. Tā ir ideāla ķermenim, jo piešķir īpašības, kas padara par sugu (primārais ideālā veids), kā forma zobenam, un kuras ļauj izpildīt dabas noteiktās vajadzības (sekundārais ideālā veids), kā zobena spēja cirst.
Musumaņi izšķir vairākus dvēseles veidus. Dzīvnieku dvēsele ir avots rīcībai, kuru veic ar gribu (piemēram, novērošana, kustēšanās), ne tik daudz viela (spēju neatkarīgi pastāvēt). Ir arī augu/veģetatīvās dvēseles daļas. Savukārt racionālā dvēsele apzinās savu eksistenci (bez nekādām papildus darbībām) un var būt neatkarīga no ķermeņa. Tā saistās ar racionālu izvēli un intelektu. Visu šo trīs elementu apvienojums ir cilvēka dvēsele.
Hinduisms
Brahma (1 no 3 sejām Brahmanam visu caurstrāvojošajam garam, vienotam un bezpersoniskam kosmiskam sākumam) ir visa pirmradītājs.
Hinduisms cilvēci uzskata par dievību. Tā kā Brahma ir itin viss, Hinduisms apgalvo, ka visi un katrs ir dievība. Ātmans (individuāla dvēsele kā dievišķā pasaules gara izpausme cilvēkā) ir kopā ar Brahmu vai arī nē. Viss, kas ir ārpus Brahmas, tiek uzskatīts par ilūziju. Abas šīs kategorijas — Brahmans un Ātmans, — nav saistītas ne ar laiku, ne telpu, ne arī ar cēloņu un seku attieksmi, bet stāv pāri dabai (prakriti), kas attīstas telpā un laikā pēc cēloņu un seku likumsakarības. Dvēseles saistību ar dabu regulē karmas likums: ātmans, kļuvis par "dzīvu" dvēseli, kas iemiesota kādas dzīvas būtnes ķermenī, rīkojas labi vai slikti, bet karma ir šīs rīcības sekas — tā atstāj dvēseli, atrazdamās dzimšanas vai miršanas (samsara) stāvoklī, un liek tai arī turpmāk piedzimt jaunā ķermenī; stāvoklis (bagātība, nabadzība, gods, pazemojums), kurā notiek šī piedzimšana, ir sods vai atlīdzība, t.i., rīcības un uzvedības iepriekšējā dzīves ciklā sekas, kas parāda, ka pagātnes un nākotnes dzīves ir saistītas. Pār šī procesa cēloņiem un efektiem valda dabiskais līdzsvars.
Garīgais Hindu mērķis ir kļūt tādiem kā Brahma, kas nozīmē pārstāt eksistēt iluzorajā ”paša savā individuālajā” formā. Attīstības galamērķis ir Ātmana atbrīvošana no dabas važām un saplūšana ar Brahmanu. Tāpēc ideālā gadījumā hinduisti reliģiju uztver kā dabisku dievišķā meklēšanu sevī. Šī brīvība tiek dēvēta par mokšu. Hindi tic, ka, kamēr vien mokša nav sasniegta, persona pārmiesosies kārtībā, lai spētu strādāt ar izpratni par sevi līdz galējā patiesība ir sasniegta (patiesība ir tāda, ka eksistē tikai Brahma un nekas cits), tādēļ pastāv dažādas disciplīnas (jogas) vai ceļi (margas), lai cilvēks, mainītu savus uzskatus un domāšanu.
Budisms
Tā kā budisms ir reliģija, kurā koncentrējas uz praksi, nevis uz jautājumiem, tad harmoniska attieksme pret visiem un visu ir daudz svarīgāka nekā iemesls, kādēļ lietas ir vai nav.
Buda māca, ka cilvēkiem nav personisku dvēseļu, jo katra indivīda ES ir tikai ilūzija. Pastāv četras cildenās patiesības. Pirmā no tām ir "dzīvot nozīmē ciest". Dzīve tiek uzskatīta par nebeidzamām sāpēm: piedzimstot, slimojot, mirstot un nemitīgi piedzīvojot bēdas un izmisumu. Vairums budistu uzskata, ka cilvēks pārdzimst simtiem tūkstošu reižu, un tas viņu padara nožēlojamu.
