cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Airēšana 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — stūrmaņa četrinieki vīriešiem
Pirmajā fināla braucienā zelta medaļu ieguva Francijas komanda Cercle de l'Aviron Roubaix, kurā bija Anrī Azbruks, Anrī Bukērs, Emīls Delšambrs, Žans Ko un Šarlo (stūrmanis). Sudraba medaļu šajā finālā ieguva Francijas komanda Club Nautique de Lyon, kuru veidoja Žoržs Limps, Šarls Perēns, Daniels Subērāns, Emīls Vegelēns un kāds nezināms dalībnieks (stūrmanis). Savukārt bronzas medaļu pirmajā finālā izcīnīja Vācijas komanda Favorite Hammonia, kuru veidoja Vilhelms Karstenss, Jūliuss Kerners, Ādolfs Mellers, Hugo Rīsters, Makss Amermanis un Gustavs Motss.
Otrajā fināla braucienā zelta medaļu ieguva Vācijas komanda Der Hamburger und Germania Ruder Club, kuru veidoja Gustavs Goslers, Oskars Goslers, Valters Kacenšteins, Valdemārs Tītgenss un Kārlis Goslers (stūrmanis). Sudraba medaļu ieguva Nīderlandes komanda Minerva Amsterdam, kuru veidoja Konrāds Hībendāls, Gērts Lotsijs, Pauls Lotsijs, Johanness Tervogts un Hermanuss Brokmans (stūrmanis). Bronzas medaļu šajā finālā izcīnīja Vācijas komanda Ludwigshafener Ruderverein, kuru veidoja Ernsts Felle, Oto Fikkeizens, Kārlis Lēle, Hermanis Vilkers un Francis Krēverats (stūrmanis).
Sacensību formāts
Šajā disciplīnā piedalījās piecu sportistu komanda, četri airētāji un viens stūrmanis. Katram no airētājiem bija pa vienam airim. Sacensības sastāvēja no divām kārtām: kvalifikācijas (3 braucieni) un fināls (2 fināli). Sākotnēji bija paredzēts, ka fināla braucienam kvalificējies no katra brauciena divas labākās komandas, taču pēc kvalifikācijas kārtu aizvadīšanas pastāvēja strīdi, kurai komandai jākvalificējas fināliem. Līdz ar to otrajā fināla braucienā startēja katras kvalifikācijas kārtas ātrākā, labākā komanda, savukārt pirmajā fināla braucienā startēja nākamās trīs labākās komandas pēc laika rezultāta. Sacensību distances garums bija 1750 metri.
Rezultāti
— Kvalifikācija pirmajam finālam; — Kvalifikācija otrajam finālam.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Stūrmaņa četrinieku disciplīnā startēja 51 sportists (10 komandas) no 4 valstīm. Visas valstis šajā disciplīnā bija pārstāvētas pirmo reizi.
Ņevjanska
Ņevjanska (ru) ir apgabala pakļautības pilsēta Krievijas Federācijas Sverdlovskas apgabalā. Ņevjanskas rajona un municipālā apvidus administratīvais centrs. Izvietojusies Urālu austrumu nogāzē Ņeivas upes krastos 90 km no apgabala centra Jekaterinburgas un 1850 km no Maskavas. Ņevjanskā atrodas viens no zināmākajiem Urālu arhitektūras pieminekļiem — Ņevjanskas slīpais tornis. Tradicionāls amatniecības centrs.
Limbs (instruments)
Limbs (no latīņu limbus — 'apmale') ir vienādās daļās (visbiežāk grādos) iedalīts disks vai gredzens, ar kuru mēra leņķi. Limbi tiek izvietoti kompasos, darbagaldos un citur. Rādījumi tiek nolasīti tieši vai izmantojot noniju.
Ņevjanska
Vēsture
Pilsētā darbojas vairāki mašīnbūves, būvmateriālu un pārtikas uzņēmumi. Divi muzeji.
Bālganais grīslis
Bālganais grīslis ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eiropas ziemeļu un kalnu apvidos, kā arī vietumis Āzijā un Ziemeļamerikas austrumu daļā.
Latvijā suga ir bieži sastopama purvainās un aizaugošās pļavās, mežmalās un krūmājos.
Apraksts
Bālganais grīslis ir daudzgadīgs, 20-60 cm garš lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupai, jo tā sievišķajiem ziediem ir 3 drīksnas un augļa pūslītim ir ļoti īss knābītis.
Augs ir dzeltenīgi zaļš un tas veido blīvu, nelielu ceru. Auga stublājs ir stāvs, trīsšķautņains, aplapots. Lapas ir dzeltenzaļas, šauras, 0,2-0,4 cm platas un garākas nekā stublājs. Lapu mala ir apmatota. Apakšējo lapu makstis ir gaišbrūnas un šķeldrainas. Ziedkopas galotnē ir viena vīrišķo ziedu vārpiņa, un zem tās ir 2-3 diezgan tuvu novietotas sievišķo ziedu vārpiņas. Apakšējās vārpiņas seglapa ir ziedkopas garumā vai īsāka. Vārpiņas ir cilindriskas, 1,5-4 cm garas un 0,4-0,7 cm platas, ar kātiņu, stāvas vai apakšējās nokarenas. Augļa pūslītis ir dzeltenzaļš, gluds, olveidīgs, ar redzamu dzīslojumu, knābītis tikko samanāms vai knābīša nav. Augļa pūslīša segplēksne ir bāldzeltena, akotveidīgi nosmailota, īsāka nekā pūslītis. Zied maija beigās, jūnijā.
Eņģeļu pilsēta
Filmā eņģelis Sets iemīlas mirstīgā ārstē Megijā, tāpēc Sets vēlas, kaut viņš varētu būt kopā ar Megiju kā cilvēks. Setam par cilvēku palīdz kļūt Neitaniels, kurš jau veicis pāreju no nemirstības.
IPsec
Skaitļošanā interneta protokola drošība (IPsec) ir drošs tīkla protokolu komplekts, kas autentificē un šifrē datu paketes, kas nosūtītas, izmantojot interneta protokola tīklu. To izmanto virtuālajos privātajos tīklos (VPN).
Sākotnējais IPv4 komplekts tika izstrādāts ar dažiem drošības noteikumiem. Kā IPv4 uzlabošanas sastāvdaļa IPsec ir 3. līmeņa OSI modelis vai interneta slāņa no gala līdz galam drošības shēma, bet dažas citas plaši izplatītas interneta drošības sistēmas darbojas virs 3. līmeņa, piemēram, transporta slāņa drošība (TLS) un Secure Shell (SSH), kas abi darbojas lietojumprogrammas slānī. IPsec var automātiski nodrošināt lietojumprogrammas IP slānī.
Drošības arhitektūra
IPsec ir atvērts standarts kā daļa no IPv4 komplekta. Lai veiktu dažādas funkcijas, IPsec izmanto šādus protokolus:
Autentifcation Headers (AH)
AH ir daļēji iegūta no iepriekšējiem IETF standartiem, kas darbojas, lai autentificētu vienkāršo tīkla pārvaldības protokolu (SNMP) 2. versiju. AH nodrošina savienojumu bez integritātes, izmantojot hash funkciju un slepenu kopīgu atslēgu AH algoritmā. AH arī garantē datu izcelsmi, autentificējot IP paketes. Pēc izvēles secības numurs var aizsargāt IPsec pakešu saturu pret atkārtotiem uzbrukumiem, izmantojot slīdlogu paņēmienu un izmetot vecās paketes.
