cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gaigala
Uzvedība
Pēc ligzdošanas sezonas gaigalas dodas uz seklajām piekrastes jūrām vai lielākiem iekšzemes ezeriem, lai kopīgi barā izdzīvotu apspalvojuma maiņas periodu, kad putni nevar lidot. Baros var būt vairāki simti putnu. Pirmie šādās spalvu mešanas vietās ierodas tēviņi, tā kā tie atstāj mātītes drīz pēc tam, kā sākusies perēšana. Spalvu maiņa notiek apmēram 4 nedēļu garumā. Pēc tam putni dodas uz ziemošanas vietām.
Novērojama tendence, ka mātītes ziemo tālāk uz dienvidiem nekā tēviņi, bet jaunie putni vēl tālāk uz dienvidiem. Ligzdošanas areālā gaigalas atgriežas apmēram februāra vidū. Gaigala ir spēcīga un ātra lidotāja, tās ātrums ap 65 km/h. Lai paceltos gaisā, gaigalai ir jāieskrienas. Spārnu vēdas rada svilpjošu skaņu, kas aukstā laikā ir labāk dzirdama.
Barība
Gaigala galvenokārt barojas ar dažādiem bezmugurkaulniekiem (piemēram, moluskiem, krabjiem, garnelēm, upes vēžiem, kukaiņu kāpuriem, vabolēm, u.c.), zivīm un ikriem, nelielos daudzumos barojas arī ar sēklām un sakņu gumiem. Barību tā meklē salīdzinoši seklos ūdeņos, īslaicīgi (līdz 30 sek.) ienirstot zem ūdens un uzlasot to no tilpnes grunts, ar knābi pārmeklējot ūdens augus vai apgriežot apkārt nelielus akmentiņus. Niršanas laikā spārni ir cieši piekļauti pie ķermeņa, bet aste izplesta. Niršanas dziļums līdz 4 metriem.
Ligzdošana
Gaigalu tēviņi ligzdošanas teritorijās ierodas pirmie. Katrs nostiprina savu ligzdošanas teritoriju, pēc tam ar īpašu izrādīšanās rituālu cenšas piesaistīt sev partneri. Ligzda tiek iekārtota apmēram 15 metru augstumā no zemes, kādā koka dobumā. Vienīgie putni, kas var nodrošināt gaigalas ar pietiekami lieliem koku dobumiem, ir cekulainās dzilnas un melnās dzilnas. Izmanto arī speciāli būvētos putnu būros. Mātīte ligzdu bagātīgi izklāj ar dūnām, kuras izrauj sev no krūtīm. Mātīte olas var iedēt arī citas mātītes ligzdā (īpaši, ja cita mātīte ligzdo putnu būrī) vai citu pīļu sugu ligzdā (piemēram, Islandes niras ligzdā).
Dējumā ir 8—11 olas. Tās perē tikai mātīte. Inkubācijas periods ilgst apmēram 30 dienas. Mazuļi ligzdā paliek apmēram 24—36 stundas, pēc tam mazuļi pamet ligzdu. Māte mazuļus sauc no koka apakšas, līdz tie saņem drosmi un viens pēc otra lec lejup no lielā augstuma. Tie seko mātei uz ūdenstilpi, mazuļi spēj peldēt un paši baroties, tiem nepieciešama tikai mātes aizsardzība.
Reizēm mātīte mazuļus atstāj diezgan drīz pēc izšķilšanās. Šajos gadījumos mazuļi pievienojas citas mātītes mazuļiem. Šādi jauktu ģimeņu mazuļu bari var izveidoties arī tad, ja divas mātītes savstarpēji sakaujas par barošanās teritoriju. Kamēr mātītes plēšas, mazuļi sajaucas kopā. Pēc attiecību noskaidrošanas ne visi mazuļi aizpeld un seko tieši savai mātei. Jaunie putni sāk lidot 55—65 dienu vecumā. Gaigala var sasniegt 20 gadu vecumu savvaļā.
Vizla
Vizla ir silikātu grupas minerāls, precīzāk, filosilikāts. Parasti vizlai ir plākšņaina uzbūve, tai ir raksturīga viegla skaldīšanās ļoti plānās lapiņās. To var atrast gan magmatiskajos, metamorfajos, gan nogulumiežos. Vizlas ķīmiskā formula ir AB2–3(X, Si)4O10(O, F, OH)2, kur A var būt K, Na (retāk Ba, Rb un Cs), bet B var būt Al, Mg, Fe, Li (retāk Mg, Cr, Ti), savukārt X ir Al, Fe3+ vai Ti. Pazīstamākie vizlas paveidi ir muskovīts, biotīts, lepidolīts u.c.
Vizlu lieto elektrodzinēju un ģeneratoru kolektoru segmentu izolācijai, kā arī kondensatoru, sildīšanas un citu aparātu izgatavošanai. Vizla ir tipisks dielektriķis. Dēdēšanas procesā no vizlas rodas māls.
Jūrmalas vēsture
Jūrmalas vēsture aptver laiku no viduslaikiem līdz Jūrmalas pilsētas izveidei 1959. gadā.
Senākās ziņas
Bīskapa Alberta (1165—1229) laikā mežiem klātā pussala, uz kuras šobrīd atrodas Jūrmalas pilsēta, atradās Zemgales teritorijā, bet Lielupes ieteka Daugavā ir viena no Indriķa hronikā minētās "Zemgales ostas" iespējamajām atrašanās vietām.
Livonijas ordeņa, Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā
1255. gadā Lielupes lejteces kreiso krastu ieguva Livonijas ordenis, bet pēc Livonijas kara tas tika iekļauts Kurzemes un Zemgales hercogistes teritorijā. Poļu-zviedru kara laikā Jūrmalas teritoriju ieņēma zviedru karaspēks, pie Slokas 1605.—1608. gadā tika uzcelti nocietinājumi. Savukārt 1622. gadā poļu-lietuviešu karaspēks ierīkojis kara nometni Babītes pilskalnā, kas tādēļ tiek dēvēts arī par Poļu kalnu.
Kurzemes saimnieciskā uzplaukuma periodā hercogs Jēkabs vēlējās izveidot ar Rīgu konkurējošu eksporta ostu Slokā, kur tika izveidotas stikla fabrikas un vara ceplis. Viņš pavēlēja izbūvēt kanālu, kas savienotu Slokas ostu pie Lielupes ar Baltijas jūru pa tagadējo Vecslocenes upīti un Slokas ezeru, tādējādi nodrošinot kuģu ceļu no Jelgavas līdz jūrai. Dažādu iemeslu dēļ tas netika paveikts.
Hercogs Pēteris Bīrons Krievijas ķeizarienes Katrīnas II politiskā spiediena ietekmē bija spiests piekrist virzīt visu hercogistes ārējo tirdzniecību caur Rīgu un 1783. gada 10. maijā apstiprināja Slokas novada (tagadējās Jūrmalas pilsētas teritorijas) atdalīšanu no Kurzemes un Zemgales hercogistes un pievienošanu Krievijas impērijai.
