cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Haizivis
Evolūcija
Viena no senākajām un primitīvākajām haizivīm, par kuru zinātniekiem ir pietiekami daudz faktu materiāla, ir Cladoselache, kas dzīvoja pirms 370 miljoniem gadu. Tā bija 1 metru gara un izskatā līdzīga baltajai haizivij (Carcharodon carcharias), bet tās zobi neaizvietojās tik regulāri kā mūsdienu haizivīm. Haizivis, kas dzīvoja pirms 300—150 miljoniem gadu, var iedalīt divās grupās: akantodes (Acanthodii), kas dzīvoja saldūdenī un izmira apmēram pirms 22 miljoniem gadu, un hibodonti (Hybodontiformes), kas pamatā apdzīvoja okeānus, bet spēja dzīvot arī saldūdenī.
Mūsdienu haizivis sāka parādīties pirms 100 miljoniem gadu. Viena no jaunākajām haizivju dzimtām ir āmurzivju dzimta (Sphyrnidae), kas parādījās eocēnā. Vecākie baltās haizivs (Carcharodon carcharias) fosilie zobi, kas ir atrasti, ir 60—65 miljonus gadu veci. Ap šo laiku izmira dinozauri.
Mosona jūra
Mosona jūra ir Dienvidu okeānam piederīga malas jūra Antarktīdas piekrastē. Jūra plešas Antarktīdas piekrastē no 95°45'A garuma (Vizē rags) līdz 113°12'A garumam (Poinseta rags). Rietumos atrodas Deivisa jūra, austrumos — D'Irvila jūra. Tuvākā sauszeme ziemeļu virzienā — Sumatras un Javas salas Indonēzijā.
UTC+3
UTC+3 atbilst šīm laika zonām:
Mosona jūra
Krasta līnijas garums — vairāk kā 800 km. Lielākā daļa jūras atrodas virs kontinentālā šelfa, lielākais dziļums nedaudz pārsniedz 1000 m. Lielāko daļu gada klāj dreifējošs ledus, daudz lielu aisbergu.
Antarktīdas piekrasti šajā apvidū 1930. gadā pētīja austrāliešu polārpētnieka Daglasa Mosona ekspedīcija un akvatoriju gar Noksa krastu nosauca par Makenzija jūru. 1962. gadā kā atsevišķu jūru to izdalīja padomju antarktiskā ekspedīcija un nosauca atklājēja Mosona vārdā.
1956.—1958. gados jūras krastā, Vinsensas līcī, darbojās padomju (vēlāk poļu) antarktiskā stacija Oazisa, tagad šeit darbojas Austrālijas stacija Keisi (izveidota 1957./1958. gadu mijā).
Senna
Senna var nozīmēt:
Viljams Hārvijs
Viljams Hārvijs (en, dzimis, miris ) bija angļu mediķis, kurš pirmais Rietumu pasaulē pamatā pareizi izskaidroja cilvēka asinsrites sistēmu.
Tripole
Tripole (ar, Ṭarābulus), tulkojumā no grieķu valodas nozīmē "trīs pilsētas", introducēta caur itāļu valodu Rietumeiropas tautu valodās. Tā ir Lībijas lielākā pilsēta un galvaspilsēta. Pilsēta atrodas valsts ziemeļrietumos Vidusjūras krastā.
Viljams Hārvijs
Biogrāfija
Hārvijs dzimis Kentā, bagāta jomena, kurš nodarbojās ar Levantes tirdzniecību, ģimenē. Gāja skolā Kenterberijā, 1597. gadā Kembridžas Universitātē ieguva bakalaura grādu. Vēlāk skolojās Padujas Universitātē pie ievērojamā anatoma Hieronima Fabrīcija un filozofa Čēzares Kremonīni. Pēc mācībām Viljams Hārvijs atgriezās Anglijā. 1628. gadā viņš Frankfurtē pie Mainas publicēja traktātu Exercitatio Anatomica de Motu Cordis et Sanguinis in Animalibus (Anatomiskie pētījumi par dzīvo būtņu sirds un asins kustību), kurā, pamatojoties uz eksperimentiem ar dzīvniekiem, pierādīja, ka asinis ķermenī riņķo noslēgtā sistēmā.
Tripole
Līdz Lībijas pilsoņu kara sākumam 2011. gadā tajā dzīvoja 2,22 miljoni iedzīvotāju. Pilsētu 7. gadsimtā p.m.ē. dibināja feniķieši. Tripole ir Lībijas nozīmīgākā ostas pilsēta, kā arī tirdzniecības un rūpniecības centrs.
Viljams Hārvijs
Biogrāfija
Līdz Viljama Hārvija atklājumam valdošais bija sengrieķu ārsta Galēna un Aristoteļa uzskats, ka venozās asinis izstrādā aknas, bet arteriālās — sirds. Tās plūst virzienā uz ķermeni un tiek patērētas. XIII gadsimtā sīriešu zinātnieks Ibn Nafīss, bet XVI gadsimtā aragonietis Miguels Servets aprakstīja mazā asinsrites loka darbību, tomēr Ibn Nafīsa uzskati tika ignorēti, bet Serveta manuskripti bija nozaudēti. Hārvijs eksperimentāli pierādīja, ka, ja asinis rastos sirdī, tai būtu jāražo ap 200 kg asiņu dienā, kas nav ticams. Hārvijs tāpat parādīja, ka ir divi asinsrites loki — mazais un lielais.
Tripole
Netālu no Tripoles, gar Vidusjūras krastu virzienā uz austrumiem ir divas no piecām lielākajām Lībijas pilsētām - Homsa un Misurāta. No Tripoles uz dienvidiem paveras plašais Sahāras tuksnesis.
Viljams Hārvijs
Biogrāfija
Viljams Hārvijs bija karaļu Džeimsa I un Čārlza I mediķis.
The Smashing Pumpkins
The Smashing Pumpkins ir amerikāņu alternatīvā roka mūzikas grupa, kura 1988. gadā izveidota Čikāgā, Ilinoisas štatā. Grupas sastāvā ir bijuši vairāki mūziķi, bet vislielākos panākumus tā guva kopā ar Billiju Korganu (solists, ģitārists), Džeimsu Iha (ģitārists, fona solists), Dārsiju Reckiju (basģitāriste, fona soliste) un Džimiju Čemberlenu (bundzinieks).
Tripole
Vēsture
Vēlāk tā kļuva par grieķu koloniju, tad romiešu, kuru vienīgā saglabājusies celtne ir Senās Romas impērijas ķeizaram Markam Aurēlijam veltītā arka. Vēlāk pēc Romas impērijas sabrukuma Tripole nonāca musulmaņu un pēc tam Ēģiptes pārvaldībā. No 16. līdz 19. gadsimtam tā ir Otomāņu impērijas sastāvā.
