cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ustroņi
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Ustrones muižas (Uströn, Ustroń). 0,8 km no ciema centra atrodas Ostrones katoļu baznīca.
Johans Nepomuks Hummels
Johans Nepomuks Hummels (de, dzimis, miris ) bija austriešu komponists un virtuozs pianists. Hummela mūzika iezīmē pāreju no klasicisma uz romantismu.
Biogrāfija
Dzimis Presburgā (tagad Bratislava) militārās mūzikas skolas direktora ģimenē.
Mācījies mūziku pie Mocarta, Albrehstbergera, Haidna un Saljeri (pie Albrehstbergera un Haidna vienlaicīgi ar Bēthovenu).
Dzīves otrajā pusē bija kapelmeistars Veimārā, kur iedraudzējās ar Gēti un Šilleru.
Par Hummela audzēkņiem tiek uzskatīti Karls Černijs, Zigismonds Tālbergs un Fēlikss Mendelsons.
Uģis Prauliņš
Uģis Prauliņš (dzimis Rīgā) ir latviešu komponists un mūziķis. Latvijas Komponistu savienības priekšsēdētājs (2004—2009), Latvijas Radošo savienību padomes priekšsēdētājs (2008—2011).
2010. gadā viņš pēc īpaša pasūtījuma Dānijas Nacionālajam vokālajam ansamblim sacerēja kompozīciju "Lakstīgala" (The Nightingale) pēc Andersena tāda paša nosaukuma pasakas motīviem. 2012. gadā to izvirzīja Grammy balvai nominācijā "Labākais mūsdienu klasiskais skaņdarbs" (Best Contemporary Classical Composition). 2015. gadā Uģis Prauliņš kļuva par prestižās balvas Echo Klassik laureātu kategorijā "Klasika bērniem" ar skaņdarbu "Lakstīgala".
Dzīvesgājums
otrajā pusē Uģis Prauliņš nodibināja grupu "Vecās mājas", kas kļuva pazīstama ar ārtroka un tautas mūzikas programmām.
No 1982. gada līdz 1984. gadam Uģis Prauliņš dienējis Padomju armijas karavīru ansamblī  ”Zvaigznītē” un kā ārštata vadītājs strādājis ar ansambli dažus gadus arī pēc dienesta. Viņš iestudēja ar “Zvaigznīti” latviešu strēlnieku dziesmas, kas tika izmantotas Jura Podnieka 1982. gada filmā ”Strēlnieku zvaigznājs”.
Viņa meita Sniedze Prauliņa arī gājusi tēva pēdās, darbodamās mūzikā kā dziedātāja (solo, koros "Ave Sol", "Mūza" un grupā "Juuk"), komponiste un flautiste. Vecākā meita Paula Prauliņa tulko grāmatas no angļu valodas uz latviešu valodu (Enčī Mina "Pēdējā imperatore", Dalai Lama "Ar atvērtu sirdi. Kā būt līdzjūtīgam katru dienu ", Sadhguru "Iekšējā inženierija. Jogas skolotāja mācība par prieku", Stīvens Taners "Afganistāna. Karu vēsture no Aleksandra Lielā līdz tālibu krišanai" un daudzas citas ). Viņa sieva ir animācijas filmu režisore Inga Prauliņa.
Radošais darbs
Pārvalda taustiņinstrumentus, koncertos un ierakstos spēlē arī kokles, blokflautu un dzied.
Uģis Prauliņš kā komponists vairākkārt ir sadarbojies ar Rīgas Doma zēnu kori (diriģents Mārtiņš Klišāns), Rīgas Doma kora skolas meiteņu kori (diriģente Aira Birziņa), Latvijas Radio kori (diriģenti: Kaspars Putniņš, Sigvards Kļava), kori Latvija (diriģents Māris Sirmais), vīru kori "Gaudeamus" (diriģents Ivars Cinkuss), kā arī ar kamerorķestri Sinfonietta Rīga (diriģents Normunds Šnē) un postfolkloras grupu "Iļģi". Uģis Prauliņš ir strādājis arī ar Kembridžas Triniti koledžas kori (diriģents Stīvens Leitons), komponējot korim a cappella darbu "Laudibus in Sanctis", kas 2008. gadā tika ierakstīts Īlijas katedrālē. 2009. gadā tika izlaists Triniti koledžas kora disks ar Baltijas komponistu darbiem.
Uģis Prauliņš ir sarakstījis mūziku vairākām spēlfilmām: "Drosme nogalināt" (režisori: Aigars Grauba, Igors Linga), "Baiga vasara" (režisors Aigars Grauba), TV seriālam "Pelikāns" (režisors Igors Linga), animācijas filmām: "Tālavas taurētājs" (režisors Ansis Bērziņš), "Kaķīša dzirnavas" (režisori: Ansis Bērziņš, Roze Stiebra), "Velniņi" (režisore Inga Prauliņa), "Vai Rīga jau gatava?" (režisore Rūta Mežavilka), "Pasaka par Pili" (režisore Inga Prauliņa) un "Austras koka pasakas. Kāpēc varde nedziedāja" (režisors Nils Skapāns). Uģis Prauliņš ir sarakstījis Dziesmu un deju svētkiem deju uzvedumus: Ritums 2004. gadā, Mana Pasaule 2003. gadā, un Mīlestības dziesmas 2008. gadā. Jāņa Streiča filmai "Rūdolfa mantojums" (2010.) Uģis Prauliņš bija gan mūzikas producents, gan autors.
2017. gada 18. novembrī apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa 4. šķiru.
Dominika Cibulkova
Dominika Cibulkova (dzimusi Bratislavā, Slovākijā) ir bijusī slovāku tenisiste. WTA sieviešu reitingā sasniegusi 4. vietu. 2016. gadā uzvarējusi sezonas noslēguma sacensībās WTA Finals.
Karjeras laikā D. Cibulkova izcīnījusi astoņus WTA turnīru vienspēļu titulus. Visos četros Grand Slam turnīros sasniegusi vismaz ceturtdaļfinālu. 2014. gada Australian Open izcīņā sasniedza finālu, kur piekāpās Ķīnas tenisistei Li Na. D. Cibulkova kļuva par pirmo slovākieti, kas sasniegusi Grand Slam finālu. 2019. gada novembrī, 30 gadu vecumā, paziņoja par karjeras beigām.
Mārtiņš Vācietis
Mārtiņš Vācietis ( — ) bija Latvijas Bruņoto spēku ģenerālis. Latvijas kara ministrs, Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieris.
Biogrāfija
Dzimis Lēdurgas pagastā. Pirmo izglītību ieguvis Ģertrudas draudzes skolā. Pēc Rīgas pilsētas reālskolas pabeigšanas 1891. gadā kā pirmās šķiras savvaļnieks (brīvprātīgais) iestājās Krievijas Impērijas armijā, kur sākotnēji dienēja 99. Ivangorodas kājnieku pulkā. No 1892. līdz 1894. gadam mācījās Maskavas junkurskolā, kuru pabeidza podporučika dienesta pakāpē. Pēc tam ieskaitīts 41. artilērijas brigādē, bet no 1895. gada 41. artilērijas parkā. 1897. gadā komandēts uz 25. artilērijas brigādi. Nākamajā gadā paaugstināts par poručiku. 1900. gadā tika iecelts par 16. armijas korpusa artilērijas vecāko adjutantu. 1901. gadā paaugstināts par štābskapitānu. Piedalījās Krievijas—Japānas karā 15. armijas korpusa sastāvā. 1906. gadā paaugstināts par kapitānu, virsnieks 25. artilērijas brigādē. 1913. gadā pabeidza artilērijas virsnieku skolu, paaugstināts par apakšpulkvedi.