Otrais ir "ciešanas ir radītas caur vēlmi". Budismā pastāv karma, kas ir dabas pamatprocess. Tajā labā un sliktā karma neietekmē viena otru. Grēks budismā galvenokārt ir saprasts kā tā nesaprašana, neapzināšanās. Un lai arī grēks tiek skatīts kā ”morālā kļūda,” tomēr ”ļaunais” un ”labais” tā kontekstā ir saprasti kā kaut kas amorāls. Karma ir saprasta kā dabas līdzsvars un nav personiski realizējama. Daba nav morāla, tāpēc karma nav morālais kodekss un grēks galu galā nav amorāls. Tādējādi varam teikt, ka pēc budistu domām mūsu kļūdas nav morālas dabas jautājums, jo galu galā tās ir absolūti bezpersoniskas kļūdas, bet ne starppersonisks pārkāpums. Ar karmu un ciešanām saistās bardo (stāvoklis starp 2 dzīvēm-pēc iepriekšējā ķermeņa nāves un pirms nākamā dzimšanas). Tajā ir atrodama tīrākā realitātes pieredze, uz ko dvēsele ir spējīga, kam seko šausmīgas halucionācijas, kas izriet no iepriekš neprasmīgās darbības impulsiem. Lai gan sagatavotiem un trenētiem tas piedāvā lielas brīvības iespējas. Trešā cildenā patiesība apgalvo, ka "ciešanas ir novēršamas likvidējot jebkādu pieķeršanos", bet ceturtā, ka "tas tiek sasniegts, sekojot cildenajam astoņu posmu ceļam". Tas sastāv no likumiem: 1) pareizs skatījums, 2) patiesa izpratne un pareizs nodoms, 3) patiesa runa, 4) pareiza uzvedība, pareiza darbība, 5) pareizs dzīvesveids, iztika (esot mūkam), 6) piepūle (ar tieši, precīzi pareizo enerģiju), 7) rūpīgums, prāta nomierināšana (meditācija), 8) koncentrācija, apcere. Apskaidrība ir atrodama vidusceļā, bet ne greznībā vai sevis apspiešanā un pazemošanā.
Rezultātā tiek sasniegta nirvāna — augstākais cilvēka būtnes stāvoklis; tīras būtnes stāvoklis. Nirvāna nepakļaujas racionāliem izskaidrojumiem un loģiskajai lietu kārtībai, tāpēc nav iemācāma, bet gan tikai izprasta/ aptverta. Tā ir kaisles liesmas izdzišanu jeb sirds attīrīšana un atbrīvošanās no visām tieksmēm.
Mūsdienu pētījumi un uzskati
Saskaņā ar Dāvida Vilkoka veikto pētījumu, kurā no 344 dalībniekiem, kas izdzīvoja pēc sirdsdarbības apstāšanās, 62 (18%) ziņoja par tuvās nāves pieredzi atmiņām klīniskās nāves laikā. No tiem 50% ziņoja par savas nāves apziņu un pozitīvām emocijām, 30% — došanos cauri tunelim, bija redzējuši dievišķīgu ainavu, satikuši mirušus tuviniekus, 25% — ārpus ķermeņa pieredzi, saziņu ar gaismu vai redzējuši krāsas, 13% — dzīve pārskatu, 8% — robežas piedzīvošanu... Pēc tās šie cilvēki neizrādīja bailes no nāves, pat bija mainījušies uzskati par svarīgo dzīvē — mīlestība un līdzcietība sev, citiem un dabai. Konstantīns Korotkovs apgalvoja, ka ir bijis spējīgs nofotografēt brīdi, kad dvēsele atstāj ķermeni, izmantojot bioelektrogrāfisko kameru. Pirmās daļas, kuras atstāj dvēsele, esot naba un galva, bet pēdējās — cirksnis un sirds. Ja pēc negaidīta negadījuma cilvēki ir nomiruši, tad parasti viņu dvēseles ir apjukušas un lielākoties pāris dienas pēc nāves turpina atgriezties ķermenī.