Vidzemes guberņas laikā
Slokai 1785. gadā piešķīra miesta, bet 1878. gadā — pilsētas tiesības. Slokas attīstību veicināja 1896. gadā uzceltā papīrfabrika, kura darbojās līdz 1990. gadiem.
Pirmās peldu vietas sāka veidoties Dubultos. Tāpat kā Dubulti, kopš 19. gadsimta zvejnieku ciematiņi (tagad pilsētas daļas) Jūrmalas teritorijā kļuva par kūrortiem. Dažu kūrortu sākotnējie vāciskie nosaukumi ievērojami atšķīrās no mūsdienu, piemēram, Edinburga (Dzintari) vai Karlsbāde (Melluži). Saistībā ar Ķemeros atrastajām ārstniecisko dūņu un minerālūdens atradnēm 1838. gadā tur tika izveidots valsts kūrorts. Ķemeru sērūdeņu ķīmisko analīzi veica latviešu izcelsmes Rīgas aptiekārs, botāniķis un ķīmiķis Dāvids Hieronīms Grindelis.
Jūrmalas peldvietu veidošanās sākumā satiksme ar Rīgu tika uzturēta ar zirgiem. Regulāra prāmja līnija vasaras laikā no Rīgas uz Lielupi tika izveidota 1833. gadā, bet pasažieru tvaikoņa līnija Rīga-Dubulti tika atklāta 1843. gadā. Tas ļāva 1848. gadā atklāt arī citas Jūrmalas peldvietas — Majorus, Edinburgu, Mellužus un Asarus. Vēl vieglāk sasniedzamas tās kļuva, kad 1877. gadā tika atklāta Rīgas-Tukuma dzelzceļa līnija, bet 1905. gadā tika uzsākta arī satiksme pa Rīgas-Jūrmalas šoseju.
Līdz Pirmajam pasaules karam katrā Jūrmalas daļā izveidojās gana atšķirīgas vasarnieku kopienas, tā klusajā Buļļuciemā mēdza dzīvot skatuves mākslinieki, Bulduros Rīgas vācbaltu patriciešu ģimenes, Dzintaros jaunbagātnieki, Majoros rosīgas dzīves piekritēji, Dubultos ebreji, Mellužos skolotāji, Asaros mācītāji un citi mierīgas atpūtas mīļotāji.
Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 18. maijā pēc uzvaras kaujā pret Padomju Latvijas armiju pie Kaugurciema Latviešu atsevišķās brigādes vienības atbrīvoja tagadējās Jūrmalas teritoriju. Savukārt Bermontiādes laikā Latgales divīzijas 9. Rēzeknes pulks 1919. gada 8. novembrī kaujās pret Rietumkrievijas armijas krievu vienībām ieņēma Bulduru tiltu un Jūrmalu līdz Dubultu šaurumam, kur tos kaujā atbalstīja bruņoti kuteri no Lielupes. 14. novembrī Rēzeknes pulks izdzina ienaidnieku no Mellužiem un Asariem, un pēc nelielas cīņas ieņēma Slokas pilsētu, 15. novembrī Ķemerus.
Latvijas valdība no esošajiem peldu miestiem izveidoja Rīgas Jūrmalas pilsētu. 1946. gada sākumā Latvijas PSR valdība Rīgas Jūrmalu iekļāva Rīgas sastāvā kā atsevišķu rajonu, kuram 1949. gadā pievienoja Priedaini. Visbeidzot Latvijas PSR AP Prezidijs pieņēma lēmumu par Jūrmalas pilsētas izveidošanu, apvienojot Rīgas pilsētas Rīgas Jūrmalas rajonu, Sloku un Ķemerus.
Kosts Gavrs
Pazīstams ar savām filmām, kuras ir par politiskām vai sociālām tēmām. Viņa politiskais trilleris "Z" (1969) saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā filma svešvalodā. "Z" ir arī viena no retajām filmām, kas ir saņēmusi nominācijas gan kā labākā filma svešvalodā, gan kā labākā filma. Gavrs par filmu Missing (1982) ar Džeku Lemonu un Sisiju Speiseku galvenajās lomās saņēma Kinoakadēmijas balvu par labāko adaptēto scenāriju. Par filmu Missing saņēmis arī Zelta palmas zaru Kannu kinofestivālā.
Vairums Gavra filmu ir franču valodā, tomēr sešas viņa filmas ir angļu valodā.
Pēteris Kundziņš
Dzīvesgājums
Dzimis Mazsalacas pagasta "Saprašās" zemnieka Kriša Kundziņa un viņa sievas Annas ģimenē. Mācījās Rauskas skolā un Mazsalacas elementārskolā, 1902. gadā iestājās Valmieras skolotāju seminārā, vēlāk Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā (1906—1912), kur beidza teātra dekorāciju gleznošanas klasi. Darbojās kā skatuves gleznotājs Jaunajā Rīgas teātrī, Latvju operā un Latvijas Nacionālajā operā (1913-1921). No 1913. gada piedalījās izstādēs, eksponēja savas gleznas “Baltās Vārnas” izstādēs Valmierā (1919). Neatkarīgo mākslinieku vienības biedrs (1923–1940). Līdztekus bija zīmēšanas skolotājs Valmieras, Rūjienas, Daugavpils un Rīgas skolās, Latvijas Skolotāju savienība izdeva viņa mācību grāmatu “Perspektīva”.
Pēc Otrā pasaules kara viņu uzņēma Latvijas PSR Mākslinieku savienībā. Miris Rīgā, apglabāts Rīgas Meža kapos.
Piemiņas izstādes Rīgā 1986. un 1990. gadā kopā ar meitu Ievu Kundziņu un mazmeitu Annu Romanovsku.
Mākslinieciskā darbība
Kundziņš darbojās gan tēlotājā mākslā, gan scenogrāfijā, plakātā un lietišķajā mākslā, ilustrēja preses izdevumus un grāmatas, gleznoja mākoņus visdažādākajos stāvokļos, noskaņās un diennakts laikos.
Ježijs Buzeks
Ježijs Karols Buzeks (dzimis ) ir poļu politiķis, kopš 2009. gada Eiroparlamenta prezidents. No 1997. gada 31. oktobra līdz 2001. gada 19. oktobrim - Polijas premjerministrs.
Dzimis luterticīgā ģimenē mūsdienu Čehijas teritorijā. Pēc Otrā pasaules kara ģimene pārcēlās uz Hožovu. 1963. gadā Ježijs Buzeks kā ķīmijas inženieris absolvēja Silēzijas Politehniku. Strādāja Polijas Zinātņu akadēmijas Ķīmijas institūtā Glivicē. XX gadsimta astoņdesmitajos gados iesaistījās arodbiedrības Solidaritāte darbībā. No 1997. līdz 2001. gadam Ježijs Buzeks bija pirmais Polijas premjerministrs, kurš nostrādāja pilnu termiņu. 2001. gadā, līdz ar zaudējumu vēlēšanās, aizgāja no politikas, tomēr 2004. gadā no Silēzijas reģiona tika ievēlēts Eiropas parlamentā.