Viljams Hārvijs
Biogrāfija
Kaut arī Hārvija idejas daži ārsti kritizēja, visumā tās tika atzītas par pareizām jau viņa dzīves laikā, tomēr medicīnas praksē vēl aizvien bieži lietoja asins nolaišanu.
Tripole
Vēsture
Pēc Otomāņu impērijas sakāves Tripoli okupēja Itālija un tā faktiski kļuva par tās koloniju. Itālijas kontrolē Tripole bija līdz 1943. gadam, kad līdz pat 1951. gada neatkarības pasludināšanai pārvaldi pārņēma briti. Pēc 1947. gada miera līguma Tripole tika atdota Lībijai.
Viljams Hārvijs
Biogrāfija
1646. gadā Hārvijs Kembridžā izdeva darbu Exercitationes duae de circulatione sanguinis (Divi pētījumi par asinsriti), bet 1651. gadā publicēja Exercitationes de generatione animalium (Pētījumi par dzīvnieku dzimšanu).
Tripole
Ģeogrāfiskais raksturojums
Tripole atrodas Āfrikas kontinenta ziemeļu daļā, Lībijas rietumos, netālu no Tunisijas robežas. Tuvākā lielā pilsēta Bengazi atrodas vairāk nekā 1000 km no Tripoles. Kā administratīvi teritoriāla vienība Tripole robežojas ar šādiem reģioniem:
Saimniecība
Līdz Lībijas pilsoņu kara sākumam 2011. gadā Tripoles galvenās rūpniecības nozares bija mašīnbūve, metālapstrāde, ķīmiskā, rūpniecība vieglā rūpniecība, cementa ražošana, un pārtikas rūpniecība. Uz rietumiem, tuvējā Zāvijas pilsētā atradās liels naftas pārstrādes uzņēmums. Tripoles pievārtē var redzēt ganāmies aitas, bet lielāko daļu piepilsētas klāj tuksneša smiltis. Nozīmīgu lomu Tripoles tautsaimniecībā ieņēma tūrisms.
Tripolei bija aktīva gaisa satiksme un iespaidīga mēroga lidosta. Pilsētā kursēja sabiedriskais transports, bija attīstīta dzelzceļa satiksme un jūras satiksme. Kad pilsēta atradās Itālijas okupācijā, tajā kursēja viens no pirmajiem FIAT vilcieniem. Tripoles osta nodrošināja Lībijas eksportu uz ārvalstīm.
Klimats
Tripole atrodas subtropu joslā, tās klimatu būtiski ietekmē Vidusjūra. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir robežās no 350 - 400 mm. Gada vidējā temperatūra +24oC. Netālu no Tripoles Azizijā tika reģistrēta visu laiku augstākā temperatūra +58oC.
Sports
Futbols ir populārākais sporta veids Tripolē. Lībijas galvaspilsētā ir labākie futbola klubi valstī - Al Madina, Al Ahly Tripoli un Al Ittihad Tripoli, kā arī pārējie futbola klubi - Al Wahda Tripoli un Addahra.
Sadraudzības pilsētas
Tripolei ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Agris Saviels
Agris Saviels (dzimis ) ir bijušais latviešu hokejists, aizsargs. Karjeras lielāko daļu aizvadījis dažādos Eiropas un Latvijas klubos, 2015. un 2019. gadā kļuvis par Latvijas čempionu. Latvijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2006. gada olimpiskajās spēlēs, kā arī sešos pasaules čempionātos.
Pašlaik (2020) ir Latvijas čempionāta komandas HK Mogo galvenā trenera palīgs.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Saviels uzsāka 1995.—96. gada sezonā, kad pievienojās Latvijas hokeja līgas klubam Rīgas "Lido Nafta", tās sastāvā aizvadot nākamās trīs sezonas.
1998. gada vasarā Saviels pārcēlās uz Ziemeļameriku, no 1999. līdz 2002. gadam spēlējot Ontārio hokeja līgas klubā Ovensaundas "Attack", taču tad trīs sezonas aizvadot Amerikas hokeja līgas kluba Hēršijas "Bears".
2005. gada vasarā Saviels atgriezās Eiropā, pievienojoties Baltkrievijas Ekstralīgā spēlējošajai HK Rīga 2000, taču sezonas otro pusi aizvadot Krievijas Augstākās līgas klubam Ņižņijnovgorodas "Torpedo".
Arī turpmākajās sezonas Saviels spēlēja dažādos Eiropas hokeja klubos, 2008.—09. gada sezonā aizvadot arī divas spēles KHL klubā Rīgas "Dinamo". 2014. gadā pievienojās HK Mogo rindām, tās sastāvā turpmākajos gados kļūstot par divkārtēju Latvijas čempionu. 2020. gadā noslēdza spēlētāja karjeru un kļuva par komandas galvenā trenera Igora Smirnova palīgu.
Latvijas izlasē debitējis pret Krievijas hokeja valstsvienību. Kopā ar Latvijas hokeja valstsvienību ir piedalījies sešos Pasaules čempionātos, kā arī 2006. gada Turīnas ziemas olimpiskajās spēlēs. Izlases sastāvā kopumā aizvadījis 104 spēles, atzīmējies ar deviņiem rezultativitātes punktiem.
GJ 1214 b
GJ 1214 b ir citplanēta, kas riņķo ap zvaigzni GJ 1214, kas atrodas 40 gaismas gadu attālumā no Saules Čūskneša zvaigznājā. Planēta tika atklāta 2009. gada 16. decembrī. Tā tiek klasificēta kā "Superzeme", jo tā ir 2,68 reizes lielāka un 6,55 reizes smagāka par Zemi. Pētījumi liecina, ka uz GJ 1214 b planētas ir daudz vairāk ūdens un mazāk iežu nekā uz Zemes, kas tādējādi to padara par hipotētisku ūdens planētu. Tiek pieņemts, ka vidējā temperatūra uz planētas sasniedz 232 °C.
1570. gads
1570. gads (MDLXX) ir parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Gūžas kauls
Gūžas jeb iegurņa kauls (la) ir liels, plakans, neregulāras formas pāru kauls. Pilnībā tas izveidojas 20 gadu vecumā, saaugot trim kauliem — zarnkaulam, sēžas kaulam un kaunuma kaulam.
Anatomija
Gūžas kauls veidojas, saaugot trim kauliem — zarnkaulam (os ilium), sēžas kaulam (os ischii) un kaunuma kaulam (os pubis). Kauliem saaugot, ārējā virsmā, kaulu saauguma vietā veidojas locītavas iedobums (acetabulum), kuram ir locītavas virsma gūžas locītavai — pusmēness virsma (facies lunata) un locītavas iedobuma bedre (facies acetabuli). Starp pusmēness virsmas galiem izveidojas locītavas iedobuma ierobs (incisura acetabuli). Saaugot kaunuma kaulam ar sēžas kaulu zariem, izveidojas slēdzējatvere (foramen obturatorium). Gūžas kauls savienojas ar krustu kaulu, izveidojot iegurņa joslas kaulu gredzenu.