Encapsulating Security Payloads (ESP)
IP ESP tika pētīta Jūras pētniecības laboratorijā, sākot no 1992. gada kā daļa no DARPA atbalstītā pētniecības projekta, un to atklāti publicēja IETF SIPP darba grupa, kas tika izstrādāta 1993. gada decembrī kā drošības paplašinājums SIPP. Šī ESP sākotnēji tika iegūta no ASV Aizsardzības departamenta SP3D protokola, nevis atvasināta no ISO tīkla slāņa drošības protokola (NLSP). SPSD protokola specifikāciju NIST publicēja 1980. gadu beigās, bet to izstrādāja ASV Aizsardzības ministrijas Drošā datu tīkla sistēmas projekts. ESP konfigurācijas, bet šifrēšanas izmantošana bez autentifikācijas ir stingri noraidīta, jo tā ir nedrošs IPsec protokola komplekta dalībnieks. Tā nodrošina izcelsmes autentiskumu, izmantojot avota autentifikāciju, datu integritāti caur hash funkcijām un konfidencialitāti, izmantojot šifrēšanas aizsardzību IP paketēm. ESP atbalsta arī tikai-šifrēšanas un tikai-autentifikācijas konfigurācijas, bet šifrēšanas izmantošana bez autentifikācijas tiek stingri noraidīta.
Security Associations (SA)
IPsec protokolos tiek izmantota drošības asociācija, kurā komunicējošās puses izveido kopīgus drošības atribūtus, piemēram, algoritmus un atslēgas. Tā kā IPsec ir noteikts, vai tiek izmantots AH vai ESP, IPsec piedāvā vairākas iespējas. Pirms datu apmaiņas abi hosti vienojas par to, kuru algoritmu izmanto IP paketes šifrēšanai, piemēram, DES vai IDEA, un kura hash funkcija tiek izmantota, lai nodrošinātu datu integritāti, piemēram, MD5 vai SHA. Šie parametri ir saskaņoti konkrētajai sesijai, un jāvienojas par tās mūža ilgumu un sesijas atslēgu.
Sāres grīslis
Sāres grīslis ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eirāzijā ar nodalītu Eiropas un Āzijas areālu.
Suga ir bieži sastopama visā Latvijā teritorijā, dažāda lieluma grupas mitrās vietās pļavās, purvos un ūdenstilpju piekrastē.
Apraksts
Sāres grīslis ir daudzgadīgs, 10-50 cm garš grīšļu dzimtas lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupas sugai, jo tā sievišķajiem ziediem ir 3 drīksnas un augļa pūslītim ir īss knābītis.
Aleksandrs Predke
Biogrāfija
Šahu sācis spēlēt septiņu gadu vecumā. Toljati šaha skolas "Shahmaty" audzēknis. 2010. gadā uzvarējis Krievijas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā. 2014. gadā bijis 3. vietā Krievijas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 2017. gadā Samarā bijis otrais Ļeva Polugajevska memoriālā. 2018. gada augustā izcīnījis 3. vietu "RTU Open" "A" turnīrā. 2019. gada augustā Iževskā dalījis 5.-8. vietu Krievijas vīriešu šaha čempionāta superfinālā. 2021. gada oktobrī Ufā dalījis 5.-9. vietu Krievijas šaha čempionāta superfinālā.
Sāres grīslis
Apraksts
Augs veido ļoti skraju, irdenu ceru. Stublājs ir stāvs, stīvs un rievains. Lapas ir zilganzaļas, 0,2-0,4 cm platas un īsākas nekā stublājs. Stublāja galotnē ir viena vīrišķo ziedu vārpiņa. Zem tās diezgan attālu ir 2-3 cilindriskas, skrajas, 1,5-3 cm garas un stāvas sievišķo ziedu vārpiņas ar taisnu kātiņu. Apakšējās vārpiņas seglapa ziedēšanas laikā ir mazliet garāka nekā vārpiņa, maksts gara un šaura. Augļa pūslītis ir zaļganbrūns, kails, pēkšņi sašaurināts īsā, mazliet liektā knābītī. Segplēksne ir brūna, gari nosmailota un ar gaišu apmali, īsāka nekā pūslītis. Zied maijā, jūnijā.
Aleksandrs Predke
Biogrāfija
2021. gada novembrī Rīgā izcīnījis 7. vietu 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2016. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Oto fon Šepings
Oto fon Šepings (de, ru, dzimis, miris ) bija Kurzemē dzimis vācbaltiešu izcelsmes Krievijas impērijas ģenerālmajors, piedalījies 1812. gada karā.
Oto fon Šepings bija Kurzemes politiķa, Bornsmindes muižas īpašnieka Dītriha Ernsta fon Šepinga un krievu diplomāta Oto Magnusa fon Štakelberga meitas Elizabetes jaunākais dēls. Iesākumā strādājis Krievijas ārlietu dienestā, kopš 1812. gada — dienests Krievijas armijā. 1812. gada kara laikā piedalījies kaujās pie Vitebskas, Smoļenskas, Borodinas kaujā, Krievijas armija sastāvā iegāja Berlīnē 1913. gadā. 1915. gadā tika iecelts par cara Aleksandra I flīģeļadjutantu. No 1819. gada — Gvardes Korpusa štāba priekšnieka palīgs. 1824. gadā atvaļinājies no kara dienesta. Pēdējos 20 dzīves gadus galvenokārt uzturējās Parīzē. Oto fon Šepinga dēls no laulības ar Mariju Čertkovu bija etnogrāfs un mitologs Dmitrijs Šepings (1823—1895).
Kad Harijs satika Salliju
"Kad Harijs satika Salliju" (en) ir 1989. gada ASV romantiska kinokomēdija, kuras režisors un viens no producentiem ir Robs Rainers. Galvenās lomas filmā atveido Mega Raiena, Billijs Kristels, Kerija Fišere un Bruno Kirbijs. Filmas pirmizrāde notika.
Filma seko līdzi Harijam un Sallijai un abu attiecībām divpadsmit gadu garumā. Harijs un Sallija pirmo reizi satikās kopīgā braucienā, bet turpmāko gadu laikā abi vairākas reizes nejauši satiekas Ņujorkā.
Davids Sasoli
Davids Marija Sasoli (it, dzimis, miris ) bija itāļu politiķis un žurnālists, kurš no līdz savai nāvei  bija 16. Eiropas Parlamenta prezidents.
Dzīvesgājums
Sasoli dzimis Florencē. Viņš savu dzīves pirmo daļu bija žurnālists. Savā žurnālista karjerā Sasoli ziņoja par vairākiem vēsturiskiem 20. gadsimta notikumiem, kā piemēram, Berlīnes mūra krišanu. 2009. gadā Sasoli pameta žurnālista karjeru, lai kandidētu Eiropas Parlamentam. Viņš kandidēja no Itālijas Demokrātiskā partijas saraksta. Vēlēšanās viņš bija kandidāts ar visvairāk balsīm savā vēlēšanu apriņķī.
Sasoli tika ievēlēts Eiropas Parlamenta prezidenta amatā. Stājoties amatā, viņš mudināja Eiropas iedzīvotājus pretoties galējā nacionālisma "vīrusam" un aicināja reformēt ES noteikumus attiecībā uz migrāciju un politisko patvērumu.
Sasoli nomira pēc nopietnām veselības komplikācijām, ko izraisīja imūnsistēmas darbības traucējumi.
Egvekinota
Egvekinota (ru) vai Ervikinnota (ckt — ‘asā cietā zeme’) ir pilsētciemats Krievijas ziemeļaustrumos, Čukotkas autonomā apvidus Iuļtinas rajona administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Izvietojies Beringa jūras Kresta līča krastā. Pilsētciemata sastāvā kopš 1995. gada ir līdz tam patstāvīgais Ozjornijas enerģētiķu ciemats 13 km uz ziemeļiem.