Alūksnes Vecā pils
Alūksnes Vecā pils (de) ir klasicisma stila pils Alūksnes ezera krastā, kas celta pēc Kristofa Burharda fon Fītinghofa-Šēla pasūtījuma no 1793. līdz 1794. gadam. Pašreiz ēkā Ojāra Vācieša ielā 2 atrodas Alūksnes mākslas skola.
Vēsture
Pateicībā par līdzdalību 1741. gada valsts apvērsumā Krievijas Impērijas ķeizariene Elizabete Alūksnes muižu piešķīra valsts kancleram grāfam Mihailam Voroncovam, kurš jau 1744. gadā viņš to pārdeva Fītinghofiem.
Pēc 1757. gada muižā vasaras pavadīja Oto Hermanis fon Fītinghofs-Šēls, kurš 1788. gadā kļuva par Pēterburgas Medicīnas kolēģijas direktoru, senatoru un slepenpadomnieku. Jau pēc viņa nāves no 1793. līdz 1794. gadam Alūksnes ezera krastā uzbūvēja Alūksnes Veco pili jeb Ezermalas pili klasicisma stilā, kas labi saglabājusies līdz mūsdienām. Muižu mantoja viņa dēls Burhards Kristofs fon Fītinghofs, pēc kura vēlmes sāka Alūksnes parka pārveidi pēc Pēterburgas laikā iemīļotā Pavlovskas pils parka parauga. Viņa dēla Aleksandra fon Fītinghofa laikā uzcēla jaunu muižas kungu māju, ko dēvēja par Alūksnes Jauno pili.
Pils parks
Alūksnes pils parks ierīkots 18. gadsimtā, kad šo teritoriju nopirka Oto Hermanis fon Fītinghofs-Šēls. Sākotnēji parks veidots regulārā franču stilā. Parka rietumu daļā vēl saglabājušies tolaik stādītie ozoli. Kad Eiropā sāka attīstīties ainaviskie dārzi, pils dārznieks Pēteris Buks parku pārveidoja angļu stilā. Vērienīgākie labiekārtošanas darbi parkā notika Burharda fon Fītinghofa laikā.
Baltā vārna
Mākslinieku apvienība "Baltā vārna" bija Ziemeļvidzemes mākslinieku grupa, kas pastāvēja no 1918. gada beigām līdz 1919. gadam. 1919. gadā tā sarīkoja mākslas izstādes Cēsīs, Valmierā un Valkā. Latvijas PSR laikā dēvēta arī par ”Valmieras apvienoto mākslinieku grupu”.
Vēsture
Apvienību 1918. gada beigās nodibināja scenogrāfs Eduards Brencēns. Apvienībā darbojās Štiglica Centrālo tehniskās zīmēšanas skolu beigušie Pēteris Kundziņš, Ernests Brastiņš, Arvīds Brastiņš, Eduards Vītols, Aleksandrs Petrovs, Jānis Saukums un citi mākslinieki.
2013. gada Ventspils domes vēlēšanas
'''2013. gada Ventspils domes vēlēšanas''' notika 2013. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Ventspils domē tika ievēlēti 13 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 6 kandidātu saraksti, kas veidoti no 84 kandidātiem. Ventspilī vēlēšanas notika 13 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva "Latvijai un Ventspilij" (69,44%), bet kopā pilsētas domē iekļuva 4 saraksti. Ventspils domes vēlēšanās piedalījās 10 406 vēlētāji jeb 40,91% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 10 389, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 10 245 vēlētāji.
Ventspils vēsture
Dibināšana
Līdz 1230. gadam Ventas upes grīva bija Kurzemes kuršu ķēniņa Lamekina valsts sastāvā ar nosaukumu Saggara. 1253. gada 4. aprīļa latīniski uzrakstītajā līgumā par Kurzemes ziemeļu daļas sadalīšanu, ko noslēdza Kurzemes bīskaps Heinrihs un Livonijas ordeņa mestrs, tā pieminēta kā apdzīvota vieta Ventavas zemē Sagare ex ultraque Winda (Sagare abās Ventas pusēs). Winda kā Livonijas ordeņa pils Ventas grīvā pirmoreiz minēta 1290. gadā, bet baznīca 1298. gadā. No 1369. gada saglabājies pirmais Ventspils zīmogs un ģerbonis, bet pilsētas tiesības pieminētas kādā 1378. gada dokumentā. Livonijas ordeņvalsts laikos Ventspils bija Hanzas savienības locekle.
Kurzemes un Zemgales hercogistes periods
Kurzemes un Zemgales hercogistes, sevišķi hercoga Jēkaba laikā (1642-1682) bija svarīga ostas pilsēta un kuģubūves centrs. No Ventspils hercoga kuģi devās uz hercogistes kolonijām Gambiju un Tobago. Šajā laikā tika uzbūvēti 44 karakuģi un 79 tirdzniecības kuģi, no kuriem daļa tika pārdoti citām Eiropas valstīm. Pilsētā darbojās linu austuve, metāla, koka un dzintara manufaktūras. 1562. gadā tika atvērta pilsētas latīņu skola, 1610. gadā tika uzcelta jauna luterāņu baznīca. Otrā Ziemeļu kara laikā 1659. gadā Ventspils gandrīz pilnībā nodega. Pēc Lielā Ziemeļu kara ievazātajā mēra epidēmijā 1710. gadā gāja bojā vairums pilsētas iedzīvotāju, pilsēta panīka un tās ienākumu pamatavots bija zvejniecība. 1783. gadā Krievijas impērija uzspieda Kurzemes hercogistei tirdzniecības līgumu, pēc kura liela daļa Ventspils ostas eksporta tika novirzīta caur Rīgu.