Smells Like Teen Spirit
Smells Like Teen Spirit ir amerikāņu rokmūzikas grupas Nirvana dziesma no albuma "Nevermind". Šo dziesmu 1991. gadā uzrakstīja Kurts Kobeins, Krists Novoseličs un Deivs Grols, bet tās producents bija Bučs Vigs.
Mēnesszivs
Mēnesszivs, saukta arī par okeāna sauleszivi, (Mola mola) ir smagākā zināmā kaulzivs. Pieaugušas zivs vidējā masa ir 1 tonna. Šīs sugas zivs ir sastopama tropu ūdeņos, kā arī dažreiz mērenās joslas ūdeņos.
Acone
Acone ir apvidus Ropažu novada Stopiņu un Salaspils novada Salaspils pagastā, kā arī ciemats Salaspils novadā. Ciematā atrodas Rīgas TEC-2. Netālu no Acones ciemata sākas Dauguļupīte.
Vēsture
Ciemats veidojies kā Rīgas TEC-2 darbinieku izmitināšanas vieta kopā ar pašu spēkstaciju 1970. gadu nogalē. Ap šo pašu laiku veidoti mazdārziņi ciemata rietumdaļā. Pēc PSRS sabrukuma ciemata iedzīvotāji vairs nestrādā tikai pašā TEC-2. Padomju laikos māju pudurim, kurā dzīvokļi bija tuvīnās spēkstacijas strādniekiem, nosaukums bija TEC-2 ciemats. Tā tas bija apzīmēts arī Rīgas un tuvākās apkārtnes ģeogrāfiskajās kartēs. Nosaukums "Acone" ciematam ieviesies tikai pēc neatkarības atjaunošanas. Apvidū atrodas 2008.gadā slēgtās dzelzceļa līnijas Rīga-Ērgļi stacija Acone.
Administratīvais iedalījums
Viss ciemats ietilpst Salaspils novadā. Ciemata ziemeļu un rietumu robeža vienlaikus ir Salaspils novada un Stopiņu novada robeža.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Apbūve
Ciemats sastāv tikai no 70.gadu beigās tapušas sarkanu ķieģeļu apbūves. Tajā ir 4 specprojekta deviņstāvu ēkas, kuru stāvi izvietoti ap kāpņu telpu divos līmeņos, pie tam, lifts apkalpo tikai katru otro līmeni, tādējādi vienas ēkas daļas līmeņiem ar to nav iespējams piekļūt. Ēkas no citām PSRS laikā celtajām deviņstāvu ēkām arī atšķiras ar kārtīgu evakuācijas kāpņu esamību - tās izvietotas ārpus ēkas. Šāda tipa ēkas sastopamas arī Ogrē, Olainē, Čiekurkalnā pāris eksemplāros. Viena ēka būvēta no sarkaniem ķieģeļiem un baltiem paneļiem. Tā ir piecstāvu ēka, kas būvēta kā kopmītņu tipa ēka TEC-2 strādniekiem. Pie ēkas ar 4. numuru atrodas vienstāva piebūve - pārtikas veikals. Ciemata rietumdaļā izveidojusies mazdārziņu apbūve ar raksturīgiem padomju laika dārza ēku projektiem. Ciemata austrumos atrodas pāris nelieli rūpnieciski uzņēmumi, kā arī atsevišķas privātmājas. Ievērojamākā būve ciematā, kuras kopējā teritorija pārsniedz paša ciemata pārējās apbūves aizņemto teritoriju, ir TEC-2.
Infrastruktūra
Ciemata dienvidu robeža ir autoceļš V35, saukts arī par Granīta ielu, kas savieno Šķirotavu ar Sauriešiem. Ciemata dienvidaustrumu daļā no šī ceļa atdalās beznosaukuma ceļš, kas savieno Aconi ar Salaspili. Ciema un arī novada ziemeļu robežu iezīmē kādreizējā dzelzceļa līnija Rīga Preču—Ērgļi. Ciemata pašos austrumos atrodas stacija Acone, taču tā atrodas pārāk tālu no paša ciemata centra, spēkstacija traucē iedzīvotāju nokļūšanu stacijā, kā arī pasažieru vilcieni šajā maršrutā vairs nekursē.
Transports
Ciematu apkalpo trīs autobusu maršruti:
Kallisto (pavadonis)
Kallisto (el) ir viens no Jupitera pavadoņiem. Pēc lieluma trešais lielākais Saules sistēmas pavadonis, apmēram tikpat liels, kā Merkurs (tomēr pēc masas būtiski atpaliek no šīs planētas). Kallisto grieķu mitoloģijā ir viena no Zeva mīļākajām, tā ir viena no nimfām.
Atklāšana un nosaukums
Kallisto atklāja Galileo Galilejs 1610. gadā ar pasaulē pirmo teleskopu. Uz pavadoņa pirmatklājēja statusu pretendēja arī vācu astronoms Simons Mariuss, kurš novēroja pavadoni 1609. gadā, taču pētījumu rezultātus nebija publicējis.
Nosaukumu „Kallisto” deva tieši Mariuss Simons 1614. gadā pēc sengrieķu mitoloģiskas personas vārda, taču ilgu laiku tas netika lietots. Galilejs četrus atklātos pavadoņus nosauca par „Mediči planētām” un deva tiem kārtas numurus. Kallisto skaitījās kā „ceturtais Jupitera pavadonis”. Tikai 20. gs. vidū nosaukums „Kallisto” guva vispārēju atzīšanu.
Fiziskais raksturojums
Kallisto ir viens no visvairāk ar meteorītu krāteriem pārklātais Saules sistēmas ķermenis. Tas norāda uz to, ka pavadoņa virsma ir ļoti sena (ap 4 mljrd. gadu), bet tā ģeologiskā aktivitāte ļoti zema.
Kallisto ir vismazākais blīvums no visiem Galileja pavadoņiem (jo tālāk no Jupitera, jo mazāks blīvums). Pavadonis, iespējams, sastāv no 60% ledus un ūdens, un 40% krisālisko iežu un dzelzs. Līdzīgs sastāvs varētu būt arī Titānam un Tritonam.
Uz šķidra okeāna klātbūtni norāda Kallisto magnētiskā lauka raksturlielumi (kuru, iespējams, rada elektriskās strāvas sāļajā ūdenī). Atklāts, ka pavadoņa magnētiskais lauks mainās atkarībā no orientācijas attiecībā pret Jupitera magnētisko lauku; tas dod pamatu uzskatīt par elektrovadoša šķidruma klātbūtni Kallisto iekšienē. Vēl viens arguments par labu šķidram okeānam ir tajā apstāklī, ka uz Kallisto nav raksturīgā „lauzītā” reljefa vietās, pretī milzīgo meteorītu sadursmes vietām (uz Mēness un Merkura tādas reljefa formas ir), kuras izsauc seismisko viļņu darbība trieciena rezultātā; uz Kallisto seismiskie viļņi varētu būt apslāpēti ar šķidruma slāni.