Deivids
Deivids var būt:
Egvekinota
Vēsture
Egvekinotas osta un ciemats pie tās uzbūvēta, lai nodrošinātu transportu 1937. gadā atklātajām bagātīgajām Iuļtinas polimetālu (alva, volframs, molibdens) atradnēm. Projekta īstenošanai Daļstroj organizācijā tika izveidota atsevišķa nodaļa Čukotstroj. Būvniecība uzsākās 1946. gada 16. jūlijā, kad Egvekinotas līcī piestāja tvaikonis Sovetskaja Latvija ar pirmo 1500 ieslodzīto partiju. No 1946. līdz 1957. gadam ostas, ciemata, Iuļtinas raktuvju un autoceļa būvniecībā bija nodarbināti ap 40 000 ieslodzīto. 1951. gadā tika pabeigts 200 km garais Egvekinotas—Iuļtinas autoceļš, bet 1952. gadā ekspluatācijā nodota Egvekinotas osta. No 1953. gada jaunizveidotā Iviltinas rajona centrs, bet 1954. gadā Egvekinotai piešķirts pilsētciemata statuss.
1995. gadā darbu pārtrauca Iuļtinas kalnrūpniecības kombināts, līdz ar to strauji samazinājās kravu apjoms ostā. Ciemata iedzīvotāju skaits samazinājās no 5478 1989. gadā līdz 2413 2002. gadā. Pēdējos gados iedzīvotāju skaits stabilizējies ap 3100 cilvēku (62 % no rajona iedzīvotājiem), galvenokārt krievi, bet ap 10 % čukči un juiti.
Infrastruktūra
Pilsētciematā ir Polārais tehnikums, vidusskola, internātskola, bērnudārzs, kultūras centrs, mākslas skola, sporta komplekss, medicīnas centrs, bibliotēka, pasts, vairāki veikali, muzejs, komunālie uzņēmumi. Dienvidos no ciemata atrodas Egvekinotas osta, tās kravu apgrozījums ap 100 000 tonnu (2018). 4 km uz ziemeļiem atrodas Zaļivkrestas lidosta, kas nodrošina regulāru satiksmi ar Anadiru, Misšmitu, Koņerginu un Ueļkaļu.
Fatmirs Sejdiju
Fatmirs Sejdiju (sq, sr, dzimis ) ir Kosovas politiķis, no 2006. līdz 2010. gadam bija Kosovas prezidents. Viņš ir pirmais neatkarīgās Kosovas prezidents (Kosovas starptautiskā atzīšana sākās 2008. gadā), pirms tam bija Kosovas Republikas, kas atradās Serbijas sastāvā, prezidents. Viņš bija politiskās partijas Kosovas Demokrātiskā līga līderis.
Ričards Beraņķis
Ričards Beraņķis (lt; dzimis ) ir profesionāls lietuviešu tenisists. Profesionāļa karjeru uzsāka 2007. gadā.
R. Beraņķis ir pirmais un vienīgais Lietuvas tenisists, kurš iekļuvis ATP top 100.
Blagoveščenska
Blagoveščenska var būt:
Jaunannas mežmuižas medību pils
Jaunannas mežmuižas medību pils ir Latvijas arhitektūras piemineklis, kas atrodas Alūksnes novada Jaunannas pagasta Mežtekās, Pededzes upes kreisajā krastā.
Medību pils celta pēc 1904. gada, kad apkārtni savā īpašumā ieguva Aksels fon Delvigs (1851—1916). Masīvā celtne būvēta no rupji tēstiem laukakmeņiem. Pēc Delviga nāves pili mantoja meitas Edītes vīrs Arturs fon Vāls. Agrārās reformas laikā pils tika nacionalizēta. 20. gadsimta trīsdesmito gadu vidū pilī saimniekoja Meža departaments, tornis tika izmantots ugunsnovērošanai, bet daļā ēkas tika ierīkoti dzīvokļi. Savukārt no 1991. gada pils īpašnieks ir Valsts mežu dienests.
Ģeravica
Ģeravica (sq) ir otra augstākā, aiz Jezercas, Dināru kalnienes Ziemeļalbānijas Alpu virsotne un otra augstākā (pēc citām ziņām augstākā) Kosovas virsotne.
Ziemeļalbānijas Alpi
Ziemeļalbānijas Alpi jeb Prokletije (sq, sr, "Nolādētie kalni") ir 60 kilometrus gara kalnu grēda reģionā, kur satiekas Albānijas, Melnkalnes un Kosovas robežas.
Tā ir Dināru kalnienes augstākā, vistālāk uz dienvidiem esošā daļa. Ziemeļalbānijas Alpu 2694 metrus augstā Jezercas virsotne piektais augstākais kalns Albānijā, 2534 metrus augstā Zla Kolata ir Melnkalnes augstākā virsotne, bet 2656 metrus augstā Ģeravica ir otrs augstākais kalns Kosovā.
Kapošvāra
Kapošvāra (hu, ) ir pilsēta Ungārijas dienvidrietumos, Vidusdonavas zemienē, Kapošas upes krastā. Kapošvāra ir Šomoģas meģes administratīvais centrs. 2018. gadā pilsētā dzīvoja 61,9 tūkstoši iedzīvotāju.
Rakstiskajos avotos apdzīvotās vietas nosaukums Kapoša (la) pirmo reizi minēts 1009. gadā. No 1555. līdz 1686. gadam Kapošvāra bija Osmaņu impērijas pakļautībā. 1749. gadā Kapošvāra kļuva par Somoģas meģes administratīvo centru. 19. gadsimta otrajā pusē cauri Kapošvārai izbūvēja dzelzceļa līniju, kas savieno Budapeštu ar Zagrebu. 1942. gadā tā ieguva pašvaldības statusu. 1950. un 1973. gadā Kapošvāras pilsētas platība tika paplašināta, pievienojot apkārtējās teritorijas. Kopš 1993. gada ir Kapošvāras bīskapijas centrs.
Šarplanina
Šarplanina (sq, mk) ir kalnu grēda Kosovas dienvidos un Ziemeļmaķedonijas ziemeļaustrumos. Neliela kalnu daļa atrodas Albānijā.
Kalnu grēdas augstākā virsotne 2748 metrus augstā Tito smaile ir nosaukta Josipa Broza Tito vārdā.
Gan kalnu Kosovas, gan Ziemeļmaķedonijas daļā ierīkoti nacionālie parki. Kalnu grēda lielākoties ir bez kokiem un 30 kalnu virsotnes ir augstākas par 2500 metriem. Šarplaninas kalni attēloti Ziemeļmaķedonijas galvaspilsētas Skopjes ģerbonī.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Rīgas Zemgales priekšpilsētā
Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Rīgas Zemgales priekšpilsētā.
Tailers Perijs
Tailers Perijs (en, dzimis ) ir amerikāņu aktieris, režisors, producents un scenārists.
90. gados un 2000. gadu sākumā producējis un sarakstījis vairākas lugas. Veiksmīgs bija viņa veidotas seriāls Tyler Perry's House of Payne, kas tika pārraidīts astoņas sezonas no 2006. līdz 2012. gadam.
Piedalījies tādās filmās kā "Zvaigžņu ceļš" (2009), "Alekss Kross" (Alex Cross, 2012), "Neatrodamā" (2014), "Bruņurupuči nindzjas 2" (2016), "Vara" (2018), Those Who Wish Me Dead (2021) un "Neskaties augšup" (2021). Ierunājis arī tēlus animācijas filmās "Zvaigzne" (2017) un "Ķepu patruļa: Filma" (2021).
Perijs tika iekļauts žurnāla Time 2020. gada 100 ietekmīgāko cilvēku sarakstā. 2020. gadā saņēmis Džīna Heršolta humanitāro balvu.
Bēoranža
Bēoranža (fr) ir bijusī Francijas pētniecības stacija Subantarktikā. Izveidota 1882. gadā 1. Starptautiskā polārā gada pētniecības programmas ietvaros. Izvietojusies Ugunszemes arhipelāga Ostes salas austrumu piekrastē Oranžas līča krastā.
Vēsture
Ekspedīcija tika rīkota ar trīsmastu barku La Romanche kapteiņa Luī-Ferdināna Martiāla (Louis-Ferdinand Martial) vadībā, kas devās ceļā no Šerbūras 1882. gada 17. jūlijā. Ekspedīcijai bija paredzēts izpētīt tolaik mazzināmo Ugunszemes dienvidu daļu. 6. septembrī ekspedīcija sasniedza Ostes salas Oranžas līci, kas tika izvēlēts dēļ ērtas enkurvietas.