Piedalījās Pirmajā pasaules karā. Sākoties karam, 1914. gada jūlijā tika iecelts par brigādes komandieri. 1916. gada novembrī tika evakuēts no frontes uz Petrogradu, jo bija saslimis. Tā paša gada decembrī tika pārvests uz Kislovodsku. 1917. gadā tika ieskaitīts Kijevas kara apgabala virsnieku rezervē. Tā paša gada augustā atvaļināts slimības dēļ. Pēc tam neilgu laiku dzīvoja Tambovas apriņķī, bet 1918. gada augustā atgriezās Rīgā.
1918. gada 11. decembrī iestājās Latvijas Pagaidu valdības Apsardzības ministrijas dienestā. Dienestā ieskaitīts pulkveža-leitnanta pakāpē. 1919. gada 2. janvārī, ienākot Sarkanajai armijai Rīgā, palika pilsētā. Aprīlī tika mobilizēts Sarkanajā armijā. Šajā laikā bija arī bankas kontroliera palīgs. 22. maijā dezertēja no Sarkanās armijas un 12. jūlijā iestājās atkārtoti nu jau Latvijas armijas dienestā. Tika iecelts par Apsardzības ministrijas ieroču apgādes pārzini, bet no 20. jūlija bija Artilērijas rezerves priekšnieks. No 1919. gada Galvenās artilērijas pārvaldes priekšnieka palīgs, decembrī paaugstināts par pulkvedi. 1922. gada martā atvaļinājās no dienesta. 1924. gada martā atkal Latvijas armijas dienestā. Bija artilērijas inspektora palīgs. 1926. gadā paaugstināts par ģenerāli. 1929. gada septembrī atvaļināts no dienesta štatu samazināšanas dēļ. No 1929. gada 20. decembra līdz 1931. gada 26. martam bija Latvijas Kara ministrs. Dienesta laikā Latvijas armija bija arī pasniedzējs kara zinībās saistībā ar artilērijas jautājumiem.
Bija viens no Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem. 1945. gada 19. martā miris Rīgā. Zemes klēpī guldīts Carnikavas pagasta Carnikavas (Siguļu) kapos.
Mihails Gruzdovs
Mihails Gruzdovs (dzimis Valmierā, miris  Rīgā) bija Latvijas krievu teātra režisors un aktiermeistarības pasniedzējs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1953. gadā Valmierā. Mācījās Valmieras 2. vidusskolā, studēja Maskavas J. Vahtangova teātra B. Ščukina teātra institūta Režijas fakultātē.
1993. gadā sāka iestudēt izrādes Latvijas teātros. No 2001. gada M. Gruzdovs bija Latvijas Kultūras akadēmijas docents, aktiermeistarības pedagogs, maģistrantūras režijas meistarības docētājs.
No 2002. gada līdz 2005. gadam bija Dailes teātra mākslinieciskais vadītājs, bet no 2005. gada līdz 2009. gadam — šī paša teātra galvenais režisors. Iestudējis izrādes arī Jaunajā Rīgas teātrī, Nacionālajā teātrī, Liepājas teātrī, Valmieras teātrī, Mihaila Čehova Rīgas Krievu teātrī.
Bija precējies ar aktrisi un režisori Indru Rogu.
Miris 2023. gada 12. februārī. Apbedīts Rīgas Meža kapos Mākslinieku kalniņā.
Pēc nāves 2023. gadā apbalvots ar Jēkaba Dubura balvu par nozīmīgu ieguldījumu teātra pedagoģijā.
Ganību ērces
Ganību ērču virsdzimta (Ixodoidea) ir vienīgā ganību ērču (Ixodida) kārtas virsdzimta. Ganību ērču īpatnība ir vairodziņi jeb sklerīti. Ganību ērces nedzīvo slēptuvēs, bet atklātās vietās, tāpēc tām vieglāk pieejams laupījums. Šī iemesla dēļ ganību ērces lielā vairumā iet bojā, bet to savukārt kompensē milzīgā auglība (viena mātīte var izdēt līdz 17 000 olu). Nepieciešamība producēt lielu pēcnācēju skaitu ir par cēloni ganību ērču milzīgajai rijībai, kas savukārt ir par iemeslu tam, ka ērces ilgi paliek uz saimnieka (parasti dažas dienas). Ganību ērču attīstībā ir trīs fāzes: kāpura, nimfas un pieauguša īpatņa. Pie tam katras fāzes laikā tie piesūcas ar asinīm tikai vienu reizi, tātad ganību ērces savas dzīves laikā trīs reizes meklē saimnieku. Tomēr ir gadījumi, kad ganību ērce visu mūžu paliek uz viena saimnieka. Ganību ērces ir dažādu mikroorganismu saimnieki un tāpēc pārnēsā dažādas slimības; tā, piemēram, pavasara-rudens ērču encefalītu pārnes taigas ērces (Ixodes persulcatus).
1994. gada F1 sezona
1994. gada F1 sezona bija 45. F1 sezona. Tā sākās un beidzās.
Volfgangs fon Kempelens
Volfgangs fon Kempelens (de, dzimis, miris ) bija austriešu izgudrotājs. Šaha spēles automāta un balss sintēzes mehāniskā aparāta autors.
1994. gada F1 sezona
Par čempionu ar viena punkta pārsvaru pēdējā sacīkstē kļuva Mihaels Šūmahers, strīdīgā incidentā saduroties ar Deimonu Hillu, otru titula pretendentu. Williams nolēma nesniegt sūdzību, tomēr trīs gadus vēlāk pēc līdzīga incidenta ar Šūmaheru un Williams pilotu Vilnēvu komanda sūdzējās, un Šūmahers tika izslēgts no čempionāta.
Pilotu kopvērtējums
Avots:
Volfgangs fon Kempelens
Pēc "šaha automāta" izgudrošanas, turpmākos 20 gadus Kempelens nodarbojās ar mehāniskā balss sintezatora izgatavošanu, pulbicējot izdevumu Mechanismus der menschlichen Sprache nebst Beschreibung einer sprechenden Maschine.
1994. gada F1 sezona
Konstruktoru kauss
Avots:
Sacīkstes
Avots:
Igors Volkovs
Igors Volkovs (dzimis 1983. gada 24. janvārī) ir krievu hokejists, malējais uzbrucējs. Pašlaik (2015) spēlē Kontinentālās hokeja līgas kluba Hantimansijskas "Jugra" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Profesionālā spēlētāja karjeru Volkovs uzsāka 2000. gadā, kad debitēja Krievijas Superlīgas kluba Ufas "Salavat Julajev" rindās. Ufā Volkovs spēlēja līdz pat 2004.—05. sezonas vidum, kad pievienojās Maskavas "Dinamo" rindām, kopā ar klubu izcīnot Krievijas čempiona titulu.
Lielais baltais gārnis
Lielais baltais gārnis jeb sudrabgārnis, dažkārt vienkārši baltais gārnis (Ardea alba) ir liela auguma gārņu dzimtas (Ardeidae) putns, kas pieder gārņu ģintij (Ardea). Lielajam baltajam gārnim ir 3 pasugas, kas ligzdo plašā areālā gandrīz visā pasaulē. Kopš 2000. gada tas ir pastāvīgs ligzdotājs arī Latvijā, lai gan pirms tam bija tikai reti ieceļojoša suga. Lielais baltais gārnis tiek salīdzināts ar eņģeli. Tas ir mirdzoši balts, līdzīgi kā gulbis. Tikai, paceļoties gaisā, gulbja spārni skaļi švīkst, bet gārnis paceļas gaisā bez trokšņa, "gluži kā nemateriāla būtne".
Igors Volkovs
Spēlētāja karjera
2005. gada vasarā Igors atgriezās "Salavat Julajev", 2006.—07. gada sezonā tiekot atzīts par visas līgas vērtīgāko spēlētāju. 2007.—08. sezonā, jau pārstāvot Omskas "Avangard", Volkovs izcīnīja savu otro Krievijas čempiona titulu. 2010.—11. gada sezonu hokejists uzsāka Ufas "Salavat Julajev" rindās, taču tad atgriezās Omskā.