Pavadoņa īpatnība ir „Valhalla” veidojums, kas ir balts plankums 600 km diametrā un ap to apkārt ir koncentriski gredzeni līdz 3000 km diametrā. Acīmredzot, tas ir liela meteorīta krišanas rezultāts. Tam līdzīgs ir „Asgarda” veidojums ar 1600 km diametru. Vēl ir atklāta interesanta taisnā līnijā orientēta krāteru virtne. Iespējams, kosmiskais ķermenis gravitācijas spēku ietekmē tika sarauts virknē sakārtotos gabalos, kuri pēc tam ietriecās Kallisto (līdzīgi Šumeikera-Levi komētai pirms ietriekšanās Jupiterā).
Uz Kallisto ir neparastas vietas ar daudzām nelielām kalnu smailēm, kuras pamazām noārdās. Šīs erozijas mehanisms pagaidām vēl nav skaidrs; iespējams tas ir saistīts ar ledus iztvaikošanu Saules radiācijas iespaidā. Uz Kallisto ir atklāta arī ļoti vāja atmosfēra, kas sastav no ogļskābās gāzes.
Izpēte
Jupiters (kā arī visas pārējās gigantiskās planētas) tika pētīts tikai ar NASA starpplanētu zondēm. Pirmās Kallisto kosmiskās fotogrāfijas veica zonde „Pioneer-11”, nolidojot garām pavadonim 240 tūkst. km attālumā 1974. gada decembrī. Turklāt „Pioneer-11” precizēja Kallisto masu un blīvumu.
1979. gada martā 125 tūkst. km attālumā garām Kallisto nolidoja „Voyager-1”, bet jūlijā - „Voyager-2” nolidoja 240 tūkst. km attālumā. Zondes nosūtīja kvalitatīvus pavadoņa attēlus, kā arī veica dažādus mērījumus.
No 1995. gada decembra līdz 2003. gada septembrim Jupitera sistēmu pētīja kosmiskā zonde „Galileo”. Šajā laikā zonde 8 reizes satuvinājās ar Kallisto (minimālais attālums – 138 km) un pārraidīja daudz vērtīgas informācijas, tai skaitā magnētiskā lauka mērījumus, kā arī detalizētus pavadoņa virsmas uzņēmumus.
Rīsera-Larsena jūra
Rīsera-Larsena jūra (no) ir Dienvidu okeānam piederīga malas jūra Antarktīdas piekrastē. Izvietojusies starp Lazareva jūru rietumos un Kosmonautu jūru austrumos.
Ģeogrāfija
Lielākajā daļā dziļums pārsniedz 3000 m. Praktiski visu gadu klāj dreifējošs ledus. Daudz aisbergu.
Rīsera-Larsena jūra dienvidu-ziemeļu virzienā plešas no Antarktīdas krastiem (Princeses Ranhillas krasts) līdz 65° dienvidu platumam. Rietumu—austrumu virzienā plešas no 14° austrumu garuma grāda (robeža ar Lazareva jūru pa Astridas grēdu) līdz aptuveni 33° austrumu garuma grādam (Gunnerusa grēdai), kur robežojas ar Kosmonautu jūru.
Izpētes vēsture
Pirmās ziņas par jūru saņemtas no Belinshauzena ekspedīcijas (1819-1820). Kā atsevišķu jūru izdalīja padomju antarktiskā ekspedīcija 1962. gadā. Nosaukta norvēģu pētnieka un ceļotāja Jalmara Rīsera-Larsena vārdā.
Irbes
Irbes, irbju apakšdzimta (Perdicinae) ir viena no vistveidīgo kārtas (Galliformes) putnu apakšdzimtām fazānu dzimtā (Phasianidae). Irbju apakšdzimtā ir 112 sugas, kas sistematizētas 26 ģintīs. Pazīstamākās sugas ir laukirbe, sniegirbe un paipala.
Irbes ir tipiskas nometnieces, lai gan dažas paipalu sugas ir migrējošas. Tās ir sastopamas Eirāzijā un Āfrikā. Latvijā dzīvo 2 irbju apakšdzimtas sugas: laukirbe (Perdix perdix) un paipala (Coturnix coturnix). Divas apakšdzimtas sugas (laukirbe un čukora (Alectoris chukar)) ir veiksmīgi introducētas ASV un Kanādā. ASV laukirbe tika introducēta pirms vairāk kā 100 gadiem.
Izskats un īpašības
Irbēm ir noapaļoti, plūmveidīgi ķermeņi, salīdzinoši īsas kājas, dziļš krūšu kurvis, neliela aste, noapaļotas formas spārni un spēcīgi knābji. Mazākās irbju apakšdzimtā ir paipalas (Coturnix) un vismazākā suga ir Āzijas zilā paipala (Coturnix chinensis).
Imants Daudišs
Imants Daudišs ( — ) bija latviešu diplomāts un politiķis, LR Augstākās Padomes, 5. un 6. Saeimas deputāts. Partijas "Latvijas Ceļš" biedrs. Bijis Latvijas vēstnieks Krievijā (1997—2001) un Lielbritānijā (2001—2002).
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā, viņa tēvs bija matemātikas un fizikas skolotājs, bet māte — mājsaimniece, ģimenē bija vēl divas meitas. 1950. gadā Daudišu ģimene pārcēlās uz Valmieru. Mācījās Valmieras pamatskolā, Viestura vidusskolā un 1. vidusskolā, kuru pabeidza 1963. gadā. Tajā pašā gadā iestājās Ivanovas Ķīmijas tehnoloģijas institūtā, studijas beidza 1968. gadā ar inženiera tehnologa diplomu. Strādāja Rīgas Ķīmijas kombinātā par meistaru, vēlāk par kontrolmērinstrumentu laboratorijas vadītāju. Darbojās komjaunatnes un kompartijas iestādēs (1970—1980). No 1980. gada bija Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks.
1989. gadā ievēlēts par Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija sekretāru. Šajā laikā piedalījās Latvijas Tautas frontes akcijās, kā arī sadarbībā ar LTF vēlēšanu centru — 1990. gada AP vēlēšanu organizēšanā. Kā LTF kandidāts ievēlēts un darbojies Latvijas Republikas Augstākajā Padomē (1990—1993), AP pirmajā sēdē ievēlēts par AP sekretāru. Papildinājās ASV Kongresa rīkotajos kursos likumdošanas tehnoloģijā (1992), ASV Federālā izmeklēšanas biroja kursos "Krīzes situāciju vadība" (1992), parlamenta darbības pamatjautājumu kursos Otavā (1993).