Ekspedīcijas pētījumu programmā bija ne tikai Starptautiskā polārā gada ietvaros paredzētie meteoroloģiskie, astronomiskie un magnētisma novērojumi, bet arī papildus pētījumi botānikā, zooloģijā, antropoloģijā un etnogrāfijā. Stacijas apkalpe palika salā, bet kuģis turpināja ceļu gar salas krastiem, veicot kartogrāfiskos un hidrogrāfiskos mērījumus. Līdz 1883. gada augustam kuģis veica vairākus braucienus starp Puntaarenasu un arhipelāga dienvidiem, kā arī apmeklēja Folklenda salas.
Stacijas vadītājs bija Kurseijs-Senīls (J. L. Courcelle-Seneuil), komandā botāniķi Emīls Bešerejs (Émile Bescherelle), Adriens Franšē (Adrien Franchet), Pols Arjo (Paul Hariot) un Pols Ptī (Paul Petit), ārsta Pols Danjels Hjads (Paul Daniel Hyades) un ornitologs Emīls Ustalē.
Papildus stacija tika ierīkota saleziešu misijā tagadējās Ušvajas vietā.
Bavli
Bavli (ru, tt) ir pilsēta Tatarstānā Krievijas Federācijā. Bavlu rajona administratīvais centrs. Atrodas Bavli upes krastā. 2019. gadā pilsētā dzīvoja 22,1 tūkstoši iedzīvotāju. Cauri pilsētai iet autoceļš Kazaņa—Orenburga. Apdzīvotā vieta dibināta 1755. gadā, no 1950. gada bija pilsētciemats, bet kopš 1997. gada ir pilsēta. 1985. gadā Bavli izveidots memoriāls bojā gājušajiem Lielā Tēvijas kara kareivjiem. Pilsētā atrodas Vēstures muzejs, Korāna muzejs.
Urugvajas karognesēji olimpiskajās spēlēs
Urugvaja vasaras olimpiskajās spēlēs piedalās kopš 1924. gada un ziemas olimpiskajās spēlēs kopš 1998. gada.
Džefrijs Raits
Džefrijs Raits (en, dzimis ) ir amerikāņu aktieris.
Par lugu Angels in America un tā HBO kanāla adaptāciju ieguvis Tony balvu, Zelta globusa balvu un Emmy balvu.
Piedalījies tādās filmās kā Basquiat (1996), Džeimsa Bonda filmās "Kazino Royale" (2006), "Mierinājuma kvants" (2008) un "Nav laiks mirt" (2021), "Ārkārtīgi skaļi un neticami tuvu" (2011), "Marta īdas" (2011), "Pirmkods" (2011), "Izdzīvo tikai mīlētāji" (2013), "Bada spēles: Spēle ar uguni" (2013), "Bada spēles: Zobgaļsīlis. 1. daļa" (2014), "Francijas Vēstnesis" (2021) un "Asteroīdu pilsēta" (2023). Piedalījies arī HBO seriālos "Pagrīdes impērija" (2013–2014) un "Mežonīgo rietumu pasaule" (Westworld, 2016–pašlaik).
Bruno Bērziņš
Bruno Bērziņš (1909—1985) bija latviešu biologs, ornitologs, entomologs.
Biogrāfija
Bruno Bērziņš dzimis zvejnieku ģimenē Jūrmalas Majoros 1909. gada 18. jūlijā. Pirmā pasaules kara laikā viņš kopā ar ģimeni tika evakuēts uz Ņižņijnovgorodas pilsētu Krievijā. Pēc kara ģimene atgriezās Latvijā. 1927. gada pavasarī Bruno Bērziņš pabeidza Dubultu vidusskolu un nākamā gada rudenī iestājās Latvijas Universitātes (LU) Matemātikas un dabaszinātņu fakultātes Dabaszinātņu nodaļā, specializējoties sistemātiskajā zooloģijā un hidrobioloģijā. Dažādu apstākļu dēļ mācības uz laiku nācās pārtraukt, un tikai 1941. gada rudenī B. Bērziņš ieguva bakalaura grādu.
1928. gadā Bruno Bērziņš kļuva par Latvijas Ornitoloģijas centrāles (LOC) līdzstrādnieku. Kā jau daudzi iesācēji, sākumā viņš brīvprātīgi palīdzēja kārtot centrāles dokumentāciju, pats iesaistījās putnu gredzenošanā un sūtīja centrālei savus novērojumus par putnu pavasara un rudens migrācijas gaitu, kurus pierakstīja jau kopš 1925. gada.
No 1930. līdz 1943. gadam Bruno Bērziņš ir publicējis 67 rakstus par Latvijas dabu, t.sk. 28 par putniem. Parasti tās bija nelielas piezīmes par kādu interesantu notikumu, par Rīgas Jūrmalas vai tās apkārtnes putniem, un lielākā daļa no tiem publicēta viņa lolojumā – populāri zinātniskajā žurnālā "Daba un zinātne". Vairāk viņam patika vērot un aprakstīt dabas procesus, kas ir saistīti ar ūdensdzīvniekiem. Viņš publicēja savas piezīmes par zivīm, planktonu, vēžiem, kukaiņiem, par dzintara iegūšanu, par sūnekļiem u.tml. Savas dabas ekskursijas B. Bērziņš rīkoja nelielā teritorijā, kas lielākoties aprobežojās ar Rīgas Jūrmalu, tās jūras piekrasti un Lielupes lejteci, kā arī tuvāko apkārtni. Viņš arī fotografēja dažādus dabas objektus.
Studējot LU, B. Bērziņš strādāja dažādos ar dabas pētījumiem nesaistītos darbos, bet 1937. gada pavasarī sāka strādāt Latvijas Lauksaimniecības kamerā (LLK) par zivkopības un zvejniecības instruktoru, ar uzdevumu izveidot tajā Zivkopības laboratoriju, bet Sīvera ezerā – parauga ezersaimniecību. Pēc LLK likvidācijas pārcelts uz Zemkopības komisariātu, kur nostrādāja līdz 1940. gada 31. decembrim. Paralēli šim darbam laika posmā no 1937. gada oktobra līdz 1944. gada rudenim viņš ieņēma subasistenta amatu (kopš 1942.g. janvāra – jaunākā asistenta amatu) LU Hidrobioloģijas stacijā, kur viņa darba pienākumos no 1938. līdz 1940. gadam ietilpa ezeru pētīšanas darbi Latgalē.
Kara gadi (1939-1944)
1939. gada rudenī Latviju bija spiesti pamest 60 000 baltvācu izcelsmes iedzīvotāju, tai skaitā daudzi putnu pētnieki. LOC dibinātājs un vadītājs Nikolajs fon Tranzē Latviju atstāja 1939. gada 5. decembrī. Par jauno LOC vadītāju 1940. gada sākumā tika izvēlēts labākais putnu gredzenotājs un tajā laikā Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas (LLA) Mežsaimniecības fakultātes Mežkopības katedras lektors Dr. Kārlis Vilks. Domājams, ka tieši šajā laikā no N. fon Tranzē īrētā dzīvokļa Rīgā, Antonijas ielā 7 dz. 3, kur LOC arhīvs glabājās kopš 1925. gada, tas tika pārvests uz ēku Antonijas ielā 10, bet vēlāk uz LU Hidrobioloģijas institūta telpām. Līdz ar jaunā vadītāja apstiprināšanu, B. Bērziņš kļūst par LOC vadītāja vietnieku un faktiski par arhīva glabātāju, jo K. Vilks tajā laikā dzīvoja un strādāja Jelgavā.