Lielais baltais gārnis
Sistemātikas diskusijas
Vēl nesenā pagātnē lielais baltais gārnis tāpat kā visas gārņu dzimta tika sistematizēts stārķveidīgo kārtā (Ciconiiformes), bet mūsdienās, ņemot vērā pēdējo gadu morfoloģijas pētījumus, gārņu dzimta tiek sistematizēta pelikānveidīgo kārtā (Pelecaniformes). Lielais baltais gārnis mūsdienās vairs netiek sistematizēts mazo gārņu ģintī (Egretta), kur tas ilgstoši tika iedalīts, ne arī sudrabgārņu ģintī (Casmerodius), kurā daļa sistemātiķu to mēdza izdalīt.
Lielajam baltajam gārnim ilgstoši tika izdalītas 4 pasugas, kas savā starpā atšķiras pavisam nedaudz, pamatā ar knābja un kāju krāsu. Vislielākā no tām — A. a. modesta, kas dzīvo Āzijā un Austrālijā, kopš 2005. gada tiek sistematizēta kā atsevišķa suga — austrumu lielais gārnis (Ardea modesta).
Igors Volkovs
Spēlētāja karjera
2013. gada jūlija sākumā Volkovs noslēdza divu gadu līgumu ar Maskavas "Spartak", taču komandas rindas pameta jau pēc gada, kad noslēdza viena gada līgumu ar Maskavas CSKA. 2015. gada vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Hantimansijskas "Jugra".
Delta
Delta var būt
Anatolija
Anatolija (no el (Anatolía) — ‘saullēkta [zeme]’, ‘austrumi’ ; tr), arī Mazāzija, ir ģeogrāfisks reģions Turcijā. Vārds lietots jau kopš Jonijas laikiem (aptuveni 1000. gads p.m.ē.). Bizantiešu nosaukums Anatolikon, austrumu-, apzīmēja zemes uz austrumiem no Eiropas un no Bizantijas galvaspilsētas Konstantinopoles (tagadējā Stambula). Vārda etimoloģija apstiprina uzskatu, ka Anatolija ir pussala, kuru apskalo Melnā jūra un Vidusjūra, bet tās austrumos atrodas Tauru kalni.
Turku Anadolu cēlies no grieķu vārdiem, kas lietoti abos Bosfora krastos jau pirms Konstantinopoles nostiprināšanās. Turku tautas etimoloģijā vārda izcelsmi skaidro kā divu vārdu salikumu: ana — 'māte' un dolu — 'pilns'. Abu vārdu salikums nozīmē „mātes pilns” vai „pilns mātišķuma” un ir pamatā uzskatam pedagoģijā — mātes piens ir pamata devums vīrišķīgajai drosmei. Netulkojot tik tieši, šis jēdziens tiek skaidrots arī kā „pilsētu māte” un šāds skaidrojums, iespējams, cēlies pirms islāma ienākšanas, kad vienīgais Āzijā pazīstamais starptautiskais spēks bija Bizantijas impērija, kas bija pakļāvusi visu šo reģionu.
Lielais baltais gārnis
Izplatība
Lielā baltā gārņa izplatības areāls ir ļoti plašs, tas aptver Eiropu, Āzijas rietumdaļu un mēreno klimata joslu līdz austrumiem, Āfriku uz dienvidiem no Sahāras tuksneša, Ziemeļameriku un Dienvidameriku. Eiropas populācija ziemo Vidusjūras reģiona austrumu daļā, kā arī Kamargā Francijā. Ziemeļamerikā 19. gadsimta beigās, lai iegūtu skaistās, dekoratīvās muguras spalvas, lielais baltais gārnis tika agresīvi medīts, un tā populācija strauji samazinājās. Ievērojot stingrus aizsardzības pasākumus, mūsdienās tā ir atjaunojusies.
Latvijā
Latvijā līdz lielais baltais gārnis bija rets ieceļotājs, kopumā mazāk kā 20 novērojumi, no kuriem viens 1977. gadā Engures ezerā, iespējams, bija lizgdošanas gadījums. Turpmākajos gados tas tika novērots arvien biežāk, ligzdošanas gadījumus ieskaitot. Kopš 2000. gada, kad pirmo reizi tika pierādīta ligzdošana monotipiskam lielo balto gārņu pārim (ne pārī ar zivju gārni, kā līdz tam), ligzdojošo pāru skaits sāka pieaugt. 2007. gadā Engures ezerā ligzdoja vismaz 10 pāri. Otra ligzdošanas vieta tika atklāta Lubānas ezerā 2005. gadā. 2007. gadā Lubānas ezerā tika atrastas 7 ligzdas. 2008. gada tika atklāta trešā ligzdošanas vieta Kaņiera ezerā ar 10 ligzdām kaimiņos zivju gārņu kolonijai. Novērojumi ziemas mēnešos ļauj apgalvot, ka daži īpatņi Latvijā arī pārziemo. Vasaras beigās un rudeņos lielie baltie gārņi mēdz pulcēties lielos baros. Pēdējos gados regulāri tiek novēroti bari ar vairāk kā simts putniem, bet lielākais bars novērots 2008. gadā, kad zivju dīķos pie Lubāna bija koncentrējušies ap 350 lielie baltie gārņi.
Izskats un īpašības
Lielais baltais gārnis ir liela auguma putns. ķermeņa augstums var sasniegt 1 metru, spārnu plētums 165—215 cm, svars 950 g. Tas ir tikai nedaudz mazāks par lielo zilo gārni un zivju gārni. Tā apspalvojums viscaur ir balts, knābis gaiši dzeltens un kājas melnas. Pēc knābja un kājām to var viegli atšķirt no pārējiem baltajiem gārņiem. Tomēr riesta laikā knābis kļūst tumšāks, īpaši knābja gals, āda ap acīm no dzeltenas kļūst zaļgana, bet kājas gaišākas, kā arī uz muguras izaug garas, gaisīgas krāšņumspalvas. Pēc olu izdēšanas acu āda atkal kļūst dzeltena, bet pārējās pazīmes saglabājas visu ligzdošanas laiku. Abi dzimumi izskatās vienādi. Jaunie putni izskatās kā pieaugušie putni ārpus riesta laika.
Lielajam baltajam gārnim ir lēns un mierīgs lidojums, un lidojumā kā visiem pelikānveidīgajiem tā kakls ir ierauts un saliekts "S" formā, bet kājas izstieptas taisnas uz aizmuguri.
Uzvedība un barība
Lielie baltie gārņi barojas pa vienam vai grupās. Tie ir plēsīgi un pamatā pārtiek no dzīvnieku izcelsmes barības, barojas seklos ūdeņos un uz sauszemes. Lielo balto gārņu galvenā barība ir zivis, vardes, vēžveidīgie, gliemji un nelieli zīdītāji (pārsvarā grauzēji), bet tas medī arī nelielus putniņus, rāpuļus vai kukaiņus, kas dzīvo gan ūdenī, gan uz sauszemes. Medījums tiek norīts vesels.
Medībām tiek izmantoti vairāki paņēmieni. Visbiežāk lielais baltais gārnis nekustīgi stāv, gaida un vēro zemi vai ūdeni pie savām kājām, līdz medījums pienāk tik tuvu, lai to straujā kustībā varētu satvert ar aso, garo knābi, kuru gārnis lieto kā šķēpu. Bet reizēm tas lēnām pārstaigā medību teritoriju, kustības ir ļoti mierīgas un lēnas, vai, tieši pretēji — tas pēkšņi savicina spārnus vai ar pēdu apmaisa ūdeni ar mērķi, izbiedēt no slēptuvēm medījumu. Pirms cirst ar knābi tas upuri apskata, grozot galvu no vienas puses uz otru, novērtējot attālumu līdz tam. Ligzdošanas laikā lielie baltie gārņi cenšas medīt ligzdošanas kolonijas tuvumā, bet, ja nepieciešams, medību vietas attālums no ligzdas tiek palielināts līdz pat 6—20 km.