Kurzemes guberņas periods
Pēc 1795. gada hercogistes inkorporācijas Krievijas impērijā Ventspils bija pilskunga tiesas (de) centrs un visas Ziemeļkurzemes pārvaldes centrs, 1834. gadā tika atvērta apriņķa skola, 1835. gadā iesvētīta tagadējā ampīra stilā celtā Ventspils luterāņu baznīca. Tomēr osta nīkuļoja un tikai 1853. gadā tika atjaunota Ventspils kuģubūvētava, bet 1859. gadā atjaunoja molus. 1868. gadā uzcēla plostu tiltu pār Ventu. 1870. gadā nodibināja jūrskolu un 1889. gadā tika pieņemts lēmums par lielas Krievijas impērijas lauksaimniecības produkcijas eksportostas celtniecību Ventspilī. Ventas upes kreisajā krastā izbūvēja jaunu Ziemas ostu, kur kuģiem patverties ledus iešanas laikā, bet vecajā Ziemas ostā Vintrāfenā (de — ‘Ziemas osta’), iekārtoja zvejas ostu. 1897. gadā ločus no Ventspils pils torņa pārcēla uz Loču torni, kas sagrauts Pirmā Pasaules kara laikā 1915.gadā. 1904. gadā atklāja Ventspils—Ribinskas dzelzceļa līniju un eksportosta tika pārcelta uz Ventas upes labo krastu, kur uzbūvēja lielu labības elevatoru un saldētavu sviesta uzglabāšanai. Iedzīvotāju skaits no 7 tūkstošiem 1897. gadā pieauga līdz 29 tūkstošiem 1913. gadā, bet ostas apgrozījums no 2 miljoniem rubļu 1901. gadā līdz 130 miljoniem 1913. gadā. 1861. gadā tika uzcelta Ventspils baptistu baznīca, 1898. gadā katoļu baznīca, 1901. gadā pareizticīgo baznīca.
20. gadsimtā
Pilsētas uzplaukumu pārtrauca Pirmais Pasaules karš, kad karadarbības dēļ Krievijas impērijas varas iestādes steidzīgi evakuēja vērtīgas ostas iekārtas un lielu daļu iedzīvotāju. Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 30. janvārī Ventspili ieņēma LSPR armija, bet 24. februārī to atkaroja Baltijas landesvērs. Pēc kara beigām Ventspils osta nespēja konkurēt ar Liepājas ostu un kalpoja kā zvejniecības un kokmateriālu eksportosta.
Otrais pasaules karš un okupācija
Drīz pēc Otrā pasaules kara sākuma Latvijai uzspiestā Savstarpējās palīdzības līguma noteikumiem PSRS Ventspilī izveidoja savu militāro bāzi, kurā stacionēja 15. aviācijas iznīcinātāju pulku un 2. sevišķā strēlnieku korpusa bataljonu. Pēc 1940. gada jūnija okupācijas tika nacionalizēti lielākie rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumi.
Vācu karaspēks okupēja Ventspili 1941. gada 1. jūlijā. No Ventspils apriņķa uz Ventspili ebrejus sāka pārvest pēc 1941. gada 19. jūlija. Kārlis Lobe izdeva pavēli Ventspils pilsētas un apriņķa pašaizsardzības spēkiem, kurā noteica, ka  Visi žīdi ar sievām un bērniem Ventspils apriņķī nosūtami uz Ventspili ievietošanai kopējā nometnē  . Lai noskaņotu ventspilniekus pret ebrejiem, tika pielietota propaganda arī laikrakstos. Ventas Balss   Ventspils iedzīvotājiem vairākkārt atgādināja, ka  īstenam latvietim nav jādomā par žīdiem un viņu likteņiem, bet jārūpējās par to ,kā dziedēt rētas, ko sitis žīdiskais lieliniecisms visā mūsu saimnieciskā un sadzīves apratātā,  ka  mēs nevaram iedomāties, ka pēc tiem šausmu darbiem, kas pastrādāti mūsu zemē, var būt kāda cilvēciska līdzjūtība,  ka  līdzjūtība te ir lieka, vēl vairāk - noziedzīga, jo jebkura līdzjūtība ir to mūsu labāko dēlu gaišās piemiņas zaimošana, kas miruši mocekļa nāvē no žīdu čekistu netīrajām rokām
Vispirms vietējās pašaizsardzības vīri arestēja vīriešus, pēc neilga laika arī sievetes un bērnus. Ventspilī ebreju vīrieši vispirms tika ievietoti cietumā, bet sievietes un bērni - geto Kuģinieku un Ostas ielas stūrī. Vēlāk darba nespējīgas sievietes pārvietoja uz sinagogu, bet daļa vīriešus uz geto. Geto atstāja tikai darbaspējīgus cilvēkus, kuri strādāja Ventspils kokzāģētavā, lauka darbus pie saimniekiem un citur. Pirmā masveida slepkavība notika 1941. gada jūlija otrajā pusē, kad vācu SD ar vietējo pašaizsardzībnieku palīdzību Kaziņu mežā nošāva ap 300 ebreju vīriešu, 22. septembrī nošāva 67, 26. septembrī 183, bet 8. oktobrī 9. Policijas bataljons Grauela vadībā nošāva 533 ebrejus, piedalījās arī Arāja komanda.
Pēc kara beigām Ventspils kļuva par PSRS tranzīta un zvejniecības ostu, bet vēlāk par lielāko PSRS naftas un naftas produktu eksportostu. 1968. gadā sāka darboties naftas vads Polocka — Ventspils ar jaudu 16 miljoni tonnu gadā, pa kuru nafta no Pievolgas, Urālu un Pečoras naftas laukiem caur Ventspils ostu tika eksportēta uz daudzām valstīm visā pasaulē.
Pēc neatkarības atgūšanas
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas Ventspils izveidojās ne vien par attīstītu tranzīttirdzniecības, bet arī par iecienītu tūrisma vietu. Kaut arī naftas vada darbība 2003. gadā tika apturēta, turpinājās naftas produktu un sauskravu piegāde pa dzelzceļu. Pateicoties ostas infrastruktūrai, Ventspils mūsdienās ir viena no turīgākajām pilsētām Latvijā. Daudzi no pilsētas vēsturiskajiem objektiem, tai skaitā dzīvojamās ēkas, tagad ir restaurēti un pieejami apmeklētājiem.
Jānis Bickis
Jānis Bickis (arī Bitzky, Bitckis) (1877 - 1933) bija latviešu agronoms, botāniķis un fitopatologs. Pedagogs. Priekuļu Lauksaimniecības skolas pamatlicējs, Baltijas Bioentomoloģijas stacijas dibinātājs. LU Lauksaimniecības fakultātes docents, Augu kaitēkļu un kaišu katedras izveidotājs un vadītājs. Sastādījis pirmo augu noteicēju latviešu valodā - J. Bickis "Latvijas augu noteicējs" (5 izdevumi).
Dzīvesgājums
Jānis Bickis dzimis 1877. gada 5. maijā Talsu apriņķī Vandzenē “Beķeru” mājās. Pēc Rīgas Pilsētas reālskolas beigšanas, J.Bickis no 1899. - 1910. gadam studē Rīgas Politehniskā institūta Lauksaimniecības nodaļā. Profesora F. Būholca vadībā studiju laikā viņš veica pētījumus par Baltijas neīstās miltrasas sēnēm. Pēc institūta beigšanas, kad Rīgas Lauksaimniecības Centrālā biedrība 1910. gadā saņema atļauja organizēt Priekuļos Ziemas kursus, J. Bickis tos vadīja, sastādīja mācību programmu Priekuļu lauksaimniecības skolai, kuru nodibināja 1911. gadā. Skolā viņš strādāja ar pārtraukumiem līdz pat mūža beigām. 1912. gadā ar Krievijas Zemkopības departanta atbalstu J. Bickis papildinājās Kijevā entomoloģijas stacijā un 1913. gadā Priekuļos nodibināja Baltijas Bio - entomoloģisko staciju. 1922. gadā stacija pārcēlās uz Rīgu un tika pārdēvēta par Latvijas Augu aizsardzības institūtu. J.Bickis bija stacijas vadītājs līdz 1922. gadam. 1920. gadā viņu ievēlēja par docentu Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātes fitopatoloģijas un entomoloģijas katedrā, kuru viņš izveidoja un vadīja līdz 1926. gadam. Bickis lasīja lekcijas par tēmām - augu slimības, entomoloģija, ievads bioloģijā. 1923. gadā LU Filoloģijas un filozofijas fakultāte ievēlēja J.Bicki par lektoru ievadam bioloģijā.