Saskaņā ar Hamerofu un Penrouzu, dvēseles ir veidotas no paša Visuma pamatmateriāla, tādēļ apziņas vai vismaz protoapziņas ir būtiska Visuma sastāvdaļa, un varētu būt eksistējušas pat no laika sākuma.
Pēc Penrouza hipotēzes, apziņa atrodas smadzeņu šūnu mikrocaurulītēs, kas ir galvenā vieta, kur notiek kvantu apstrāde ar tubulīna molekulu palīdzību. Hamerofs un Penrouzs apgalvo, ka apziņas pieredze ir kvantu gravitācijas efekts šajās mikrocaurulītēs un cilvēka smadzenes ir pirmapziņas saņēmējas un pastiprinātājas. Turklāt kvantu informāciju nevar iznīcināt.
Maikls Ņūtons apgalvoja, ka hipnoze neizraisa sapni vai halucinācijas, bet gan cilvēkiem ļauj ielūkoties pašu zemapziņā. Par redzēto un dzirdēto šajā stāvoklī viņi nav spējīgi melot, lai gan ir iespējams nepareizi interpretēt uztverto. Tieši izmantojot hipnozi, M. Ņūtons ir izveidojis aprakstu tam, kas notiek starp nāvi un pārdzimšanu:
Jānis Dinevičs
Jānis Dinevičs (dzimis Rīgā) ir Latvijas politiķis (LSDSP), bijušais Augstākās Padomes deputāts (1990—1993).
Dzīvesgājums
Dzimis 1948. gadā Rīgā Vladislava Dineviča ģimenē. 1971. gadā beidza studijas Rīgas Politehniskā institūta (RPI) Elektroenerģētikas fakultātē, iegūstot inženiera enerģētiķa specialitāti, strādāja RPI par vecāko pasniedzēju.
Atmodas kustības laikā Dinevičs bija viens no Latvijas Tautas frontes (LTF) dibinātājiem, Rīgas TDP deputāts un LR AP deputāts no 195. Valmieras vēlēšanu apgabala, 1990. gada 4. maijā nobalsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. Vēlāk LTF frakcijas vadītājs, valsts ministrs I. Godmaņa vadītajā Ministru Padomē.
Pēc AP deputāta pilnvaru beigām vadīja "Latavio" (1993—1995), tad zemnieku saimniecību "Gosupi". 2005. gadā ievēlēts Rīgas domē, kļuva par LSDSP frakcijas priekšsēdētāju (līdz 2007).
Bija LSDSP priekšsēdētājs pirms apvienošanas ar LSDP, vēlāk — tās ģenerālsekretārs, priekšsēdētāja biedrs, no 2006. gada — priekšsēdētājs. No 2007. līdz 2009. gadam - Rīgas domes priekšsēdētāja vietnieks.
Nesekmīgi kandidēja 2014. gada un 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās no LSDSP saraksta, kā arī 13. Saeimas vēlēšanās no Apvienības SKG saraksta.
Mašīna
Transporta tehnoloģiskā mašīna
Transporta tehnoloģiskā mašīna ne tikai maina darba priekšmetu, bet arī sasniedz tehnoloģisko rezultātu, izpildot transporta operāciju, t.i. pārvietojot pārveidojamo materiālu kādā zināmā attālumā. Transporta tehnoloģiskās mašīnas izmanto transporta un citu būvju celtniecībā un tās iedala: tīrīšanas mašīna; zemes rakšanas mašīna; profilēšanas un sadalīšanas mašīna; materiāla pārvietošanas mašīna, saglabājot tā īpašības.
2009. gada Vaiņodes novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva saraksts Vaiņodes novada attīstībai (48,28%), bet novada domē iekļuva arī pārējie 2 saraksti. Vaiņodes novada domes vēlēšanās piedalījās 1 280 vēlētāji jeb 60,69% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 1 276, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 1 242 vēlētāji.