Ligzdošana
Tas ligzdo kolonijās augstu kokos, krūmos, bambusa mežos un niedru audzēs kādas ūdenstilpes tuvumā. Ligzda ir masīva un būvniecībai pamatā tiek izmantoti koku zari. Latvijā lielais baltais gārnis parasti ligzdo kaimiņos zivju gārnim, bet citās vietās pasaulē tas ligzdo kopā arī ar lielo zilo gārni un sniegoto gārni. Ligzdošana kolonijās nodrošina ienaidnieka ātrāku ieraudzīšanu un efektīgāku ligzdas aizsardzību.
Lielie baltie gārņi veido monogāmus pārus uz vienu sezonu. Tomēr viens un tas pats pāris var apvienoties vairākas sezonas pēc kārtas. Dzimumbriedumu abi dzimumi sasniedz 2 gadu vecumā. Sezonā tam ir viens perējums. Pirmie ligzdošanas vietās ierodas tēviņi un izvēlas ligzdas vietu. Labākās vietas ieņem vecākie tēviņi. Tās ir kolonijas centrā. Lielais baltais gārnis katru gadu var ligzdot citā vietā, kā arī citā kolonijā. Kad ligzdošanas vietās atgriežas mātītes, tēviņi cenšas pievērst to uzmanību. Tēviņš dejo, vicina spārnus, izpleš dekoratīvās spalvas. Mātītes sastājas apkārtējos koku zaros un vēro tēviņus. Aizkustināta mātīte atsaucas ar spārnu purināšanu, reizēm tā lido apļos ap izvēlēto tēviņu un dzen projām citas mātītes. Kādu laiku pāris nostiprina savstarpējās attiecības ar rotaļāšanos un kopīgu lidošanu, vienam otru dzenājot. Kad attiecības nostiprinātas, abi sāk kopīgi būvēt ligzdu.
Ligzdai ir platformas forma, kas atgādina parastu zaru krāvumu. Tā var tikt izmantota vairākus gadus no vietas, un pēkšņi citā gadā gārņi to ignorē. Tie ligzdas būvniecībai izmanto dažādus koku zarus, reizēm tos nozogot no citas ligzdas. Būvējot ligzdu pārim ir darba dalīšana. Tēviņš sagādā zarus, bet mātīte tos savij un sakrauj. Dējumā ir 3—6 zilzaļas olas. Tā kā perēšana sākas uzreiz pēc pirmās vai otrās olas izdēšanas, tad ligzdā putnēni var būt dažādos augumos. Olas tiek dētas ar 2—3 dienu intervālu. Inkubācijas periods ilgst 23—26 dienas, abiem vecākiem piedaloties perēšanā. Jaunajiem putnēniem apspalvojums uzaug pēc 42—49 dienām. Tie sāk lidot apmēram 7 nedēļu vecumā. Pēc izlidošanas vecāki tos turpina barot vēl 10—11 dienas.
Sistemātika
Lielajam baltajam gārnim ir 3 pasugas:
Prazems
Prazems (no grieķu: prasites — 'akmens sīpolloku zaļā krāsā') ir puscaurspīdīga—caurspīdīga kvarcīta vai halcedona paveids bāli zaļā — zilganzaļā krāsā — šo terminu attiecina arī uz citiem līdzīgas krāsas akmeņiem. Agrāk termins "prazems" apzīmēja noteiktas ķīmiskās uzbūves un krāsas akmeni, tagad šis termins ir kļuvis plašāks.
Visbiežāk prazema kristālus iekrāso aktinolīta ieslēgumi. Atrasti arī bāli zaļas krāsas kvarca kristāli.
Ezotērikā un dziedniecībā prazemu uzskata par labu līdzekli pret drudzi un sāpēm, tas pazemina asinsspiedienu, nomierina.
Delfu Apollona templis esot bijis celts no tīra prazema tādējādi nodrošinot priesteriem iekšējo mieru, kas nepieciešams, lai varētu pareģot.
Karolīna Vozņacka
Karolīna Vozņacka (da, pl; dzimusi Odensē, Dānijā) ir poļu izcelsmes Dānijas tenisiste, bijusi WTA vienspēļu ranga līdere (71 nedēļa reitinga pirmajā vietā). Pirmo reizi karjerā par WTA pasaules pirmo raketi kļuva. Viņa bija ranga līdere līdz. viņa atgriezās ranga līderes godā, kurā noturējās gandrīz gadu, vēl ranga vadībā atradās 2018. gada sākumā. Viņa ir pirmā Dānijas tenisiste, kura bijusi pasaules ranga līdere. Uzvarējusi vienā Grand Slam turnīrā — 2018. gada Austrālijas atklātajā čempionātā.
2019. gada decembrī K. Vozņacka paziņoja, ka pēc 2020. gada Austrālijas atklātā čempionāta beigs profesionālā tenisa karjeru. Šajā atvadu turnīrā viņa aizkļuva līdz trešajai kārtai, kurā piekāpās Tunisijas spēlētājai Onsai Žabūrai.
Bērnība
Karolīna Vozņacka, dzimusi 1990. gada 11. jūlijā Odensē Dānijā, ir jaunākais bērns divu bērnu ģimenē. Viņas vecāki ir poļi — tēvs Pjotrs bija profesionāls futbolists un māte Anna spēlēja Polijas sieviešu volejbola izlasē. Pāris pārcēlās uz Dāniju, kad Karolīnas tēvs noslēdza līgumu ar Dānijas futbola klubu Boldklubben 1909. Karolīnas vecākais brālis Patriks Vozņackis arī bija profesionāls futbolists.
Karolīnas galvenais treneris visas karjeras laikā bija tēvs Pjotrs.
Karjera
15 gadu vecumā K. Vozņacka uzsāka profesionālo karjeru WTA tūrē.
2006. gadā K. Vozņacka uzvarēja pirmajā profesionālajā ITF rīkotajā tenisa turnīrā ITF Istanbul, kurā finālā pārspēja Tatjanu Mariju (6—2, 6—1). Grand Slam junioru sacensībās vienspēlēs Vozņacka sasniedza finālu Austrālijas atklātajā čempionātā, kur piekāpās Anastasijai Pavļučenkovai (6—1, 2—6, 3—6) un triumfēja Vimbldonas čempionātā uzveicot Magdalenu Ribarikovu (3—6, 6—1, 6—3).
Pirmo pilno sezonu WTA tūrē K. Vozņacka aizvadīja 2007. gadā, kad iekļuva Top-100 labāko spēlētāju rangā, kurā noturējās visas turpmākās karjeras laikā.
Pirmie ievērojamie starptautiskie sasniegumi K. Vozņackas karjerā bija 2008. gadā, kad Austrālijas atklātajā čempionātā, kā arī ASV atklātajā čempionātā, viņa sasniedza ceturto kārtu. Šajā pašā gadā viņa izcīnīja pirmo uzvaru WTA sērijas turnīrā, Stokholmā notiekošajā Nordic Light Open, finālā pārspējot krievieti Veru Duševinu. Viņa uzvarēja arī nākamajā turnīrā — Pilot Pen Tennis —, kura finālā pārspēja citu Krievijas sportisti Annu Čakvetadzi, bet oktobrī viņa uzvarēja arī AIG Japan Open, kur finālā pārpēja igaunieti Kaju Kanepi.
Karjerā K. Vozņacka ir uzvarējusi 30 WTA vienspēļu turnīros, bet lielāko panākumu Grand Slam sacensībās viņa guvusi 2018. gada Austrālijas atklātajā čempionātā, kļūstot par tā uzvarētāju. Viņa ir divreiz spēlējusi ASV atklātā čempionāta finālā, 2009. gadā piekāpjoties karjeru atsākušajai Kimai Kleistersai, bet 2014. gadā — Serenai Viljamsai. 2017. gada oktobrī Singapūrā pirmo reizi kļuva par sezonas noslēguma turnīra WTA Finals uzvarētāju.