Piedalījās savienības "Latvijas Ceļš" veidošanā, bija tās valdes loceklis un ārlietu sekretārs. No LC vēlēšanu saraksta 1993. gadā ievēlēts par 5. Saeimas deputātu un tās sekretāru. 1995. gadā ievēlēts 6. Saeimā par deputātu un sekretāru. Darbojies Saeimas Ārlietu un Pieprasījumu komisijā. 1997. gadā Daudišu iecēla par Latvijas ārkārtas un pilnvaroto vēstnieku Krievijā. Amatā bijis līdz 2001. gadam, kad vēstnieku rotācijas dēļ kļuva par Latvijas vēstnieku Lielbritānijā. saņēmis akreditācijas vēstuli no Valsts prezidentes Vairas Vīķes-Freibergas vēstnieka amatam Īrijā.
Imants Daudišs pēkšņi miris Rīgā no infarkta. Rīgas Sv. Jēkaba katedrālē norisinājās bēru ceremonija. Valsts prezidente V. Vīķe-Freiberga raksturoja I. Daudišu kā cilvēku, kas "kalpoja Latvijai pēc savas labākās sirdsapziņas. Viņa pietrūks Latvijas diplomātiskajam dienestam [..], viņa sirds degsmes pietrūks Latvijai." Ministru prezidents Andris Bērziņš izteicās: "Viņš bija valstsvīrs, kuram bija tas gods balsot par neatkarības deklarāciju un vēlāk kā parlamenta sekretāram to pasludināt. Daudišam bija svešas daudzu politiķu alkas pēc ātri gaistošas slavas un ievērības, tā vietā diplomāts vienkārši strādāja, lai īstenotu dzīvē neatkarības deklarācijas principus."
I. Daudiša piemiņai veltīto dievkalpojumu vadīja Rīgas arhibīskaps Jānis Pujats. Ceremoniju apmeklēja arī vairāki Latvijas vēstnieki ārvalstīs, ārvalstu vēstnieki Latvijā, Saeimas deputāti, ministri, Valsts institūciju darbinieki un uzņēmēji. Pēc dievkalpojuma bēru procesija, pa ceļam apstājoties pie Ārlietu ministrijas ēkas, devās uz Otrajiem Meža kapiem.
Privātā dzīve
I. Daudišs bija precējies ar ekonomisti Helēnu. Laulībā dzimusi meita Enrika, kas ir kļuva par banku un finanšu speciālisti, kā arī dēls, kas ir miris. Brīvajā laikā Daudišs nodarbojās sportu, spēlēja tenisu. 10 gadus bijis Latvijas Vingrošanas federācijas prezidents.
Apbalvojumi
2000. gadā apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni un 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Latvijas Nacionālā opera un balets
Latvijas Nacionālā opera un balets (LNOB) ir repertuāra operteātris Aspazijas bulvārī 3, Rīgā. Repertuārā ir operas un baleta izrādes, kuras tiek rādītas sezonā (no septembra vidus līdz maija beigām). Vienas sezonas laikā LNOB tiek parādītas gandrīz 200 izrādes, un tiek sagatavoti vidēji 6 jauniestudējumi. Lielajā zālē ir 946 sēdvietas, Jaunajā zālē — 250 līdz 300 sēdvietas. Tajā strādā vairāk nekā 600 štata darbinieku: 28 operas solisti, 105 orķestra mūziķi, 62 kora mākslinieki un 70 baleta trupas dalībnieki. Ēka atrodas Rīgas centra kanālmalas apstādījumu joslā.
Kopš Latvijas Nacionālās operas un baleta valdes priekšsēdētājs ir Egils Siliņš.
Ēka
Rīgas 1. pilsētas (vācu) teātra ēka celta 1860.—1863. gadā pēc arhitekta Ludviga Bonšteta (1822—1885) projekta, vietā, kur agrāk atradies viens no Rīgas nocietinājumu sistēmas elementiem — Pankūku bastions. Tā ir hellenizēta klasicisma stila celtne, kuras greznāko ziemeļaustrumu fasādi rotā jonisko kolonnu portiks un alegorisku figūru grupa (Apollons, traģēdijas un komēdijas simboli, drāmas ģēnijs u.c.).
Vēsture
Latvijas Nacionālās operas un baleta pirmsākumi meklējami 1782. gadā, kad atklāja pēc Hāberlanda projekta celto Rīgas teātra (Rigaer Stadttheater) namu ar 500 skatītāju vietām, ko sauca arī par Muses namu. Tā direktors Oto Hermanis fon Fītinghofs-Šēls par saviem līdzekļiem uzturēja 24 mūziķu lielo simfonisko orķestri. Par koncertu un operu koncertmeistaru un diriģentu tika uzaicināts Konrāds Feige, kurš iestudēja izrādes ne tikai Rīgā, bet arī Pēterburgā, Rēvelē un Tērbatā. Kad 1788. gadā Fītinghofs pārcēlās uz Pēterburgu, par Muses nama direktoru kļuva aktieris Meierers. 1815. gadā Muses biedrība (die Gesellschaft der Musse) ēku atpirka no Fītinghofu ģimenes. 1837.—1839. gadā teātra kapelmeistars bija Rihards Vāgners. 1860.—1863. gadā uzcēla jaunu Rīgas pilsētas teātra ēku ar gandrīz 2000 skatītāju vietām, kuru atklāja ar Frīdriha Šillera "Vallenšteina nometnes" un Ludviga van Bēthovena "Fidelio" iestudējumiem. 1882. gada 14. jūnijā Rīgas pilsētas teātris nodega, palika vien ārsienas. 1882.—1887. gadā pēc pilsētas arhitekta Reinholda Šmēlinga projekta ugunsgrēkā izdegušo ēku atjaunoja. Pirmā pasaules kara laikā teātri vācu trupai slēdza. Līdz 1915. gadam teātra telpas izmantoja Rīgas Ķeizariskā mūzikas skola saviem koncertiem. 1916./1917. gada sezonā teātrī darbojās Angarova un Rudina krievu dramatiskā trupa. 1917. gada 29. septembrī no jauna atklāja Rīgas Vācu pilsētas teātri (Deutsches Stadt-Theater in Riga), pēdējā vācu trupas izrāde šajās telpās notika 1919. gada 1. janvārī; 2. janvāra pēcpusdienā izdega operas piebūve, kuru pilnībā atjaunoja 1922. gadā.