Galileo 13
Galileo 13 (European GNSS apzīmējums GSAT0210) ir Eiropas navigācijas sistēmas Galileo pavadonis. Tas orbītā palaists 2016. gada maijā; izvietots orbitālajā slotā A02.
Jānis Bickis
Dzīvesgājums
J.Bickis mirst Cēsīs 1933. gada 18. decembrī nepilnu 56 gadu vecumā. Apglabāts Priekuļu kapos, kur Priekuļu lauksaimniecības vidusskolas absolventu biedrība uzstādījusi viņam veltītu kapu plāksni.
1978. gadā Uguņciema dabas draugi Bīļu lauku vidū augošu dižozolu veltījuši Jānim Bickim,.
Galileo 13
Galileo 13 primārais kontraktors un platformas izgatavotājs bija uzņēmums OHB-System. Derīgo kravu izgatavoja Surrey Satellite Technology (SSTL). Kosmiskā aparāta starta masa bija 715 kg; izmēri 2,7 × 1,2 × 1,1 m. Pavadonī uzstādīti divi pasīvie ūdeņraža māzera atompulksteņi, divi rubīdija atompulksteņi; pulksteņu pārraudzīšanas un vadības iekārta, navigācijas signāla ģenerators, L-joslas antena navigācijas signāla raidīšanai, C-joslas antena augšupejošā signāla uztveršanai, divas S-joslas antenas telemetrijai un komandām, kā arī antena meklēšanas un glābšanas iekārtai MEO SAR.
Galileo 13 tika palaists 08:48:43 UTC no Gviānas kosmiskā centra ar nesējraķeti Sojuz-STB/Fregat-MT (lidojums VS15) kopā ar tās pašas sērijas pavadoni Galileo 14.
Jānis Bickis
Darbi
Būdams pēc savas izglītības agronoms - fitopatologs, J. Bickis sarakstījis un publicējis vairākus praktiska rakstura darbus: Viņš sarakstījis arī daudzus rakstus par augu kaitēkļiem un slimībām un to apkarošanu žurnālos u.c. periodiskos izdevumos. 1919. gadā Cēsīs publicēts darbs “Dabas zinātniski tēlojumi”, kurā apkopoti agrāk periodikā izkaisītie raksti par dabas aizsardzības nozīmi.
Latvijas botānikas vēsturē un floras izpētē J. Bickis sev nodrošinājis goda vietu, sastādot pirmo “Latvijas augu noteicēju”. 1. tā izdevums iznāca Cēsīs 1920. gadā divās daļās. Tam sekoja 2. un 3. izdevumi 1923, 1926. gadā. Pēc J. Bicka nāves 1935. gadā tika izdots 4. izdevums, kuru bija pārstrādājuši A. Zāmelis, P. Galenieks, K. Starcs un A. Ķerus. Priekšvārdu sarakstījis N. Malta. 1946. gadā iznāca 5. Bicka "Latvijas augu noteicējs", kuru atbilstoši jaunākajai zinātniskajai nomenklatūrai pārstrādājis Alfrēds Rasiņš.
Māra Grīva
Māra Grīva (dzimusi ) ir latviešu vieglatlēte, startē tāllēkšanā un trīssoļlēkšanā. Viņas tēvs ir vieglatlētikas treneris Māris Grīva, viņas māsas Lauma un Gundega, kā arī brālis Jānis Svens Grīva (šķēpa mešana), arī ir vieglatlēti.
2010. gada Eiropas kadetu čempionātā M. Grīva izcīnīja sudraba medaļu trīsoļlēkšanā ar 13,28 m.
No 2011.-2013. gadam pārstāv Nebraskas Universitāti Amerikā, kopā izcīnot 9 konferences (Big 12 un Big 10) 1. vietas. 2011. gadā, pārstāvot Universitāti, sasniegts personīgais rekords trīssoļlēkšanā (13.81m). Augstākā sasniegtā vieta NCAA studentu čempionātā - 4. vieta tāllēkšanā (2013. gads).
2011. gada Eiropas U-23 čempionātā viņa izcīnīja augsto 5. vietu tāllēkšanā ar rezultātu 6,59 m.
2011. gada Universiādē izcīnīja 12. vietu tāllēkšanā (6,17 m) un 11. vietu trīsoļlēkšanā (12,49 m).
2012. gada Eiropas čempionātā viņa ar 6,00 metrus tālu lēcienu tāllēkšanā palika 27. vietā kvalifikācijā, tādējādi nekvalificējoties finālsacensībām.
2017. gadā Pasaules Universiādē Taipejā kvalificējās finālsacensībām tāllēkšanā (8. vieta ar 6,16m) un trīssoļlēkšanā. Izcīnīta bronzas medaļa trīssoļlēkšanā ar 13.58m, par 1 centimetru atpaliekot no sudraba medaļas.
2019. gadā pirmo reizi startējot Eiropas telpu čempionāta (Glāzgova) ar 6,41m un atkārtotu personīgo rezultātu telpās izcīnīja 10. vietu.
Graham Coast
Graham Coast var būt:
Džungļu grāmata
“Džungļu grāmata” (en) ir angļu rakstnieka Radjarda Kiplinga stāstu kolekcija, kas izdota 1894. gadā. Stāstu galvenais tēls ir cilvēkbērns Mauglis, kuru Indijas mežos (džungļos) uzaudzinājuši vilki. Lielākā daļa no tēliem ir dzīvnieki, piemēram, tīģeris Širhans un lācis Balu. Darbība norisinās Indijas mežos, grāmatā vairākas reizes pieminēta pilsēta Seoni, kas atrodas Madhjas Pradēšas štatā.
Grāmata vairākas reizes izdota latviešu valodā (1936. gadā, 1958. gadā, 1982. gadā (sērijā "Stāsti par dabu"), 2000. gadā (sērijā "Sprīdīša bibliotēka"), 2005. gadā (sērijā "Lasītprieks!").
Grāmatai ir divas daļas — "Pirmā džungļu grāmata" un "Otrā džungļu grāmata". Tajās ietilpst arī stāsti, kas nav saistīti ar galveno sižeta līniju par Maugli. Daži no tiem, piemēram, "Riki-tiki-tavi" ir izdoti arī atsevišķās grāmatās.