2020. gada janvārī, pēc izstāšanās 2020. gada Austrālijas atklātā čempionāta trešajā kārtā K. Vozņacka paziņoja par profesionālā tenisa karjeras beigām. 2023. gada jūlijā tika izplatīts paziņojums, ka viņa atgriezīsies tenisā un plāno spēlēt Kanādas čempionātā augustā, kā arī gatavoties 2023. gada ASV atklātajam čempionātam.
Privātā dzīve
2017. gada novembrī saderinājusies ar amerikāņu basketbolistu Deividu Lī. pāris apprecējās; kāzas notika Toskānā, viena no līgavas māsām bija Serīna Viljamsa, bet starp viesiem — vairāki tenisa un basketbola spēlētāji. 2021. gada 11. jūnijā K. Vozņackai piedzima meita Olīvija.
Autorallijs
Autorallijs (ikdienā saukts vienkārši - rallijs) ir autosporta disciplīna, kurā ekipāžas trasē dodas atsevišķi. Autorallija sacensības pārsvarā notiek pa koplietošanas ceļiem un tās sastāv no ceļa sacensībām un papildsacensībām. Sacensību dalībnieki sacenšas ar automobiļiem, autorallija ekipāža sastāv no diviem sportistiem. Rallija sacensības notiek gan ar speciāli sagatavotām automašīnām, gan ar sērijveida automobiļiem.
Vēsture
Autorallija vēsture sākas ar Monte Karlo ralliju 1911. gadā. Klasiskais autorallijs (tādā formā, kādā tas ir populārs šodien) izveidojās 20. gs. sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados. Īpašs uzplaukums rallijam bija astoņdesmitie gadi ar B grupas sacīkšu mašīnām.
B grupa
No 1982. gada norisinājās sacensības B grupā, kur autoražotājam modeļa homologācijai bija nepieciešams saražot tikai 200 eksemplārus. Rallija trasēs parādījās faktiski sporta prototipi, kam ar sērijveida auto vairs bija tikai kopīgs nosaukums un nosacīta vizuāla līdzība. Tipisks B grupas auto bija ar vidū novietotu dzinēju un pilnpiedziņu, bet pats auto konstruktīvi vairāk atgādināja bagiju vai formulu ar plastmasas virsbūvi; to pašmasa bija ap 1000 kg un jauda pārsniedza pat 600 zirgspēku. Audi Sport Quattro S1 bija vienīgais šīs klases pārstāvis, kas tiešām bija balstīts uz sērijveida konstrukciju (par ko liecināja nesošā virsbūve).
Amare Stademaijers
Amare Stademaijers (en; dzimis Leikvelsā, Floridas štatā, ASV) ir amerikāņu basketbolists, spēlē spēka uzbrucēja pozīcijā, ASV basketbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2014) pārstāv NBA klubu Ņujorkas "Knicks". 2002. gada NBA draftā viņu Fīniksas "Suns" izvēlējās ar kopējo 9. numuru. 2003. gadā tika atzits par NBA sezonas labāko jauno spēlētāju, sešas reizes ir piedalījies NBA visu zvaigžņu spēlē, 2007. gadā iekļuva NBA sezonas simboliskajā pirmajā izlasē. Kopā ar ASV izlasi izcīnīja bronzas medaļu 2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Autorallijs
B grupa
Slavenākie B grupas auto:
Šie auto bija grūti valdāmi pat pieredzējušākajiem pilotiem, kas noveda pie vairākiem traģiskiem nagadījumiem. Rezultātā 1987. gadā šī grupa tika likvidēta sakarā ar pārāk lielu bīstamību.
Ceļa sacensības
Ceļa sacensībās uzdevums ir veikt distances posmus atbilstoši noteiktiem ierobežojumiem (piemēram, laika ierobežojums, uzdots vidējais ātrums), pie tam soda punktus var saņemt gan par pārāk ātru, gan pārāk lēnu braukšanu. Viens no ceļa sacensību veidiem ir regularitāte, kur distance ir jābrauc ar uzdotu vidējo ātrumu (kas distances laikā var mainīties). Ceļa sacensības notiek pa koplietošanas ceļiem, kas nav slēgti vispārējai satiksmei - līdz ar to tās ir tādas, kas neapdraud citus satiksmes dalībniekus, kas nepiedalās sacensībās. Šodienas rallijā ceļa sacensības galvenokārt kalpo par pārbaucieniem starp papildsacensībām un šī elementa formāts ar atbilstošiem noteikumiem nodrošina rallija sacīkšu disciplīnu un laika grafika ievērošanu.
Papildsacensības
Papildsacensības notiek satiksmei slēgtos koplietošanas ceļu posmos vai speciālās tam piemērotās sacensību trasēs (piemēram, autošosejas trasē, trekā u.c.). Papildacensības var būt ar līdzīgiem uzdevumiem (noteikumiem) kā ceļa sacensības, piemēram, regularitātes formātā, kā arī ar mērķi veikt papildsacensības posma distanci īsākā laikā (saukts par ātrumposmu) - šis ir populārākais variants klasiskajā rallijā un faktiski vienīgais šodien populārās rallija sacensībās.
Automašīnas un ekipējums
Automašīnas, ar kurām var piedalīties autorallija sacensībās, tiek iedalītas klasēs pēc dažādiem kritērijiem. Tiek pielietoti šādi kritēriji:
Sacensību automašīnām tiek veikti speciāli drošības nodrošināšanas pasākumi: drošības karkasa uzstādīšana, ugunsdzēšanas sistēmas iebūve, speciālu anatomisko sporta sēdekļu un drošības jostu uzstādīšana. Sportisti brauc speciālās autposporta ķiverēs un sacensību apģērbā (kombinezons, apavi, cimdi, nedegošā veļa utt.). Starptaustiskos rallijos (piem., pasaules čempionāta posmos) izmanto papildu drošibas risinājumus, piemēram, HANS sistēmas mugurkaula traumu novēršanai avārijas gadījumā.
Tā kā autorallijs galvenokārt balstās uz sērijveida automašīnu izmantošanu, tās sagatavojot atbilstoši tehniskajiem noteikumiem, tad starptautiskie noteikumi paredz izmantot homoloģētus automobiļu modeļus, t.i., tādus, kurus auto ražotājs ir speciālā kārtā apstiprinājusi FIA (konstrukcija, saražotās sērijas apjoms utt.).
Šobrīd populāras ir sekojošas klases:
Fulu valoda
Fulu valoda, saukta arī fulfulde ir Rietumāfrikas valoda, kurā runā fuli plašā areālā no Senegālas un Gvinejas rietumos līdz Kamerūnai un Sudānai kontinenta vidienē. Valoda pieder pie Nigēras-Kongo valodu saimes. Kopējais runātāju skaits no 10 līdz 16 miljoniem. Rakstība galvenokārt modificētā latīņu alfabētā.
Veits
Veits var būt:
Piena kvarcs
Piena kvarcs ir visizplatītākais kvarca paveids — piena krāsas kvarcs, kas satur daudzus mikroskopiskus gāzu ieslēgumus un/vai ūdens ieslēgumus. Šis kvarca paveids atrodams gandrīz visās pasaules zemēs.
Bieži par piena kvarcu dēvē akmeni, kas drīzāk ir kvarcīts — iezis, kur bez kvarca ir arī citu minerālu ieslēgumi. Šādi pienbalti kvarca oļi nav retums arī Latvijā, piemēram, Nidas pludmalē vai grants ieguves vietās.
Vācijas nosaukumi
[[Attēls:Germany Name European Languages.svg|thumb|350px|Vācijas nosaukumi un to cilme dažādu Eiropas valstu valodās:
]] Vācijas nosaukumi daudzām tautām ir ļoti atšķirīgi, jo liela nozīme ir bijusi Vācijas ģeogrāfiskajam stāvoklim Eiropas vidū un tās ilgstošajai vēsturei, kuras laikā tās teritoriju ir apdzīvojušas vairākas ciltis, kā arī vēlāk, kad veidojās pirmās valstiņas, tā nebija vienota, bet gan sadrumstalota. Iespējams, nevienai citai Eiropas valstij nav tik izteikti daudz atšķirīgu nosaukumu. Piemēram, vācu valodā šo valsti sauc par Deutschland, savukārt franču valodā dēvē par Allemagne, angļu valodā — par Germany, poļu valodā — par Niemcy, bet igauņu valodā — par Saksamaa.