1940. gada jūnijā, PSRS okupējot Latviju, tika likvidētas teju vai visas sabiedriskās organizācijas un slēgta lielā daļa no periodiskajiem izdevumiem. Latvijas Kultūras fonds, kas finansēja LOC darbību, arī tika likvidēts 1940. gadā. Pēc Latvijas inkorporācijas PSRS sastāvā, pamatos tika mainīta Latvijas zinātnes sistēma. Ātrā solī notika Latvijas sovjetizācijas procesi, ieskaitot tīrīšanas zinātnieku rindās un arī padomju varai "naidīgo" bibliotēku krājumu iznīcināšanu. Tas arī iespaidoja LOC darbību.
Vācu okupācijas periodā, 1941.–1944. gadā, dabas pētnieku aktivitātes mazinājās, jo trūka atbilstoša finansējuma daudzos gados veikto pētījumu turpināšanai. Tāpēc šajā laikā B. Bērziņš daudz vairāk iesaistās LOC darbības organizēšanā – raksta atbildes uz pienākošajām vēstulēm, meklē finansējumu gredzenu iegādei un organizācijas darbības nodrošināšanai, apkopo savus iepriekšējo gadu pētījumu rezultātus. Vismaz 1943. gadā LOC izdevies saņemt nelielu finansējumu (500 vācu markas) no Mežu departamenta.
1944. gada vasarā karadarbība atkal skāra Latviju. Domājams, ka tieši pirms došanās uz Kurzemes piekrasti B. Bērziņš bija izlēmis noslēpt LOC arhīva materiālus, kas bija vākti pēdējos gandrīz divdesmit gadus. Vajadzēja tos noslēpt ārpus pilsētas, jo Rīgu arī varēja sagaidīt Jelgavas liktenis un tad arhīvs būtu iznīcināts. LOC arhīvs sastāvēja no putnu gredzeniem, gredzenošanas atskaitēm, atrasto apgredzenoto putnu dokumentu mapēm, putnu fenoloģisko datu dokumentiem, bibliotēkas, kartotēkām, LOC darbības pārskatu izdevumiem un citas dokumentācijas un mantām. Septembra beigās vai oktobra sākumā B. Bērziņš bija sapakojis arhīvu un pārvedis uz Dambju mājām Babītes ezera krastā, kur, vienojoties ar saimnieku, noslēpis arhīvu šķūnī. Jau pēc kara Egons Tauriņš šo arhīvu sameklēja un pārveda uz Rīgu.
Pametis Rīgu un kādu laiku uzturējies Ventspilī, kur tika kārtoti izbraukšanas dokumenti, 1944. gada 13. oktobrī kopā ar Kārli Princi un citiem dabas pētniekiem ar kuģīti "Neptūns" Bruno Bērziņš devās trimdā no Ventspils ostas pāri Baltijas jūrai uz Zviedriju.
Zviedrijas periods (1944-1985)
Dodoties trimdā, B. Bērziņš līdzi paņēma savas piezīmes un citus zinātniskos materiālus. Līdz 1950. gadam viņš publicēja vairākus darbus par pētījumiem Latvijā, to skaitā vienu par putniem – 1946. gadā zviedru ornitoloģijas žurnālā "Vår Fågelvärld" zviedru valodā iznācis pārskats par kaijveidīgo putnu izplatību un skaitu Latvijā. Zviedrijā viņš tika iesaistīts vairākos projektos saistībā ar planktona pētījumiem un citiem hidrobioloģijas jautājumiem. Pēc vairākiem gadiem viņam izdevās dabūt darbu Lundas universitātes Limnoloģijas institūtā, kurā viņš nostrādāja daudzus gadus. Zinātnieku aprindās B. Bērziņš kļuva pazīstams kā zooplanktona sastāvā esošo virpotāju (Rotatoria) sistemātikas speciālists, savos darbos aprakstījis arī vairākas zinātnē jaunas sugas. Par nopelniem zinātnes attīstībā 1981. gadā Lundas universitāte viņam piešķīra Zviedrijas augstāko atzinību zinātniekam – goda doktora titulu.
Padomju laikā Bruno Bērziņam izdevās apciemot Latviju (1973. gadā), kur viņš viesojās pie pašmāju Bioloģijas institūta hidrobiologiem. Tajā laikā tā sauktajiem "intūristiem" bija iespējams patstāvīgi apmeklēt tikai strikti noteiktas vietas, kas bija domātas ārzemju tūristiem. Diemžēl viņš nedrīkstēja braukt dabā un vākt saviem pētījumiem planktonu, tāpēc mūsu hidrobiologi veda viņam paraugus un viņš ar tiem strādāja institūta telpās. Tajā laikā viņam bija arī tikšanās ar Latvijas ornitologiem – Hariju Mihelsonu un Jāni Vīksni, kuri tikās ar viņu un pārrunāja pirmskara notikumus putnu pētīšanā.
Nākamā un pēdējā mūsu ornitologu tikšanās ar B. Bērziņu notika 1984. gada oktobrī, kad dienvidu Zviedrijas pilsētā Hērā notika konference "Baltic birds 4". No Latvijas ornitologiem tajā piedalījās J. Vīksne, Jānis Baumanis un Pēteris Blūms. B. Bērziņš dzīvoja viens pats, ģimenes viņam nebija.
Daudzus gadus Bruno Bērziņš slimoja ar nieru nepietiekamību. Miris 1985. gada 5. septembrī Lundā. Acīmredzot pēc Bruno Bērziņa lūguma, urna ar viņa pīšļiem tika nogādāta dzimtenē un tā paša gada 12. oktobrī apglabāta Dubultu kapos. Jāatzīmē, ka šis bija viens no pirmajiem šādiem gadījumiem PSRS vēsturē, jo līdz tam trimdā devušos cilvēku pārapbedīšana Latvijā legālā ceļā nebija iespējama. No viņa klusībā atvadījās daudzi pašmāju dabas pētnieki, kuri ar lielu cieņu atzina viņa sasniegumus dabas zinātnes attīstībā gan Latvijā, gan arī starptautiskā mērogā.
Wordle
Vordls sākotnēji radīja spēli sev un savai partnerei Palakai Šahai. 2021. gada oktobra vidū viņš to publiskoja pēc tam, kad tas radinieku vidū "strauji kļuva par apsēstību", nosaucot to par Wordle kā vārdu spēli ar savu uzvārdu (Wardle). 2013. gadā viņš bija izveidojis līdzīgu spēles prototipu. Viņš ir teicis, ka viņam nav nodoma ar spēli gūt peļņu, un "tā nemēģina darīt neko sliktu ar jūsu datiem vai jūsu acs āboliem. . . Tā ir tikai spēle, kas ir jautra."
Bruno Bērziņš
Biogrāfija
Bruno Bērziņa ieguldījums Latvijas dabas pētīšanā un jaunu dabas pētnieku izglītošanā
Wordle
Spēle 2021. gada decembra beigās strauji izplatījās pakalpojumā Twitter, kad Vordls spēlei pievienoja kopīgošanas elementu, ļaujot lietotājiem nokopēt savus rezultātus krāsainu kvadrātveida emocijzīmju režģa veidā. 2022. gada 2. janvārī vairāk nekā 300 000 cilvēku spēlēja Wordle, salīdzinot ar 90 spēlētājiem 2021. gada 1. novembrī. Vairāki plašsaziņas līdzekļi, tostarp CNET un The Indian Express, spēles popularitāti attiecināja uz jauna uzdevuma pievienošanu ik dienas. Vordls norādījis, ka viens uzdevums dienā rada trūkuma sajūtu, liekot spēlētājiem vēlēties vairāk; viņš arī atzīmēja, ka tas mudina spēlētājus spēlei katru dienu veltīt tikai trīs minūtes.