Kameņu grāvis
Kameņu grāvis ir Vīķu ezera pieteka Jēkabpils novadā, uz austrumiem no Buivāniem.
Tek dienvidu virzienā. Ietece Vīķu ezera ziemeļu krastā. Šķērso valsts autoceļu V813 (Stūrāni–Puļpāni).
Gana (mūzikas albums)
Gana (stilizēts kā GANA) ir latviešu progresīvā metāla grupas Oghre debijas studijas albums. Tas tika izdots. Tā ierakstu, miksēšanu un masterēšanu veicis producents Kārlis Šteinmanis KS Records studijā. Gana vizuālo noformējumu veidojis mākslinieks Aigars Opincāns. Albums tika izdots sadarbībā ar alternatīvās mūzikas ierakstu kompāniju Grautiņa ieraksti un prezentēts Ģertrūdes ielas teātrī.
Albums nominēts Mūzikas ierakstu gada balvā Zelta Mikrofons kategorijā "Roka vai metāla mūzikas albums".
Koncepcija
Gana ir pirmais albums albumu triloģijā, kas katrs ir balstīts uz vienu no dzīvībai nepieciešamiem ķīmiskiem elementiem — skābekļa, ūdeņraža un oglekļa. Albuma vizuālajā noformējumā putnu ligzda veido burtu O, kas apzīmē skābekli.
Šī albuma elements ir skābeklis. Dziesmu vārdos tiek izmantotas ar degšanu, iznīcināšanu, atņemšanu un vardarbību saistītas metaforas un salīdzinājumi, piemēram, albuma pirmajā skaņdarbā 900 000 000 000 ir frāze "Lai ripo, lai deg" un "Tik augstāk vien, lai ceļas dūmi", Gana — "Pasaule deg iznīcības atkarībā", Nosveries Liepā — "Ņemt, ņemt, pretī neko", nulle — "Laiks atgriezties pelnos", kā arī noslēdzošā dziesma Kurinātājs.
Albums sākas un beidzas ar degošas un sprakstošas malkas skaņām.
Albumā ir gan gari skaņdarbi (līdz desmit minūtēm), gan pavisam īsi — divas minūtes. Tiek izmantoti dažādi taktsmēri un to maiņas vienas dziesmas ietvaros, piemēram, 1/4, 2/4, 3/4, 4/4, 5/4, 7/4, 7/8, un 9/8. Plaši tiek izmantoti kvintakordi, mazi intervāli (maza sekunda), un minora skaņkārta un no tās atvasinātās skaņkārtas — harmoniskais minors, doriskā skaņkārta, frīģiskā skaņkārta. Vokālists Oskars Dreģis pielieto gan dziļu rūkšanu, gan melodisku dziedāšanu baritonā.
Dalībnieki
Oghre
Citi dalībnieki
Severance
Severance ir ASV zinātniskās fantastikas psiholoģiska trillera seriāls. Seriāla autors ir Dens Eriksons, bet režisori Bens Stillers un Īfa Makārdla. Seriālā galvenās lomas atveido Ādams Skots, Zeks Čerijs, Brita Leuera, Tremels Tillmans, Džena Taloka, Maikls Černuss, Džons Turturo, Kristofers Volkens un Patrīcija Ārkete.
Gaiziņkalns (dabas parks)
Gaiziņkalns ir dabas parks Madonas novada Vestienas, Aronas un Bērzaunes pagastos, Natura 2000 teritorija. Parka teritorija aptver Vidzemes augstieni ap Gaiziņkalnu, Talejas un Viešūra jeb Kaķīša ezeru, kā arī vairākus nelielus, sīkus ezeriņus. Te atrodas augstākā vieta Latvijā — Gaiziņkalns — 311,94 m.
Severance
Seriāls stāsta par Marku (Skots), Lumon Industries darbinieku, kurš piedalās "nodalīšanas" programmā, kurā darba atmiņas tiek nodalītas no ārpusdarba atmiņām.
Gaiziņkalns (dabas parks)
Raksturojums
Gaiziņkalns un apkārtējie pauguri ir ar stāvām nogāzēm, kas noaugušas ar mežu. Teritorijas mežainums ir 70%. Tie galvenokārt ir eglāji vai nelielas ozolu vai bērzu birzis. Teritorijā un tās tuvumā atrodas puse no 25 Latvijas augstākajām virsotnēm, kas pārsniedz 270 metrus vjl. vai arī ir augstākas. Gaiziņkalna dabas parks ietilpst Vestienas aizsargājamo ainavu apvidū.
Vēsture
Jau no 1957. gada tika aizsargāta Gaiziņkalna virsotne, savukārt no 1977. gada viss kalns (53 ha platībā). Gaiziņkalna dabas parks pašreizējā platībā (2026 ha) ir dibināts 1987. gadā. Pašreizējo dabas parka statusu nosaka Latvijas Republikas Ministru kabineta 1999. gada 2. martā pieņemtie "Noteikumi par dabas parkiem". 2012. gada 14. decembrī tika uzspridzināts padomju laikā būvētais 45 metrus augstais Gaiziņkalna skatu tornis.
Severance
Seriāla pirmizrāde notika. Seriāls saņēma pozitīvas atsauksmes gan no kritiķiem, gan no publikas, slavējot kinematogrāfiju, režiju, mākslinieka darbu, scenāriju un aktierspēli. Severance tika nominēta 14 Emmy balvām. 80. Zelta globusa balvu pasniegšanas ceremonijā Severance saņēma trīs nominācijas.
2022. gada aprīlī apstiprināja seriāla otro sezonu.
Cikāžu dzimta
Cikāžu dzimta (Cicadidae) ir cikāžveidīgo infrakārtas (Cicadomorpha) dzimta, kas apvieno apmēram 2500 sugas, kas iedalās apmēram 347 ģintīs un 4 apakšdzimtās. Cikāžu dzimtas sugas dzīvo, sākot ar mēreno joslu un beidzot ar tropiem. Lielākā daļa sugu mājo tropos un subtropos, bet dažas sugas sastopamas arī tuksnesī. Šīs dzimtas sugas ir skaļākie kukaiņi pasaulē. Pateicoties savai skaļajai čirkstēšanai un sisināšanai, tie ir vieni no pazīstamākajiem kukaiņiem savā izplatības areālā. Vārds cikāde cēlies no latīņu vārda cicada, kas tulkojumā latviski nozīmē koku circenis.