Vārda Vācija izcelsme
Atšķirībā no citiem, baltu tautas (latvieši un lietuvieši) šo valsti dēvē par Vāciju un Vokietiju. Šāda vārda izcelsme nav pilnībā skaidra, bet visticamāk senākais vārds vāca jeb vākiā bija rietumbaltu tautu dots apzīmējums vikingu sirotājiem. Lietuviešu valodnieks Kazimirs Būga šo vārdu saista ar 6. gadsimta hronista Jordana pieminēto zviedru cilti vagoth. Savukārt pēc cita valodnieka Konstantīna Karuļa domām, vārda pamatā var būt indoeiropiešu vārds uek ("runāt"), no kā senprūšu valodā radies vārds wackis ("kliedziens, kara sauciens"), arī latviešu vārds "vēkšķis". Tamlīdzīgi vārdi sākotnēji varēja būt lietoti nesaprotamā valodā runājošo rietumu kaimiņtautu piederīgo apzīmēšanai.
Vārda Deutschland izcelsme
Nosaukums Deutschland un citi līdzīgi skanošie Vācijas nosaukumi ir cēlušies no senaugšvācu valodas vārda diutisc vai arī no vācu pirmvalodas līdzīgā varianta Þeudiskaz, kas nozīmē "tauta". Tas savukārt ir cēlies no ģermāņu valodu vārda "folk", kas tika lietots, lai atšķirtu ģermāņu valodā runājošos no ķeltu vai romāņu valodās runājošajiem.
Vārda Germany izcelsme
Vārds Germany un citi līdzīgi skanošie Vācijas nosaukumi ir radušies no latīņu vārda Germania. Šis apzīmējums šai teritorijai ir radies 3. gadsimtā p.m.ē., un tā izcelsme nav īsti skaidra. Šo vārdu izmantoja galli, lai apzīmētu austrumos no Reinas dzīvojošās kaimiņu ciltis (iespējams, ka šis vārds nozīmēja "kaimiņi"). Pierādījumi par to, ka paši ģermāņi būtu sevi tā saukuši, nav atrasti. Jūlijs Cēzars bija pirmais, kurš ģermāņus rakstiski nosauca par Germanus, aprakstot no Gallijas ziemeļaustrumos dzīvojošas ciltis savā darbā "Piezīmes par gallu karu".
Dmitrijs Kočņevs
Dmitrijs Kočņevs (de, ru; dzimis 1981. gada 15. jūlijā) ir bijušais Vācijas hokejists, vārtsargs, Vācijas izlases dalībnieks. Karjeras lielāko daļu aizvadījis Vācijas hokeja līgas klubos Īzerlonas "Roosters", Nirnbergas "Ice Tigers" un Hamburgas "Freezers". Četras sezonas aizvadījis arī Kontinentālajā hokeja līgā.
Spēlētāja karjera
Lai gan dzimis Kazahstānā, Kočņevs savu spēlētāja karjeru uzsāka jau Vācijā. 1999. gadā Dmitrijs Vācijas izlases rindās spēlēja Pasaules U18 čempionātā. Savu profesionālo karjeru Kočņevs uzsāka 2001. gadā, pievienojoties Vācijas hokeja līgas klubam Īzerlonas "Roosters". Tā rindās viņš spēlēja līdz pat 2006.—07. sezonas noslēgumam. 2007. gada vasarā Kočņevs pievienojās Nirnbergas "Ice Tigers" sastāvam.
Pēc sezonas noslēguma Dmitrijs pārcēlās uz Krieviju, pievienojoties Kontinentālās hokeja līgas klubam Maskavas "Spartak", kura sastāvā aizvadīja nākamās divas sezonas. 2010.—11. gada sezonā spēlēja Jaroslavļas "Lokomotiv", bet 2011.—12. gada sezonā — Mitišču "Atlant" rindās. No 2012. līdz 2016. gadam spēlēja Vācijas hokeja līgas vienībā Hamburgas "Freezers", taču tad noslēdza spēlētāja karjeru.
Vācijas izlases rindās piedalījies piecos Pasaules čempionātos, laukumā izlases vārtos stājoties kopumā sešās spēlēs.
Delagardijs
Delagardijs var būt:
Rentgenstari
[[Attēls:Roentgen-Roehre.svg|right|300px|thumb|Rentgenlampa ar nekustīgu anodu:
Rentgenstarus 1895. gadā atklāja Vilhelms Rentgens, kurš tiem ieteica nosaukumu X-stari, ko lieto daudzās valodās, tostarp angļu valodā.
Īpašības
Rentgenstaru viļņa garums ir robežās no 10 nm līdz 100 pm (atbilstošās frekvences ir 30 PHz līdz 3 EHz). Tos sauc par mīkstajiem rentgenstariem un tos var iegūt ar rentgenlampām. Rentgenstarus ar viļņa garumu zem 100 pm sauc par cietajiem rentgenstariem, un to iegūšanai ir nepieciešams elementārdaļiņu paātrinātājs. To viļņu garumi pārklājas ar gamma staru viļņu garumiem.
Rentgenstaru laušanas koeficients pat visblīvākajās vielās ir tuvs 1, tāpēc to virzienu praktiski nav iespējams izmainīt ar prizmām un lēcām. Rentgenstariem krītot mazā leņķī uz gludi pulētas virsmas, ir iespējama atstarošanās, uz to bāzējas gandrīz visa rentgenstaru optika.
Mijiedarbībā ar vielu rentgenstari daļēji absorbējas un izkliedējas. Vielas rentgenstaru absorbcijas koeficients \mu ir atkarīgs no starojuma viļņa garuma un vielas atomu (vielu veidojošo ķīmisko elementu) atomskaitļa (tas palielinās, palielinoties abiem minētajiem parametriem). Rentgenstarus ar viļņa garumu virs 300 pm ievērojami absorbē gaiss.
Rentgenstarojums, tāpat kā jebkura veida elektromagnētiskais starojums, ir kvantu plūsma.
Rentgenstarojums ir viens no jonizējošā starojuma veidiem, tas izraisa izmaiņas šūnās (jonizē), tāpēc cilvēkiem no tā ir jāaizsargājas, nedrīkst arī pārmērīgi izmantot medicīniskajās pārbaudēs. Aizsardzībai pret to izmanto svina plāksnes.
Ieguve
Rentgenstari veidojas, ātrām lādētām daļiņām bremzējoties vielā vai elektromagnētiskajā laukā. Parasti šīs daļiņas ir elektroni. Parasti elektrons zaudē savu enerģiju, saduroties ar vairākiem atomiem pēc kārtas, katrā šādā sadursmē zaudējot daļu no kinētiskās enerģijas E_k. Līdz ar to rodas vairāki kvanti ar atšķirīgu viļņa garumu \lambda un frekvenci \nu, un līdz ar to kvanta enerģiju E. Šādam rentgenstarojumam ir nepārtraukts spektrs ("baltais" rentgenstarojums). Starojuma spektrālo sadalījumu un intensitāti nosaka galvenokārt elektronu ātrums un intensitāte, kas savukārt ir atkarīgi no lampas anodsprieguma un strāvas. Līdzīgā veidā neliels daudzums rentgenstaru veidojas kineskopos (elektronu kūlim ietriecoties ekrānā), tāpēc ekrāna daļu izgatavo no bieza svina stikla (lai absorbētu rentgenstarus). Rentgenstarojums var veidoties jebkurā elektronu lampā ar pietiekoši lielu anodspriegumu un sprieguma kritumu uz lampu (iekšējo pretestību). Elektronu lampas parasti konstruē, lai samazinātu šādu rentgenstarojuma veidošanos, taču ne vienmēr to ir iespējams pilnībā novērst (piemēram, lielas jaudas raidītāju lampām). Medicīnā un defektoskopijā parasti lieto balto starojumu.