Bruno Bērziņš
Biogrāfija
Ar savām vispusīgajām zināšanām un spēju populāri izskaidrot notikumus dabā Bruno Bērziņš ap sevi pulcēja skolniekus un studentus, kuri interesējās par dabas procesiem, putniem un kukaiņiem. 1940. gados B. Bērziņa intereses bija vairāk saistītas ar ūdens kukaiņiem, tāpēc vairāki viņa skolnieki, tādi kā Jānis Rācenis (emigrējis uz Venecuēlu), Zandis Spuris un Artūrs Neboiss (emigrējis uz Austrāliju), vēlākajos gados kļuvuši pazīstami tieši kā entomologi. Domājams, ka tieši B. Bērziņš bija iesaistījies un palīdzējis pirmajos gados attīstīt savas spējas arī vairākiem pašmāju interesentiem ornitoloģijā, piemēram, 1940. gada nogalē atļaujot gredzenot putnus tikai desmit gadus vecajam Harijam Mihelsonam.
Wordle
2022. gada 1. februārī tika ziņots, ka spēli iegādājies laikraksts The New York Times "par summu, kas rakstāma ar septiņiem cipariem".
Times pirmā ceturkšņa pārskatā, kas noslēdzās 2022. gada 31. martā, tika norādīts, ka Wordle iegāde spēļu sadaļai piesaistīja "desmitiem miljonu" jaunu spēlētāju, daudzi no kuriem turpināja spēlēt arī citas Times piedāvātās spēles. 2022. gada novembrī spēlei tika radīts satura redaktores amats, kuras pienākumos ietilpa nākamo dienu vārdu atlase, ņemot vērā gan sarežģītību, gan to nozīmes piemērotību.
Reinis Uzulnieks
Reinis Uzulnieks (dzimis Talsos) ir Latvijas valsts pārvaldes darbinieks un politiķis. Bijušais Labklājības ministrijas parlamentārais sekretārs (2015—2016).
Biogrāfija
Dzimis 1986. gadā Talsos. Mācījās Talsu Valsts ģimnāzijā, studēja Latvijas Policijas akadēmijā (absolvēja 2009. gadā) un Biznesa augstskolā "Turība" (absolvēja 2012. gadā).
Sporta sasniegumi
Startējot skolas basketbola komandā, 2001. gadā ieguva zelta medaļa vidusskolas grupā, bet 1999./2000. gada sezonā kļuva par Latvijas Jaunatnes basketbola līgas čempionu, pārstāvot Talsu sporta skolu, kā arī turpmākajos gados gūstot godalgotas vietas valsts mēroga sacensībās futbolā, volejbolā, florbolā, badmintonā u.c. sporta veidos.
Politiķa karjera
2012. gadā iestājās Latvijas Zemnieku savienībā (LZS). Vairākus gadus vadīja LZS Jaunatnes nodaļu, divas reizes ievēlēts LZS valdē.
Strādājot Labklājības ministrijā, sekmēja un virzīja Brīvprātīgā darba likuma (2016) pieņemšanu Saeimā. R.Uzulnieks, būdams Labklājības ministrijas (LM) parlamentārais sekretārs, kā Latvijas prezidentūras Eiropas Savienības (ES) Padomē pārstāvis Ņujorkā (ASV) piedalījās ANO Ģenerālās Asamblejas Prezidenta organizētajās augsta līmeņa tematiskajās debatēs par dzimumu līdztiesības veicināšanu.
Privātā dzīve
R. Uzulnieks ir precējies, viņa sieva Fatima Cgojeva-Uzulniece ir ārste. Ģimenē aug divi dēli.
Gvajave
Īstā gvajave (Psidium guajava), arī guava, ir mūžzaļš miršu dzimtas krūmu vai mazu koku suga. Tā dabiskais izplatības areāls ir Karību reģions, Centrālamerika un Dienvidamerika. Tā augļi tiek izmantoti uzturā un satur daudz A un C vitamīnus.
Rebeka Fērgusone
Rebeka Luīza Fērgusone Sundstrema (en, dzimusi ) ir zviedru aktrise.
Savu karjeru sākusi zviedru ziepju operā Nya tider (1999–2000) un šausmu filmā Drowning Ghost (2004). Starptautisku atpazīstamību ieguvusi britu miniseriālā "Baltā karaliene" (The White Queen, 2013), par ko viņa tika nominēta Zelta globusa balvai.
Attēlojusi MI6 aģenti filmās "Neiespējamā misija: Slepenā nācija" (2015), "Neiespējamā misija: Sekas" (2018) un "Neiespējamā misija: Atmaksa. Pirmā daļa" (2023). Piedalījusies arī tādās filmās kā "Florense Fostere Dženkinsa" (2016), "Izklaides karalis" (2017), "Dzīvība" (2017), "Doktors Miegs" (2019), "Vīri melnā: Globālie draudi" (2019) un "Kāpa" (2021).
Prohibīcija
Prohibīcija (no la — 'aizliegums'), arī sausais likums ir aizliegums vai ierobežojums ražot un pārdot alkoholiskus dzērienus. Biežāk attiecināms uz periodu ASV no 1920. līdz 1933. gadam, kad visā valsts teritorijā tika aizliegta alkoholisko dzērienu ražošana, importēšana un tirdzniecība.
Sausā likuma laikā ASV plaši attīstījās organizētā noziedzība.
Ieroču iela
Ieroču iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Brasā. Tā sākas krustojumā ar Hospitāļu ielu un beidzas krustojumā ar Miera ielu. Visā garumā iela klāta ar bruģa segumu; tās kopējais garums ir 292 metri.
Ielas raksturojums
Ieroču iela ir 292 m gara vietējas nozīmes iela Brasas apkaimes ziemeļos. Tā sākas krustojumā ar Hospitāļu ielu un virzās austrumu virzienā. Iela krustojas ar Lejas ielu, Lāču iela un beidzas krustojumā ar Miera ielu. Ieroču ielā pārsvarā ir pilsētas centram raksturīgā daudzstāvu īres namu apbūve.
Pirmo reizi Rīgas kartēs Ieroču iela sastopama 1867. gadā ar nosaukumu Rožu iela. 1885. gada pilsētas plānos iela sastopama jau ar savu tagadējo nosaukumu Ieroču iela, kas laika gaitā vairāk nav mainījies. 1885. gadā ielai pievienoja daļu no Mazās Lāču ielas.
Ielu savienojumi
Ieroču iela ir savienota ar šādām ielām:
Aeronavigācija
Aeronavigācija ir zinātnes nozare par gaisa kuģu (lidaparātu) vadīšanu pa nosprausto ceļu. Tās pamatprincipi ir identiski vispārējai navigācijai, kas ietver kustības plānošanu, reģistrēšanu un vadīšanu no vienas vietas uz otru.
Aeronavigācijā galvenais ir gaisa kuģošanas drošības noteikumu ievērošana. Aeronavigācijā ir šādi kuģošanas ātrumi: patiesais, ceļa un mēraparātu. Gaisa kuģa maršrutu un kuģošanas ilgumu ierobežo uzņemtās degvielas daudzums. Lielākajai daļai gaisa kuģu lidojuma laikā nav iespējams sagaidīt citu glābšanas palīdzību, kā tikai to, kas ir paredzēta gaisa kuģu drošas ekspluatācijas reglamentos (čeklistēs). Turklāt pastāv sadursmes varbūtība ar šķēršļiem. Tāpēc gaisa kuģu pilotiem ir kritiski svarīgi pastāvīgi apzināties faktisko lidojuma stāvokli.
Metodes, ko izmanto navigācijai gaisā, ir atkarīgas no tā, vai gaisa kuģis lido saskaņā ar vizuālā lidojuma noteikumiem vai instrumentālo lidojumu noteikumiem. Pēdējā gadījumā pilots navigē, izmantojot tikai instrumentus un radionavigācijas palīglīdzekļus, piemēram, speciālus raidītājus, vai arī saskaņā ar gaisa satiksmes vadības sistēmas kontrolē. Vizuālos lidojumos pilots lielākoties navigē, izmantojot aprēķinu un vizuālos novērojumus, kā arī vadoties pēc kartēm. Var izmantojot radionavigāciju vai mākslīgo pavadoņu pozicionēšanas sistēmas.