Cikāžu sugas var izraisīt ievērojamus postījumus dažu kultūraugu sējumiem, krūmiem un kokiem, mātītēm augu stublājos dziļi iedurot dējekli un izdējot tajos olas. Daudzās pasaules valstīs cikādes tiek izmantotas kā cilvēku pārtika. Tās pārtikā izmantoja jau Senajā Grieķijā un līdz mūsdienām tradīcija ēst cikādes ir saglabājusies Ķīnā, Malaizijā, Birmā, Latīņamerikā un Āfrikā, piemēram, Kongo. Ēšanai vērtīgākas skaitās mātītes, jo tām ir vairāk "gaļas". Cikāžu čaulas tiek izmantotas Ķīnas tradicionālajā medicīnā.
Izplatība
Lielākā daļa cikāžu dzimtas sugu mājo Dienvidaustrumāzijā (apmēram 850 sugas), otra lielākā sugu dažādība sastopama Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras (apmēram 400 sugas, no kurām 150 sugas sastopamas Āfrikas dienvidos), šiem reģioniem seko Dienvidamerika (apmēram 300 sugas). Cikādes mājo arī Austrālijā (243 sugas), Jaunzēlandē (42 sugas, kuras visas ir endēmas sugas ar izplatību tikai Jaunzēlandē un tās tuvākajās salās — Norfolkā un Jaunkaledonijā ), Ziemeļamerikā (apmēram 230 sugas), Eiropā, Āzijas ziemeļos un Ziemeļāfrikā (apmēram 145 sugas). Vislielākā sugu koncentrācija pasaulē dzīvo Klusā okeāna salās, sākot ar Jaungvinejas dienvidaustrumiem un beidzot ar Jaunzēlandi. Šajā reģionā ir apmēram 300 dažādas cikāžu dzimtas sugas, kas tiek iedalītas 41 ģintī. Vēl var izcelt Karību salas, kurās dzīvo 21 endēma cikāžu suga.
Izskats un īpašības
Šīs dzimtas pieaugušās cikādes jeb imago lielākā daļa ir 2—5 cm garas, tomēr dažas sugas ir vēl lielākas. Dzimtas lielākā cikāde ir imperatorcikāde (Pomponia imperatoria), kuras ķermeņa garums ir 7 cm, bet spārnu izplētums 18—20 cm. Kopumā lielākās cikāžu sugas pieder cikāžu apakšdzimtas (Cicadinae) Megapomponia, Pomponia un Tacua ģintīm.
Cikāžu dzimtas sugām ir lielas saliktās acis, kas atrodas galvas sānu plaknēs, bet galvas vidū pieres daļā ir 3 vienkāršās actiņas, kuras parasti ir vienā krāsā ar saliktajām acīm. Lai gan taustekļiem ir 7—10 posmi, tie ir samērā īsi un atgādina skropstas. Mutes orgāns kā visiem blakšu kārtas kukaiņiem ir garš, knābim līdzīgs snuķītis. Kad cikāde nebarojas, tā snuķīti paloka sev apakšā starp kājām. Visi četri spārni ir membrānveidīgi un bieži dzidri caurspīdīgi.
Dzesēšanās spēja
Dažām cikādēm ir samērā unikālas īpašības, kādu nav citiem kukaiņiem. Piemēram, tuksnesī dzīvojošā citruscikāde (Diceroprocta apache) spēj sevi atdzesēt, iztvaikojot šķidrumu, kas ir analoga īpašība zīdītāju svīšanai. Kad citruscikādes temperatūra paceļas augstāk par 39 °C, tā sāk aktīvi sūkt augu sulas un lieko šķidrumu izgarot caur vēdera posma muguras porām. Šāda ūdens izgarošana iespējama tikai, sūcot sulas no ļoti sulīgu augu kātiņiem. Šādā veidā citruscikādes spēj sevi atdzesēt par apmēram 5 °C. Šāda atdzesēšanas īpašība piemīt arī vairākām citām cikāžu sugām, kas nedzīvo tuksnešos, piemēram, 13 gadu periodiskajai cikādei (Magicicada tredecem) — tikai tās dzesēšanās nav tik intensīva.
Tajā pašā laikā ir cikāžu sugas, kuras spēj savu ķermeņa temperatūru pacelt augstāku par gaisa temperatūru, ja tas ir nepieciešams (līdz 22 °C).
Dziedāšana
Dzied tikai cikāžu tēviņi. Dziedāšanas skaļais troksnis tiek panākts ar īpašiem orgāniem — timbalu pāri, kas atrodas uz vēdera posma muguras pie pašas pamatnes. Dziedāšanas skaņa netiek veidota ar dažādu ķermeņa daļu strīķēšanu kā tas ir, piemēram, circeņiem. Timbals ir komplekss orgāns, ko veido membrānas un iebiezinātas "ribas". Saraujot timbalu iekšējos muskuļus, veidojas klikšķoša skaņa, bet, atbrīvojot muskuļus, timbali atgriežas sākotnējā pozīcijā un izdod cita veida klikšķošas skaņas. Tēviņa vēdera dobums ir tikpat kā tukšs un tas strādā kā skaņas pastiprinātājs. Cikāde timbala membrānas vibrē ļoti lielā ātrumā. Katrai sugai ir atšķirīga skaņa un mātītes nekļūdīgi atšķir savas sugas pretējo dzimumu. Cikādes aktīvāk dzied siltā laikā un īpaši skaļi un enerģiski vasaras dienas karstākajās stundās, lai gan siltā vasaras laikā tās dzied 24 stundas diennaktī. Dažas sugas dzied tikai krēslā, piemēram, pūšļacikāde (Cystosoma saundersii). To lidotprasme ir tik vāja, ka tādā veidā tās sevi pasargā no putnu uzmanības piesaistīšanas. Lai arī tēviņi dzied, abiem dzimumiem ir skaņas uztveršanas orgāni — pāris timpanālu, kas ir palieli, spogulim līdzīgi membrānu orgāni. Ar šīm membrānām mātītes uztver skaņu. Dziedāšanas laikā tēviņi spēj "atslēgt" savus dzirdes orgānus.
Dažas cikāžu sugas spēj radīt skaņu ar 120 dB skaļumu, sasniedzot cilvēka ausīs sāpju līmeni. Toties ir arī tādas sugas, kuru dziedāšana ir tik augsta, ka cilvēka auss to neuztver. Dažām sugām papildus mātītes piesaistīšanas dziesmai ir vēl ienaidnieku atbaidīšanas dziesma, kuru tie dzied, ja tuvumā parādās putni. Troksnis ir tik liels, ka putnu dzirde tiek pārslogota. Dažām sugām ir arī īpaša pārošanās dziesma, kas ir daudz klusāka nekā uzmanības piesaistīšanas dziesma. To cikādes tēviņš dzied, kad pie tā mātīte ir jau ieradusies.
Ekoloģija
Lielāko daļu sava mūža cikādes pavada nimfas attīstības stadijā, dzīvojot zem zemes, apmēram 30 cm — 2,5 m dziļumā. Nimfas barojas ar augu sakņu sulām un tām ir spēcīgas priekškājas, ar kurām rakties augsnē. Kad tām pienācis laiks pāriet pēdējā attīstības stadijā, tās izrok tuneli līdz zemes virskārtai un izlien laukā. Tad nimfas uzlien kādā kokā vai citā augā un nomaina ādu pēdējo reizi, kļūstot par pieaugušiem kukaiņiem ar spārniem — imago. Nimfas parasti no zemes izrokas nakts laikā vēlā pavasarī vai vasaras sākumā.