Pēc P. Stučkas valdības padzīšanas 1919. gada 22. maijā trupa atgriezās pie nosaukuma "Latvju opera" un tika piekomandēta Dienvidlatvijas brigādei. Savukārt pēc Strazdumuižas pamiera noslēgšanas 15. augustā abus pilsētas teātrus rekvizēja. 1919. gada 23. septembrī Latvijas Republikas Ministru kabineta sēdē tika pieņemti "Noteikumi par nacionālo operu". Trupai atkal, kā padomju laikā, bija ar likumu garantēta teātra ēka, nacionālās operas statuss un valsts finansējums. 2. decembrī jaundibinātajā Latvijas Nacionālajā operā tika spēlēts Riharda Vāgnera operas "Tanheizers" iestudējums (tās pirmuzvedums latviešu valodā Dmitrija Arbeņina režijā un Jāņa Kugas dekorācijās diriģenta Teodora Reitera vadībā notika jau 1919. gada 10. maijā Padomju Latvijas operā). Līdz 1930. gadu beigām 2. decembri bija pieņemts svinēt kā Latvijas Nacionālās operas dzimšanas dienu, LPSR laikā operas izveidošanu atzīmēja 23. janvārī. LNO trupas deviņdesmitgades koncerts notika 2009. gada 22. decembrī, savukārt simtgade svinēta ar diviem jubilejas galā koncertiem "Mūsu operai 100" 2018. gada 16. un 17. novembrī.
No 1920. līdz 1940. gadam Latvijas Nacionālā opera bija Rīgas muzikālās dzīves centrs. Ik gadu tā sniedza līdz 8 operu jauniestudējumiem, no 1922. gada 1. decembra ar Pētera Ludviga Hertela baletu "Veltīgā uzmanība" sākās arī baleta izrādes. 20 gadu laikā notika vairāk nekā 300 izrādes, kuras katru gadu noskatījās vidēji 220 000 skatītāji.
1940. gadā, kad Padomju Savienība okupēja Latviju, operteātra nosaukums tika mainīts uz "Latvijas PSR Valsts operas un baleta teātris". Sekojošajā 3 gadus ilgajā nacistiskās Vācijas okupācijas laikā (1941.—1944.) to sauca par Rīgas operteātri, pēc tam atkal tika atgriezts 1940. gada nosaukums. 1989. gada 24. aprīlī notika jau Latvijas Nacionālās operas 70 gadu jubilejas svinības un atgriešanās pie starpkaru periodā lietotā nosaukuma.
1990. gada sezonu slēdza ar Džuzepes Verdi "Masku balles" izrādi sāka ēkas rekonstrukciju, kuru pabeidza 1995. gadā. Operas trupa atgriezās uz savas skatuves ar Jāņa Mediņa operas "Uguns un nakts" iestudējumu. 2001. gadā pabeidza celt piebūvju kompleksu ar Jauno zāli un 300 skatītāju vietām.
Teātra vadītāji un mākslinieciskie vadītāji
Teodors Reiters, direktors no 1919. gada janvāra līdz 1926. gada martam.
Jānis Zālītis, direktors no 1919. gada decembra līdz 1922. gada aprīlim, Alfrēds Kalniņš [1879-1951], Izglītības ministrijas pārstāvis direkcijā no 1919. gada decembra līdz 1921. gada aprīlim, kad viņu šajā amatā līdz 1922. gada aprīlim nomaina Jānis Brigaders [1856-1936].
Galvenā direktora Teodora Reitera vadībā direktori no 1922. gada aprīļa: Jānis Mediņš un Alberts Kviesis. No 1925. gada aprīļa līdz 1926. gada martam Pauls Šuberts un Alfrēds Kalniņš.
No 1926. gada marta līdz 1927. gada jūnijam galvenais direktors ir Ansis Gulbis, direktori Pēteris Pauls Jozuus līdz 1927. gada jūnijam un Jānis Zālītis līdz 1927. gada septembrim.
Pēteris Pauls Jozuus, galvenā direktora vietas izpildītājs no 1927. gada jūnija līdz 1927. gada septembrim, kad top par direktoru – bez papildus direktoriem – līdz 1929. gada aprīlim.
Teodors Reiters, direktors no 1931. gada februāra līdz 1934. gada augustam.
Nikolajs Vanadziņš, direktors no 1934. gada augusta līdz 1936. gada jūnijam.
Aleksandrs Viļumanis, direktors no 1940. gada augusta līdz 1941. gada aprīlim.
Pēteris Smilga, direktors no 1941. gada aprīļa līdz 1941. gada jūnijam.
Jēkabs Poruks, direktors no 1941. gada jūlija līdz 1944. gada septembrim.
Rūdolfs Bērziņš direktors no 1944. gada 11. oktobra līdz 1945. gada 11. novembrim.
Jevgeņijs Meija, direktors no 1945. gada 25. decembra līdz 1952. gada 9. jūnijam.
Aleksandrs Āboliņš, direktors no 1952. gada 10. jūnija līdz 1956. gada 21. novembrim.
Jevgeņijs Meija, direktors no 1956. gada 22. novembra līdz 1958. gada 16. martam (Vladimirs Kaupužs [dz. 1925] šajā periodā ir direktors-rīkotājs).
Vladimirs Kaupužs, direktors no 1958. gada 17. marta līdz 1962. gada 15. janvārim.
Isaaks Arolovičs, direktors-rīkotājs no 1962. gada 16. janvāra līdz 1962. gada 6. maijam.
Nikolajs Kārkliņš, direktors no 1962. gada 7. maija līdz 1963. gada 15. novembrim.
Valdis Rūja, direktors no 1963. gada 22. novembra līdz 1966. gada 14. janvārim.
Linards Eihmanis, direktors no 1966. gada 15. janvāra līdz 1973. gada 15. novembrim.
Jevgeņijs Vanags, direktors no 1974. gada 23. janvāra līdz 1977. gada 9. jūlijam.
Balfurs Ferbers, direktors-rīkotājs no 1976. gada 19. oktobra līdz 1978. gada 6. septembrim.
Valdis Blūms, direktors no 1978. gada 1. augusta līdz 1988. gada 15. maijam.
Arvīds Bomiks, direktors no 1988. gada 15. jūnija līdz 1990. gada 20. jūnijam (kad beidzās viņa kā direktora paraksta tiesības).
Oļģerts Dunkers, formāli direktors no 1990. gada 21. maija līdz 1990. gada 20. jūnijam.
Juris Savickis, direktors no 1990. gada 20. jūnija līdz 1994. gada 31. augustam.
Gatis Strads, direktora vietas izpildītājs no 1994. gada 1. septembra līdz 1995. gada 1. augustam.
Mārtiņš Bauze-Krastiņš, direktora vietas izpildītājs no 1996. gada 9. februāra līdz 1996. gada 6. augustam.
Andrejs Žagars, direktora vietas izpildītājs no 1996. gada 6. augusta līdz 1996. gada 5. novembrim, direktors no 1996. gada 6. novembra līdz 2013. gada 11. septembrim
Zigmars Liepiņš - valdes priekšsēdētājs no 2013. gada 4. novembra līdz 2019. gada 4. novembrim, Inese Eglīte - valdes locekle kopš 2013. gada 12. septembra, Daina Markova - valdes locekle no 2013. gada 12. septembra līdz 2019. gada 10 septembrim.