Ārējie elektroni var izsist vienu vai vairākus elektronus no anoda materiāla atomu iekšējām orbītām, jonizējot to atomus. Elektronu pārejās no jonizēta atoma augstākiem enerģijas līmeņiem uz zemākiem, veidojas raksturīgais rentgenstarojums, kas sastāv no atsevišķām līnijām, kuru viļņu garumus nosaka tikai rentgenlampas anoda materiāls. Palielinot anodspriegumu, palielinās arī raksturīgā starojuma intensitāte, taču tā palielinās ievērojami mazāk nekā baltā starojuma intensitāte. Rentgendifraktometrijā parasti lieto raksturīgo starojumu.
Rentgenstari pastāv dabā, un tos rada Visuma ķermeņi, piemēram, līdzās redzamajai gaismai, ultravioletajam un infrasarkanajam starojumam Saule izstaro rentgenstarus, kurus absorbē Zemes atmosfēra.
Detektēšana
Zemas intensitātes rentgenstarojums nav redzams ar aci. Intensīvs rentgenstarojums var būt redzams, ja acs ir adaptējusies tumsai, taču rentgenstari ir kaitīgi veselībai, tāpēc mūsdienās šo parādību neviens sīkāk nav pētījis. Nav zināms, vai rentgenstari iedarbojas tieši uz redzes šūnām vai arī rada acs ābola fosforescenci.
Rentgenstari izraisa fotomateriālu nomelnējumu. Vēsturiski tā ir bijusi ļoti plaši lietota detektēšanas metode. Šādiem mērķiem parasti lieto fotoplēvi, jo to var saliekt. Dažos gadījumos ir lietotas arī fotoplates. Fotomateriālu nomelnējums ir atkarīgs no kopējā absorbētā starojuma daudzuma, tāpēc te var iztikt ar mazāk stabiliem rentgenstarojuma avotiem (zemākas prasības rentgenlampas augstsprieguma barošanas blokam).
Rentgenstarus var detektēt arī ar radioaktīvā starojuma detektoriem. Sākotnēji šādiem mērķiem lietoja Geigera skaitītāju. Mūsdienās vairāk lieto scintilācijas skaitītājus, jo tie ir jutīgāki. Radiācijas detektori uztver starojumu relatīvi nelielā telpas tilpumā. Lai iegūtu informāciju par starojuma sadalījumu telpā, tos nākas pārvietot.
Izmantošana
Rentgenstarus lieto medicīnā, izmantojot īpašību, ka dažāda blīvuma audi rentgenstarus absorbē atšķirīgi. Veicot vienkāršu rentgenuzņēmumu, var redzēt, piemēram, vai nav lauzti kauli. Veicot rentgenstaru tomogrāfiju, var apskatīt iekšējos orgānus, piemēram, lai atklātu vēža šūnas, — uz ķermeni dažādos leņķos tiek raidīti vairāki rentgenstari, to krustošanās vietu eksponē rentgenstariem jutīgas filmas vai ekrāna; pārbīdot rentgenstarus plaknē, iegūst dažādu audu slāņu attēlus. Ja šo procesu vada ar datoru, iegūtos attēlus sauc par datortomogrāfiju, un fotofilmas vietā tiek izmantots no šūnu matricas sastāvošs elektronisks rentgenstaru uztvērējs, kurš nogādā informāciju par staru absorbciju datorprogrammai, kura izveido attēlu. Vienlaikus ar to pārbīdot ķermeni, iegūst trīsdimensionālu informācijas šūnu kubu.
Rentgenstarojuma medicīniskajai izmantošanai piemīt tāds trūkums, ka ar to var labi saskatīt audus, kuriem blīvums ir lielāks nekā apkārtējai videi, taču ar to nevar uztvert ūdeņradi saturošās vielas. (Šāds trūkums piemīt arī ultraskaņas tomogrāfijai, bet tas ir atrisināts magnētiskās rezonanses tomogrāfijā.)
Formulas
E=h\nu
E ir rentgenkvanta enerģija (J), h ir Planka konstante, \nu ir rentgenstaru frekvence (Hz).
E_k ir elektrona kinētiskā enerģija (J), m ir elektrona masa (kg), v ir elektrona ātrums (m/s), e ir elektrona lādiņš (C), U ir spriegums starp rentgenlampas elektrodiem (V).
E_{max}=E_k
E_{max} ir rentgenlampā iegūtā rentgenkvanta maksimālā enerģija (J).
ir rentgenlampā iegūtā rentgenkvanta minimālais viļņa garums (m), c ir gaismas ātrums.
Kolisons
Kolisons var būt:
Venusa Viljamsa
Profesionāles karjeru sāka 1994. gada oktobrī. V. Viljamsas labākais sasniegums WTA Tūres vienspēļu un dubultspēļu rangā ir sasniegtā 1. vieta.
Karjerā V. Viljamsa ir uzvarējusi 49 vienspēļu un 22 dubultspēļu WTA turnīros, tai skaitā uzvarējusi septiņos Grand Slam vienspēļu turnīros (piecas reizes Vimbldonā un divas — ASV atklātajā čempionātā) un 14 dubultspēļu turnīros. Dubultspēlēs parasti spēlēja pārī ar māsu Serīnu. Piedalījusies piecās olimpiskajās spēlēs. 2000. gadā Sidnejā uzvarējusi gan vienspēlēs, gan dubultspēlēs, vēl dubultspēlēs uzvarējusi 2008. gadā Pekinā un 2012. gadā Londonā. 2016. gada olimpiskajās spēlēs izcīnīja sudraba medaļu jauktajās dubultspēlēs.
Plēsēji
Plēsēji (Carnivora, no carn — 'gaļa' un vorāre — 'rīt, ātri ēst') ir zīdītāju kārta, kuras lielākā pārstāvju daļa ir gaļēdāji. Plēsēju kārtā ir apmēram 260 sugas.
Pirmie plēsēji radās Ziemeļamerikā. Tie bija mazie, kokos dzīvojošie miacīdi, kas dzīvoja pirms 60 miljoniem gadu. Pirms 40 miljoniem gadu tie sadalījās divās apakškārtās: suņveidīgajos (Caniformia) un kaķveidīgajos (Feliformia). Mūsdienās plēsēji ir izplatīti gan uz sauszemes visos kontinentos, gan okeānos un jūrās.
Izskats un īpašības
Šīs kārtas pārstāvji būtiski atšķiras pēc ārējā izskata, fiziskā spēka un dzīvesveida. Vismazākais plēsējs ir zebiekste (Mustela nivalis), kuras ķermeņa garums var būt tikai 11 cm un svars 25 g, bet lielākais sauszemes plēsējs ir polārlācis (Ursus maritimus), kura ķermenis var sasniegt līdz 3,4 m, bet masa 1000 kg. Jūrā dzīvojošs lielākais plēsējs ir dienvidu jūraszilonis (Mirounga leonina), kura masa var sasniegt 5000 kg, bet ķermeņa garums 6,9 metrus. Dzimumu dimorfisms parasti ir vāji izteikts, kaut arī dažām sugām, īpaši airkājiem, tēviņi ir lielāki par mātītēm. Dažām sugām ir labi pamanāmas atšķirības, piemēram, lauvu tēviņiem ir krēpes, bet mātītēm to nav.