Mūsdienās orientēšanos gaisa telpā pēc zvaigznēm piloti vairs nepraktizē.
Vizuāls lidojums
Vizuālais lidojums bija pirmais aeronavigācijas veids. Gaisa kuģi nelido pa taisni starp lidlaukiem. Eksistē maršruti vai gaisa trases, kuras savienotas savā starpā, kā lauztas līnijas, kuras var būt gan ļoti garas, gan īsas. Šo līniju virsotnēs atrodas maršruta pagrieziena punkti. Mūsdienu navigācijas metodes ir spējīgas nodrošināt maršrutu pilnībā bez neviena maršruta pagrieziena punkta. Tomēr maršruta lūzuma punktu esamību nosaka bāzes radionavigācijas līdzekļi, lidlauki ceļā pēkšņas vai plānotās nosēšanās gadījumam, lidojumiem aizliegtās zonas u.tml. Aeronavigācijā vizuālie lidojumi gaisa telpā ir bāzes metode, kura aizvien ir izplatīta. Vizuālos lidojumos pilots orientējas gaisa telpā pēc objektiem uz zemes, nosakot maršruta lūzuma punktus un ceļa pareizību. Vizuālā orientēšanās gaisa telpā, kaut arī pieder pie bāzes metodes, nav pilnīgi triviāla (ļoti vienkārša) un no pilota prasa zināmas iemaņas darbam ar ģeogrāfisko karti, kurai ir pietiekoša objektu izšķirtspēja (mērogs 1 cm : 5 km — 1:500 000 vai detalizētāk). Uz kartes precīzi ataino tādu objektu aprises kā: mežu masīvi, gaisvadu elektrolīnijas, torņi, upes, dīķi, pauguri, ciemi, pilsētas u.c. Pirms lidojuma pilots uz kartes ar zīmuli un lineālu nosprauž (zīmē) ceļu. Lidojuma laikā pa aprēķināto kursu, sagaidot ieraudzīt to vai citu objektu, uz kartes. Orientēšanās prasa spēt atrisināt tādas situācijas, ja objekts uz kartes, piemēram, upīte ir pilnīgi skaidri redzama, tomēr dabā tā var būt aizaugusi, kas no gaisa kuģa var būt pilnībā neredzama. Turklāt šādu nelielu upīšu un pieteku var būt daudz. Tas pats, piemēram, ar maziem ciemiem, kuri pārāk daudz viens no otra var neatšķirties ne ar ko īpašu. Tāpēc lidošana pa nepazīstamu maršrutu pilotam var būt izaicinājums, it sevišķi, ja nav labas orientēšanās prasmes. Savas orientēšanās spējas pilots uzlabo jau pirms lidojuma un ceļā ved laika uzskaiti — tā saukto stūrmaņa maršruta aprēķinu katram lidojuma iecirknim, ņemot vērā sinoptiķu vēja prognozi, kas gaisa kuģi tiecas nonest no uzņemtā kursa. Tāpēc piloti ievieš koriģējošo kursu attiecībā pret vēja virzienu, ko sauc par nonešanas leņķi. Tas ir leņķis starp gaisa kuģa garenasi un nosprausto ceļa līniju. Starp orientieru punktiem pilots mēra lidojumam patērēto laiku ar sekunžu hronometru. Aprēķina ceļa ātrumu.
Radionavigācija
Gaisa kuģošanas pašos pirmsākumos bija jārisina navigācijas uzdevumi situācijās, ja ir migla un mākoņainība no lidošanas līmeņa līdz zemei un nevienu orientieri ārpus gaisa kuģa borta vizuāli nevar saskatīt. Gaisa satiksmē šos uzdevumus sāka risināt pielietojot radio viļņus. Uz zemes uzstāda radio raidītāju, bet gaisa kuģa mēraparāts ar bultiņu rāda radio raidītāja virzienu pret gaisa kuģa degunu vai kādu citu objektu, uz kuru norāda pilots. Virzienu starpību sauc par raidstacijas kursa leņķi. Lai gaisa kuģiem nebūtu jālido šķērsojot tik raidītājus un nonāktu galamērķī pa taisnāko maršrutu, nepieciešams veikt zināmus aprēķinus nepieciešamā kursa noteikšanai. Nedaudz attīstītākos mēraparātos ir uzstādīta otra bultiņa — zemes magnētiskā ziemeļpola rādītājs jeb kompass, kas uzlabo pilotu orientēšanos gaisa telpā. Tomēr jāņem vērā, ka lidojot zemeslodes magnētisko polu tuvumā, kompass reaģēs uz magnētiskajām anomālijām un dos maldinošus — svārstīgus rādījumus. Tāpēc lidojumi tālāk no zemes magnētiskajiem poliem dos uzticamākus kompasa rādījumus. Pat lidojot ar radionavigācijas palīdzību, pilots izmanto karti, lai orientētos gaisa telpā starp izkārtotajiem radio raidītājiem, tāpat ietver nonešanas leņķi un pēc tam, kad bultiņa uz radio raidītāju pagriezīsies pretējā virzienā, uzņems kursu uz nākamo radio raidītāju. Tomēr ne visā gaisa telpā ir pietiekošs radio raidītāju tīkla pārklājums un ir daudz pelēko zonu, kad pilotam jāveic lidojums kādā iecirknī pēc aprēķinātā kursa ar ieslēgtu sekunžu hronometru, līdz sasniedz tuvāko nākamo radio raidītāju u.c.
Pēc radionavigācijas ieviešanas izveidoja gaisa kuģa vietas noteikšanas metodiku, izmantojot vismaz divus radio raidītājus uz zemes. Pēc peilēšanas signāla atgriešanās laika, līniju krustošanās vietā ir gaisa kuģa atrašanās vieta. Tad pēc kāda laika veikt atkārtotu peilēšanu un noteikt ne tikai atrašanās vietu, bet arī nolidoto attālumu un ceļa ātrumu. Nonešanas leņķi nosaka tik pat vienkārši — pēc kursa vidējām korekcijām. Orientēšanās pēc radio signāliem prasa lielu uzmanību, koncentrēšanos un aprēķinu veikšanu. Tāpēc lidmašīnās paredz stūrmaņa darba vietu, kas vairs neatbilst komersantu interesēm un prasa uzlabot navigācijas tehnoloģijas un uzsāka izmantot inerciālās navigācijas sistēmas.
Inerciālā navigācijas sistēma
Nedaudz vēlāk tika izveidoti rajona aeronavigācijas noteikumi (no angļu: Area navigation; RNAV), kas avio dispečeriem ļāva sūtīt gaisa kuģus pa jebkurām — pilnīgi taisnām trajektorijām nevis tikai pa speciāli paredzētām lidošanai lauztām trasēm, kas ievērojami ļāva palielināt gaisa telpas izmantošanas intensitāti un efektivitāti. Līdz ar to gaisa ceļu skaits, neskaitot to savstarpējos krustošanās punktus un ierobežojumus aizliegtajās zonās, bija aptuveni līdzvērtīgs lidlauku skaita kāpinājumam kvadrātā, par cik jebkuram lidlaukam tagad bija tiešs savienojums ar jebkuru citu lidlauku apskatāmajā teritorijā.
Kaut arī ieviešot rajona aeronavigāciju, ceļa kontroli ar radionavigācijas līdzekļiem speciāli neatcēla un atļāva tai darboties paralēli, tomēr līdz ar to, šo raidītāju skaits pasaulē sāka ievērojami samazināties praktisku apsvērumu pēc.