Egils Siliņš, valdes locekle Inese Eglīte un valdes loceklis Sandis Voldiņš (kopš 2019. gada 11. septembra).
Diriģenti:
Teodors Reiters - no 1918. gada līdz 1944. gadam, galvenais diriģents no 1918. gada līdz 1925. gadam;
Bernhards Valle - 1919./1920. gada sezona, 1922./1923. gada sezona;
Eliots Smits
Stīvens Pols Smits, plašāk pazīstams kā Eliots Smits (Elliott Smith, dzimis , miris ), bija amerikāņu dziedātājs, dziesmu autors un mūziķis.
Latvijas Nacionālā opera un balets
Teātra vadītāji un mākslinieciskie vadītāji
Dāvids Jakobsons - no 1920. gada līdz 1922. gadam;
Jānis Mediņš - no 1920. gada līdz 1928. gadam;
Emīls Kupers (Cooper) - galvenais diriģents no 1925. gada līdz 1928. gadam;
Georgs Šnēfogts (Schnéevoigt) - galvenais diriģents no 1929. gada līdz 1931. gadam;
Ignats Vaghalters (Waghalter) - no 1931. gada līdz 1933. gadam;
Lovro fon Matačičs (Matačić) - 1932. gads;
Jānis Kalniņš - no 1933. gada līdz 1944. gadam;
Napoleone Anovaci (Annovazzi) - 1934./1935. gada sezona;
Salvatore Indovino (Indovino) - 1935./1936. gada sezona;
Pēteris Barisons - 1936./1937. gada sezona;
Mišels Štemanis (Steimann) - 1936./1937. gada sezona;
Leonīds Vīgners - no 1939. gada līdz 1949. gadam, galvenais diriģents no 1945. gada līdz 1949. gadam;
Arvīds Jansons - no 1944. gada līdz 1952. gadam;
Sergejs Orlanskis - 1945./1946. gada sezona;
Mihails Žukovs - no 1946. gada līdz 1951. gadam, galvenais diriģents no 1949. gada līdz 1951. gadam;
Rihards Glāzups - no 1949. gada līdz 1992. gadam, galvenais diriģents no 1967. gada līdz 1975. gadam un 1990./1991. gada sezonā;
Edgars Tons no 1949. gada līdz 1967. gadam, galvenais diriģents no 1952. gada līdz 1967. gadam;
Leonīds Hudoļejs - no 1951. gada līdz 1954. gadam;
Izrails Čudnovskis no 1953. gada līdz 1957. gadam;
Jānis Hunhens no 1954. gada līdz 1986. gadam;
Jāzeps Lindbergs - no 1962. gada līdz 1983. gadam;
Aleksandrs Viļumanis - no 1970. gada līdz 1996. gadam, galvenais diriģents no 1975. gada līdz 1985. gadam un no 1994. gada līdz 1996. gadam;
Valentīns Bogoļubovs - no 1976. gada līdz 1982. gadam;
Leons Amoliņš - no 1981. gada līdz 1992. gadam, galvenais diriģents no 1986. gada līdz 1990. gadam;
Dzintars Josts - no 1986. gada līdz 1994. gadam;
Jānis Zirnis - no 1989. gada līdz 2004. gadam;
Normunds Dreģis - no 1996. gada līdz 2013. gadam;
Ģintars Rinkevičs (Gintaras Rinkevičius) - muzikālais vadītājs no 1996. gada līdz 2000. gadam, galvenais diriģents no 2000. gada līdz 2003. gadam, galvenais viesdiriģents no 2007. gada līdz 2009. gadam;
Andris Nelsons - galvenais diriģents no 2003. gada līdz 2007. gadam;
Modests Pitrens (Modestas Pitrėnas) - galvenais diriģents no 2012. gada līdz 2013. gadam;
Andris Veismanis - no 1997. gada;
Normunds Vaicis - no 1989. gada;
Farhads Stade - no 1997. gada;
Jānis Liepiņš - no 2014. gada;
Aigars Meri - no 2006. gada;
Kaspars Ādamsons - no 2014. gada;
Mārtiņš Ozoliņš - no 2003. gada, galvenais diriģents no 2013. gada;
Mākslinieciskie vadītāji:
1863.-1918. gada periodā māksliniecisko un administratīvo pārraudzību pārstāvēja teātra direktors.
Kopš 1919. gada varas funkcija bieži tika deleģēta vairākiem cilvēkiem vienlaikus: māksliniecisko vadību šajā periodā pārsvarā īstenoja galvenais diriģents, direktora ziņā atstājot administratīvos jautājumus.
Kārlis Zariņš [1930-2015], mākslinieciskais vadītājs no 1990. gada 20. jūnija līdz 1991. gada 1. septembrim;
Viesturs Gailis [dz. 1955], mākslinieciskais vadītājs no 1991. gada 1. septembra līdz 1993. gada 31. augustam;
Aleksandrs Viļumanis [dz. 1942], mākslinieciskais vadītājs no 1994. gada 10. jūnija līdz 1996. gada 4. novembrim;
Arturs Maskats [dz.1957], direktora vietnieks mākslinieciskajos jautājumos no 1996. gada 7. novembra līdz 2013. gada 7. novembrim.
Baletmeistari:
Voldemārs Komisārs - galvenais baletmeistars no 1918. gada līdz 1921. gadam;
Nikolajs Sergejevs - galvenais baletmeistars no 1922. gada līdz 1925. gadam;
Aleksandra Fjodorova Fokina - galvenā baletmeistare no 1925. gada līdz 1932. gadam;
Anatols Vilzaks - galvenais baletmeistars no 1932. gada līdz 1933. gadam;
Mečislavs Pianovskis - galvenais baletmeistars no 1933. gada līdz 1934. gadam;
Osvalds Lēmanis - galvenais baletmeistars no 1934. gada līdz 1944. gadam;
Helēna Tangijeva-Birzniece - galvenā baletmeistare no 1945. gada līdz 1952. gadam;
Helēna Tangijeva-Birzniece - galvenais baletmeistars no 1956. gada līdz 1965. gadam;
Irēna Strode - galvenā baletmeistara pienākumu izpildītāja no 1965. gada līdz 1968. gadam;
Aleksandrs Lembergs - galvenais baletmeistars no 1968. gada līdz 1985. gadam;
Janīna Pankrate - galvenā baletmeistare no 1986. gada līdz 1989. gadam;
Modris Cers - baleta trupas vadītājs no 1990. gada līdz 1992. gadam;
Lita Beiris - galvenā baletmeistare no 1992. gada līdz 1993. gadam;
Aivars Leimanis - galvenais baletmeistars un baleta trupas vadītājs kopš 1993. gada.