Plēsējiem atšķirībā no citiem zīdītājiem ir asi zobi, labi attīstīti ilkņi un dzerokļi. Ceturtais augšējais priekšdzeroklis un pirmais apakšējais aizmugurējais dzeroklis kalpo gaļas plēšanai. Tiem ir asi nagi, laba redze, oža un dzirde. Tam ir labi attīstītas visas maņas, lai atrastu un noķertu citus dzīvniekus. Tie labi skrien, dažas sugas spēj skriet ilgi un garas distances, bet lielākā daļa ir lieliski sprinteri. Pat lāči un jenoti, kas ārēji izskatās nedaudz lempīgi, spēj īsā distancē attīstīt ievērojamu ātrumu. Visātrākais sauszemes dzīvnieks pasaulē ir kaķu dzimtas plēsējs — gepards (Acinonyx jubatus), kas īsā distancē var sasniegt 110 km/st. Plēsējiem, salīdzinot ar zālēdājiem, ir vienkārša gremošanas sistēma, kas pamatā piemērota gaļas ēšanai. Aklā zarna ir ļoti īsa un vienkārša vai tās nav vispār.
Barība
Dažas plēsēju dzimtas ir izteikti gaļēdāji un pārtiek tikai no dzīvnieku izcelsmes barības. Tādi ir kaķi, airkāji un sermuļi. Dažas sugas, kā jenoti un lāči ir visēdāji, bet lielā panda pamatā ir veģetāriete, lai gan pie iespējas barojas arī ar olām, zivīm un kukaiņiem. Daudzas sugas ir sociālas un medījot sadarbojas, tādējādi plēsēji spēj nomedīt upurus, kas ir daudz lielāki par tiem. Tomēr daudzas sugas ir vientuļnieces un medī pa vienam. Vieni no neatlaidīgākajiem medniekiem ir koijoti, kas var izsekot nolūkotu upuri ilgāk kā 8 stundas.
Vairošanās
Plēsējiem ir raksturīgs viens mazuļu metiens gadā, bet dažām sugām tie ir vairāki. Lieliem dzīvniekiem kā lāčiem mazuļi dzimst reizi 2—3 gados. Grūsnības periods atkarībā no sugas ilgst 50—115 dienas. Dažām sugām kā lāčiem un sermuļiem embrija attīstība tiek aizkavēta un grūsnība ir daudz garāka nekā patiesā embrija attīstība. Šāda pagarinātā grūsnība var ilgt 6—9 mēnešus. Mazuļu skaits parasti ir neliels, kas var būt 1—13. Mazuļi piedzimst nevarīgi, akli un nedzirdīgi. Lielākajai daļai sugu māte vai nu rūpējas viena pati vai pārī tā ir galvenā, kas rūpējas par mazuļiem.
Sistemātika
Plēsēju kārta (Carnivora)
(†) — izmirusi organismu grupa.
Salu tilts
Salu tilts ir garākais tilts pār Daugavu Rīgā, kas būvēts kā Maskavas tilts no 1968. līdz 1976. gadam. Salu tilta satiksmes pārvadu kompleksā ietilpst 21 būve: 2 lielie tilti, 9 estakādes, 5 ceļu pārvadi, 3 tuneļi un 2 tilti pāri attekām. Kompleksa kopējais garums ir 3,5 km. Tilts šķērso Kojusalas grāvi, Zvirgzdusalu, Daugavu, Zaķusalu, Mazo Daugavu, Lucavsalu un Bieķengrāvi. Tilts savieno Lāčplēša un Krasta ielu ar Kārļa Ulmaņa gatvi un Mūkusalas ielu.
Tilta raksturojums
Tā balstu pamati novietoti uz urbjpāļiem, kuru diametrs ir 1,5 metri un kuri iegremdēti 30 metru dziļumā. Balsti izgatavoti no monolīta betona ar granīta apdari. Tilta uzbērumos un pieejās uzskalots aptuveni 2,8 miljoni m3 grunts. Brauktuves platums pāri lielajiem tiltiem ir 24 metri, braukšanas virzieni atdalīti ar 0,7 metru platu joslu. Gājējiem paredzētas īpašas ietves līmenī zem brauktuves.
Atjaunošana
Salu tilta atjaunošanas projekta pirmās kārtas ietvaros no 2014. gada vidus līdz 2015. gada beigām tika veikta tilta pār Daugavu un tilta pār Mazo Daugavu atjaunošana, kā arī tilta pār Bieķengrāvi pārbūve.
Projekta otrās kārtas ietvaros no 2017. līdz 2019. gadam plānots atjaunot satiksmes pārvadu pār Krasta ielu, satiksmes pārvadu Lucavsalā, kā arī Zaķusalas estakādes, tiltu pār Bieķengrāvi augštecē, estakādi pār Bieķengrāvi un Salu tilta kompleksa pievedceļus, tai skaitā Mūkusalas apli. Tāpat atjaunos satiksmes pārvadu pār Mazo Krasta ielu, tai skaitā tuneli Maskavas ielā, Zaķusalas krastmalas ceļa un ietves segumu, uzbrauktuvi no Mūkusalas apļa Pārdaugavas virzienā līdz Kārļa Umaņa gatvei un Bauskas ielai, kā arī uzstādīs gājēju luksoforus pārejās abās gājēju tuneļa pusēs. Turklāt tiks izbūvēta papildu josla nobrauktuvē no Salu tilta ar pieslēgumu Mūkusalas ielai un pārbūvētas vai atjaunotas esošās joslas.
FAO
FAO var nozīmēt:
Volframs
Volframs ir ķīmiskais elements ar simbolu W un atomskaitli 74. Volframs ir viens no cietākajiem un grūti kūstošākajiem metāliem. Dabā volframs ir sastopams oksīdu rūdās. Volframu lieto kvēlspuldžu kvēldiegiem, sakausējumiem un dažādām sildierīcēm, jo, tam pievadot elektrisko strāvu, tas sakarst. Volframa karbīdi W2C, WC ir ļoti cietas vielas. Savienojumos volframam var būt oksidēšanas pakāpes no -2 (ļoti reti) līdz +6 (visbiežāk).
Karēlijas Republika
Karēlijas Republika (ru; krl; olo; fi; vep) ir viena no Krievijas Federācijas republikām. Atrodas valsts ziemeļrietumos, robežojas ar Ļeņingradas apgabalu dienvidrietumos un dienvidos, Vologdas apgabalu dienvidos un dienvidaustrumos, Arhangeļskas apgabalu dienvidaustrumos un austrumos, Balto jūru austrumos, Murmanskas apgabalu ziemeļos, kā arī ar Somiju rietumos.
Volframs
Vēsture
Volframu 1781. gadā atklāja zviedru ķīmiķis Kārlis Vilhelms Šēle. 1783. gada beigās brāļi Huans Hosē (Juan José) un Fausto Elujari (Fausto Elhuyar) no Spānijas pirmo reizi ieguva volframu tīrā veidā.
Karēlijas Republika
Vēsture
Karēlijas Repblika aizņem lielāko daļu no vēsturiskās Karēlijas teritorijas. Mūsdienās daļa no Karēlijas atrodas Ļeņingradas apgabalā (Karēlijas šaurums), bet daļa — Somijas teritorijā.
Volframs
Atrašanās dabā
Dabā volframs tīrā veidā nav atrodams. Tas ir sastopams oksīdu rūdās. Visizplatītākie minerāli, kas satur volframu ir volframīts ((Fe,Mn)WO4) un šēlīts (CaWO4). Vairāk nekā 80% no kopējā volframa daudzuma iegūst Ķīnā (2009. gadā Ķīnā ieguva 51 000 tonnas).
Karēlijas Republika
Vēsture
Līdz 13. gadsimtam Karēlija bijusi Novgorodas republikas ietekmē. No 13. gadsimta to pamazām ieņēma Zviedrija, līdz daļu no tās zaudēja Krievijai 1721. gada Nīštates miera līguma rezultātā, bet 1743. gadā visa Karēlija nokļuva Krievijas Impērijas sastāvā. Pēc Krievijas Impērijas sabrukuma 1917. gadā Karēlijas Republikas austrumu daļa iekļāvās Somijā, bet rietumu daļā 1920. gadā nodibinājās Karēlijas Darba komūna, kas 1923. gadā tika pārveidota par Karēlijas APSR KPFSR sastāvā.