Mara
Mara var būt:
Nokia 6600
Nokia 6600 bija Somijas uzņēmuma Nokia biznesa klases mobilais telefons, kas darbojās GSM 900 un 1800 tīklā. Izlaists 2003. gadā. Tajā brīdī Nokia 6600 bija attīstītākais Nokia modelis.
Vēlāk Nokia izmantoja nosaukumu 6600 citos, ar šo nesaistītos modeļos: Nokia 6600 fold, Nokia 6600 slide un Nokia 6600i.
ASV tirgum izlaista modifikācija Nokia 6620
Nokia 6600 ražošana pārtraukta 2007. gadā.
Galileo 5
Galileo 5 jeb Galileo FOC FM1, European GNSS apzīmējums GSAT0201, ir Eiropas navigācijas sistēmas Galileo "pilnas darbības spēju" (en) sērijas pirmais pavadonis. Tas palaists 2014. gada augustā, bet nesējraķetes kļūmes dēļ sākotnēji ievadīts nepiemērotā orbītā. 2014. gada novembrī tas pacelts piemērotā orbītā.
Pavadonim dots arī nosaukums Doresa par godu bērnu konkursa uzvarētājai Vācijā Doresai Demajai (Doresa Demaj).
Galileo 5 primārais kontraktors un platformas izgatavotājs bija uzņēmums OHB-System. Derīgo kravu izgatavoja Surrey Satellite Technology (SSTL). Pavadonī uzstādīti divi pasīvie ūdeņraža māzera atompulksteņi, divi rubīdija atompulksteņi; pulksteņu pārraudzīšanas un vadības iekārta, navigācijas signāla ģenerators, L-joslas antena navigācijas signāla raidīšanai, C-joslas antena augšupejošā signāla uztveršanai, divas S-joslas antenas telemetrijai un komandām, kā arī antena meklēšanas un glābšanas iekārtai MEO SAR.
Galileo 5 tika palaists 12:27 UTC no Gviānas kosmiskā centra ar nesējraķeti Sojuz-STB/Fregat-MT (lidojums VS09) kopā ar tās pašas sērijas pavadoni Galileo 6. Dzinējblokam Fregat-MT bija jāveic divi manevri, bet otrais manevrs netika pienācīgi veikts, jo dzinējbloks nebija pareizi orientēts. Pavadoni vajadzēja ievadīt riņķveida orbītā ar slīpumu 55 grādi un lielo pusasi, bet pēc atdalīšanās no Fregat-MT tas atradās eliptiskā orbītā ar ekscentritāti 0,23, lielo pusasi un slīpumu 49,8°.
Izmeklēšanas komisija secināja, ka dzinējblokā Fregat-MT viena no hidrazīna degvielas caurulēm konstruktīvi izvietota tuvu šķidrā hēlija cauruļvadam. Aukstais (−52 °C) hēlijs aizsaldējis hidrazīna cauruli.
2014. gada novembrī ar manevru sēriju izdevās Galileo 5 orbītas perigeju pacelt pietiekami, lai tas riņķotu virs Zemes radiācijas joslām un orbīta būtu piemērota pavadoņa mērķa uzdevumiem. 29. novembrī veiksmīgi tika ieslēgta navigācijas derīgā krava. Līdzīga glābšanas operācija 2015. gada sākumā veikta pavadonim Galileo 6.
2020. gada 30. novembrī pavadoņiem GSAT0201 un GSAT0202 tika izmainīti uzstādījumi, ļaujot tos izmantot Galileo sistēmas lietotājiem, lai ievāktu lietotāju atsauksmes par pozicionēšanas precizitāti, šiem pavadoņiem esot nestandarta eliptiskās orbītās. Kopumā šie pavadoņu signālu precizitāte bija līdzīga pārējiem, kas deva pozicionēšanas uzlabojumu, bet daži uztvērēji saskārās ar īslaicīgiem blakus efektiem. Lai atrastu problēmas risinājumu, 2021. gada 18. februārī abi pavadoņi tika izņemti no ekspluatācijas.