Pavadoņu navigācija
Zemes mākslīgo navigācijas pavadoņu (tālāk tekstā vienkārši — pavadoņi) tehnoloģiju izmantošana gaisa kuģos sākās jau iepriekšējā gadsimta 90-tajos gados. Samērā plaši sāka pielietot vienkāršas ražotāja "Garmin" ierīces gan kā papildu, gan kā pamata navigācijas līdzekli. Ērtības noteica visu. Bija arī kļūmes nepietiekošā satelītu skaita dēļ blakus dotajam gaisa kuģim, kura pilots reizēm pārlieku paļāvās tik uz šo navigāciju. Tad signāli pienāca ar pārtraukumiem (ar raustīšanos) no pavadoņa uz pavadoni. Bija gadījumi, kad gaisa kuģus pēc šīm ierīcēm vadīja pat nosēšanās posmā un ne vienmēr tas beidzās bez satiksmes negadījumiem.
Mūsdienās pavadoņu izmantošana aeronavigācijā ir ļoti precīza. Tomēr arī tai mēdz gadīties tehniskas kļūmes. Tāpēc aeronavigācijā nesteidzās noliegt citus — jau zināmos koordinātu ieguves veidus. Turklāt, gaisa kuģos turpina darboties arī zināmā Inerciālā aeronavigācijas sistēma FMS, kura tagad ir "iemācīta" saņemt signālus arī no pavadoņiem. Dators aizvien pēc viltīgas loģikas nosaka gaisa kuģa koordinātas saņemot, apstrādājot un analizējot visus zināmos datus.
Kas notiks, ja ļaundaris salauzīs GPS?
Mūsdienu gaisa kuģos, piemēram, Boeing 737..., ja pēc datora algoritma saņemtie pavadoņu signāli ir nekorekti, tos automātiski nobloķē, bet pilotu par to informē ar speciāliem paziņojumiem uz displeja, piemēram: "GPS-L Invalid" vai "GPS-R Invalid", kā tas ir pilotiem, kuri nesankcionēti lido pa slēgto Ukrainas gaisa telpu virs Krievijas anektētās Krimas pussalas.
Nosēšanās
Nosēšanās sekmīgu pabeigšanu pa glisādi nodrošina aparatūras precīza darbība.
Globālā nosēšanās sistēma
Izplatību plaši iegūst Globālās nosēšanās sistēma (no angļu: Global landing system; GLS), kuras darbības pamatā ir Globālā navigācijas satelītu sistēma (no angļu: Global Navigation Satellite System; GNSS) un zemes koriģējošā stacija attiecībā pret gaisa kuģi, kurai, kā tiek uzskatīts, pieder nākotne. Tik ar vienu zemes staciju ir pietiekami, lai apkalpotu vairākas lidostas. Sistēmai nav dārga uzturēšana un tai nav ILS raksturīgo tehnisko traucējumu. Lai izmantotu globālo nosēšanās sistēmu, gaisa kuģim nepieciešama speciāla aparatūra.
Instrumentālā nosēšanās sistēma
Arī šajā gadsimtā ne katrs lidlauks ir aprīkots ar Instrumentālo nosēšanās sistēmu (no angļu: Instrument landing system; ILS). ILS izmanto divus raidītājus, kuri formē īpašas formas starus. Viens nomērķēts precīzi pa skrejceļa garenasi, otrs — zem noteikta leņķa piezemēšanās zonā, parasti 3°. Gaisa kuģa aparatūra pieņem šos signālus, nosaka tā koordinātas attiecībā pret tiem un dod informāciju pilotam. Ideālā gadījumā gaisa kuģis automātiski lido stingri pa šo trajektoriju — t.i. pa šiem stariem. Gadījumā ja, sasniedzot lēmuma pieņemšanas augstumu (minimums), pilots neierauga nepieciešamos zemes orientierus, viņam jāpārtrauc nosēšanās un gaisa kuģi jāvada uz otru apli (no angļu: Go-around). Lēmuma pieņemšanas augstums ir atkarīgs no dažādiem faktoriem, tādiem kā: lidostas aprīkojums; gaisa kuģa aprīkojums; ekipāžas pielaide. Teorētiski lēmuma pieņemšanas augstums (minimums) var būt 0 m. Tomēr tas nav visiem skrejceļiem un ir atkarīgs no iekārtām, kuras prasa pienācīgu apkopi un kontroli.
Inerciālā navigācijas sistēma
Mūsdienu gaisa kuģiem nosēšanos ir spējīga izpildīt gudra Inerciālā navigācijas sistēma (no angļu: Flight Management System; FMS), bet piloti nosēšanos veic bultiņu rādītāju virzienā. Šādu nosēšanos līdz zināmam augstumam var veikt autopilota režīmā. Bet kad skrejceļš redzams, atslēdz autopilotu un veic patstāvīgu nosēšanos. Tomēr lēmuma pieņemšanas augstums (minimums) tik un tā būs augsts, neatkarīgi no tā, cik precīzi gaisa kuģis spēj izpildīt doto nosēšanos.
Nesen sāka izpildīt nosēšanos pat pēc rajona navigācijas metodes (angļu valodā: Area navigation; RNAV). Lai veiktu šādu nosēšanos, nav nepieciešams nekāds zemes aprīkojums, bet gaisa kuģim jābūt precīzām navigācijas sistēmām.
Radiosignāla bultiņas
Bez ILS ir arī citas sekmīgas nosēšanās metodes, kuras nevada gaisa kuģi pa glisādi automātiski, kā tas ir ILS gadījumā, taču pilots var lidot patstāvīgi (bez autopilota) radio bultiņu orientieru virzienā. Šādai nosēšanai ir krietni augstāks lēmuma pieņemšanas augstums (minimums), nekā izmantojot ILS, t.i., laika apstākļiem — redzamībai ir jābūt pietiekami labai, lai pilotam būtu tiesības pieņemt lēmumu pabeigt nosēšanos.
Patiesais ātrums
Patiesais ātrums (angļu: True airspeed) ir arī patiesais gaisa ātrums — gaisa kuģa ātrums attiecībā pret gaisa masu, kurā tas lido. Arī gaisa masas nestāv uz vietas, tās pastāvīgi migrē (vējš). Gaisa kuģim atrodoties gaisa masās jāstāv pretī šim gaisa masu pārvietojumam (lidojot pret vēju) vai arī tas palīdz nokļūt galamērķī agrāk — lidojot pa vējam. Kā vienā tā otrā gadījumā var tikt patērēts vienāds enerģijas daudzums, bet nolidotais ceļš būs atšķirīgs. Tas pats ūdens transportā — kuģojot pa straumi vai pret straumi.
Ceļa ātrums
Ceļa ātrums ir gaisa kuģa pārvietošanās ātrums attiecībā pret zemes virsmu, kas ir plaši pazīstams arī sauszemes transporta veidos. Pēc ceļa ātruma atrod laiku, ko gaisa kuģis pavadīs ceļā.
, kur s — ceļš, t — laiks.
Bezvēja apstākļos ceļa ātrums ir vienāds ar patieso ātrumu. Bet, piemēram, ja ceļavējš ir 100 km/h un gaisa kuģa patiesais ātrums ir 600 km/h, ceļa ātrums sastādīs 700 km/h.
Mēraparātu ātrums
Mēraparātu ātrums (angļu: Indicated airspeed) ir gaisa spiediena iedarbība uz gaisa kuģi lidojumā, ko mēra ar pilnā spiediena devējiem (PPD) pie gaisa kuģa korpusa caur speciālām apsildāmām caurulēm. Pilno spiedienu veido ātruma spiediena (PPD) un statiskā spiediena (barometriskais spiediens) starpība.
Mēraparātu ātrums = Pilnais spiediens — Barometriskais spiediens
Belaja Kaļitva
Belaja Kaļitva (ru) ir pilsēta Krievijā, Rostovas apgabala centrālajā daļā. Tā ir Belokaļitvas rajona administratīvais centrs. 2018. gadā Belajā Kaļitvā dzīvoja 40,3 tūkstoši iedzīvotāju. Atrodas Doņecas skrausta ziemeļaustrumos, Severskijdoņecas krastos, kur ietek tajā Kaļitvas upe. Apdzīvotā vieta dibināta 1703. gadā, pilsētas tiesības ieguva 1958. gadā.