Ārējās saites
<!-- Jāzeps Vītols “Rīgas Latvju opera 1918 II” (no tiposkripta Rakstniecības un mūzikas muzejā)
“1918. gada pirmajā semestrī mani Pēterpilī vairākkārt apmeklēja kādi noslēpumaini, man personīgi sveši kungi – latvieši, sūtīti no citiem, tikpat man nepazīstamiem, un uzdevumā, ko galīgi nesapratu: man naudu nest. Sūtīti esot no kādas latvju mākslas veicināšanas vai tamlīdzīgas sabiedrības Rīgā. Parasti neturos pie principa – ņemt, nezinādams par ko. Bet dzīves noteikumi bija jau stipri sarežģījušies, apciemotāji šķita uzticami, pēc provokatoriem neizskatījās; ņēmu naudu, parakstījos un tālāk daudz neminēju. Te, maija beidzamajās dienās, manu Pēterpils būdu vārda tiešākajā nozīmē iešturmēja kāds vienu aci drusku pārmezdams, ļoti kupliem sprogainiem matiem, stalta auguma džentlmenis, ko līdz tam redzējis nebiju. Jutās tūliņ kā paša mājās, runāja diktā balsī, kūpināja resnus cigārus, bet alkoholu nāvīgi nīdēja, teica Andrejs Frīdenbergs esot. Nu tikai pa daļai nokrita plīvurs no agrākajām vizītēm, noslēpumainiem pabalstiem u. t. jpr. Frīdenbergs man bez gariem komentāriem ziņoja, ka augšminētā latvju mākslas atbalstīšanas biedrība nodomājusi jau rudenī atklāt Latvju operu tanīs laikos no vācu armijas okupētajā Rīgā; tagad esot ceļā, lai sastādītu trupu. Laba personāla daļa jau esot salīgta, citu cerot atrast Pēterpilī, Iekškrievijā, varbūt arī Austrumprūsijā. Sākās apspriedes manā dzīvoklī: Frīdenbergs, Reiters, Zālītis – nez kā arī Virza piedalījās, kura, kā zināms, pusceļā palikušajam augumam kareivja mundieris tomēr piešķīra gandrīz vai iespaidīgu izskatu. Reiters – patlaban Pēterpils Konservatoriju beidzis – bija uzņēmies diriģenta pienākumus; [..] sijāja orķestra spēkus: ļoti daudzi pirmklasīgi mākslinieki labprāt izmantoja iespēju tikt no Pēterpils projām – Marijas teātra koncertmeistars, pirmais obojists, bračists, daudzi citi – visus līdz paņemt nebija iespējams.”
Fragments no izdevuma “Mūsu operai 100”, 11.lpp. “40 человек, 8 лошадей / 40 cilvēki, 8 zirgi. Šādos vagonos, uz kuriem papildus bija lasāms krīta uzraksts Латышская опера / Latvju opera, tikai daļa bija paredzēta nepilnam simtam operas mākslinieku: ceļā no Petrogradas uz Rīgu 1918. gada augustā smaržīgā siena paklājā bija jāiespiežas visiem, sākot no antrepreniera līdz bundziniekam, no primadonnas līdz nabaga koristam. Vagonu atlikusī platība tika atvēlēta citiem Krieviju pamest gribošiem un maksātspējīgiem pasažieriem, jo Latvju operas līdzdibinātājā, advokātā Andrejā Frīdenbergā, kurš vēlāk kļuva par Rīgas pilsētas galvu, mīlestība pret mākslu harmoniski sadzīvoja ar praktiska rakstura iemaņām, kas jaunajai trupai palīdzēja izdzīvot sarežģītajos sākumperioda apstākļos. Pateicoties Frīdenberga uzņēmībai, latviešu mūzikas patriarha Jāzepa Vītola autoritātei, diriģenta Teodora Reitera jauneklīgajai enerģijai un komponista Jāņa Zālīša intelektam (sākotnēji viņš pildīja Latvju operas dramaturga pienākumus), Latvija pirms 100 gadiem ieguva lielisku teātra trupu, kura gandrīz neizmainītā veidolā tapa par vēlākās Latvijas Nacionālās operas kodolu.” -->
Sabiedrotie
Sabiedrotie var būt:
Maskēšanās
Maskēšanās ir paslēpšanās metode, kuras pielietošanas rezultātā kāds konkrēts ķermenis vai objekts kļūst neredzams uz apkārtējā fona. Piemēram, tīģeriem ir svītras, lai tie būtu neredzami džungļos. Protams tas izpaužas ne tikai dabā, bet arī ar cilvēkiem saistītajās jomās, piemēram, militārismā, kad ir ļoti svarīgi no ienaidnieku redzes loka paslēpt kādu objektu, šādu maskēšanos sauc par kamuflāžu.
Grupu teorija
Grupu teorija ir abstraktās algebras apakšnozare, kurā tiek pētīta algebriska struktūra ar nosaukumu grupa. Tā ir viena no visvienkāršākajām algebriskajām struktūrām, taču vienlaicīgi arī viena no vissvarīgākajām, jo tā apraksta simetriju dabā.
Grupu veidi
Grupas var izpausties dažādos veidos, piemēram, kā
Saistītas algebriskas struktūras
Papildinot grupas aksiomas var iegūt citas bieži izmantotas algebriskas struktūras, tajā skaitā:
Sasniegumi
Viens no visnozīmīgākajiem sasniegumiem matemātikā 20. gs. ir galīgo vienkāršo grupu klasifikācija. Šis apjomīgais darbs ir izkaisīts pa neskaitāmiem rakstiem, kas kopā aizņem vairāk nekā 10 000 lappušu un kuru tapšanā ir piedalījušies ap 100 matemātiķu.
Pielietojumi
Grupu teorija tiek plaši pielietota fizikā, ķīmijā un materiālu zinātnē. Fizikā ar grupu palīdzību tiek aprakstītas simetrijas, kas piemīt fizikas likumiem. Ķīmijā, kā arī molekulārajā un cietvielu fizikā grupu un to reprezentāciju teoriju lieto molekulu un kristālu simetrijas aprakstīšanai.
Ikšķiles novads
Ikšķiles novads bija pašvaldība Vidzemē, Daugavas labajā krastā. Novads izveidots 2004. gadā, par novadu pārveidojot Ikšķiles pilsētu ar lauku teritoriju.
Anglo Baltic News
Anglo Baltic News (saīsināti ABN) ir ziņu, informatīvais un sociālais portāls latviešu valodā, kas savu darbību uzsāka 2010. gada 16. jūlijā. ABN tika izveidots Anglijā, ar ideju apvienot Lielbritānijā dzīvojošos tautiešus un piedāvāt tiem noderīgu informāciju vienā tīmekļa vietnē. Projektam attīstoties notika ikmēneša drukātā laikraksta "Anglo Baltic News" izdošana, kā arī tika rīkota Ziemassvētku labdarības akcija Shoebox — "Piepildi kurpju kasti Latvijas bērniem!".