Lielākā daļa cikāžu sugu zem zemes dzīvo 2—5 gadus. Dažas liela auguma sugas zem zemes dzīvo 6—7 gadus, bet Ziemeļamerikas periodiskās cikādes (13 gadu periodiskā cikāde un 17 gadu periodiskā cikāde jeb faraoncikāde) 13 vai 17 gadus. Šis lielais gadu skaits izskaidro faktu, ka cikādes dažos gados ir ļoti daudz, bet citos maz. Atšķirībā no nimfām imago dzīve ir ļoti īsa, tikai dažas nedēļas. Pēc sapārošanās mātīte auga stublājā, to pārdurot ar dējekli, iedēj olas. Dēšana tiek atkārtota vairākas reizes līdz ir izdēti vairāki simti olu. No olām izšķiļas mazas, bezspārnu cikādes - nimfas, tās norāpo lejup no auga un ierokas zemē. Nimfas augot ik pa laikam nomaina ādu.
Barība
Cikādes barojas ar augu sulām, kuras izsūc no dažādu lakstaugu vai koku lapu kātiņiem. Mazākas sugas dzīvo krūmos un zālē, bet lielākas sugas kokos. Tie ir ozoli, cipreses, vītoli, pīlādži un kļavas. Cikāžu barošanās var palēlināt augu augšanu, bet ievērojamus postījumus tie nenodara.
Ienaidnieki
Ar cikādēm lielā daudzumā barojas putni, bet tās ēd arī vāveres un lapsenes. Austrālijā ir novērots, ka ar cikādēm barojas arī zivis, piemēram, Austrālijas asaris (Macquaria novemaculeata), kas izlec no ūdens, lai noķertu lidojošu cikādi. Tomēr lielākais cikāžu ienaidnieks ir sēnīšu slimība — Massospora cicadina. Dažām sugām ir ļoti īpatnējs sevis aizsargāšanas mehānisms — tās tik lielā daudzumā vienlaicīgi izlien no zemes, ka to ienaidnieki pārēdas un kļūst kūtri un slinki. Izdzīvojušās cikādes pēc tam iegūst nosacītu drošību un mieru.
Antianginālie līdzekļi
Antianginālie līdzekļi ir zāles, kuras lieto stenokardijas (hroniskas koronāras sirds slimības biežākā klīniskā forma) ārstēšanai. Stenokardija jeb, tiešā nozīmē, 'sāpes aiz krūšu kaula' (la, no angere — 'smacēt, žņaugt') ir skābekļa piegādes un izmantošanas disbalanss miokardā (sirds muskulī).
Kalcija kanālu antagonisti
Kalcija kanālu antagonisti jeb blokatori samazina sirds prasības pēc skābekļa, pazeminot spiedienu aortā, samazina sirds pēcslodzi, tie ir arteriālie vazodilatatori (artēriju paplašinātāji). Darbības mehānisms: Koronāro (sirds) asinsvadu spazmu gadījumā kalcija kanālu antagonisti var veicināt spazmolīzi (spazmu pārtraukšanu) un uzlabot asins plūsmu. Latvijas zāļu reģistrā iekļauti vairāki šīs grupas pārstāvji: amlodipīns, nifedipīns, lacidipīns, lerkanidipīns, felodipīns, nitrendipīns. Biežākās blakusparādības: galvassāpes, pietvīkums asinsvadu paplašināšanās dēļ.
Bēta adrenoblokatori
Bēta adrenoblokatori (BAB) ir kardiodepresanti, kas samazina skābekļa patēriņu, mazina sirds frekvenci. Šie medikamenti, kā jau nosaukums rāda, bloķē bēta adrenoreceptorus (tie atrodas galvenokārt sirdī, muskuļos, bronhos), tiek samazināta cikliskā adenozīnmonofosfāta izdalīšanās. Sirds kontrakcijas kļūst vājākas, retākas, sirdsdarbības ritms palēninās. BAB lietošana ļoti noderīga tieši slodzes/stresa stenokardijai, jo nomāc aktivizēto simpātisko nervu sistēmu. Latvijas zāļu reģistrā iekļauti vairāki šīs grupas pārstāvji, kas paredzēti stenokardijas ārstēšanai: metoprolols, bisoprolols, betaksolols, atenolols, propranolols. Biežākās blakusparādības: palēnināta sirdsdarbība, slikta dūša, reiboņi.
Horsa
Horsa (hy, ) ir ciems Armēnijas Vajocdzoras marzē. Atrodas Horsas upes krastā marzes ziemeļrietumu daļā. Attālums līdz reģiona galvaspilsētai Jehegnadzorai ir 14 kilometri.
Antonēns Arto
1920. gados viņš bija saistīs ar sirreālistiem, taču Andrē Bretons viņu izslēdza ideoloģisku konfliktu dēļ. Kā aktieris, piedalījies vairākās kinofilmās, no kurām pazīstamākas ir Abela Gansa "Napoleons" (1927) un Karla Teodora Dreiera "Žannas d'Arkas ciešanas" (1928).
Paitēni
Paitēni ir apdzīvota vieta Jelgavas novada Platones pagastā. Izvietojusies pagasta vidusdaļā starp autoceļu A8 un dzelzceļa līniju Jelgava—Meitene 3 km no pagasta centra Platones, 15 km no novada domes Jelgavā un 60 km no Rīgas.
Olesno
Olesno, vēsturiski arī Rozenberga Augšilēzijā , ir pilsēta Polijas dienvidos, Opoles vojevodistē.
Mimēze
Mimēze ( — 'atdarināšana') ir mācība par īstenības atdarināšanu. Mākslā jēdzienam mimēze sinonīms ir attēlojums.
Šo terminu ieviesis sengrieķu filozofs Aristotelis, pirmo reizi to lietojot savā darbā "Poētika".
Greiema krasts
Greiema krasts (, es) ir Antarktīdas piekrastes daļa Greiema Zemes rietumos. Stiepjas no Beljē raga dienvidos līdz Renāra ragam ziemeļos. Dienvidos robežojas ar Lubē krastu, ziemeļos — ar Danko krastu. Krasta kopējais garums ir ap 170 km. Krasta līnija stipri izrobota, daudz līču un pussalu. Krasta ziemeļos izvietojusies Kijevas pussala, dienvidos no tās — Beaskočeja līcis. Dienviddaļā Grandidjē šaurums krastu šķir no Bisko salām.
Krastu 1832. gada 17.—18. februārī atklāja britu jūrasbraucēja Džona Bisko ekspedīcija un nosauca to par Greiema Zemi, godinot seru Džeimsu Greiemu (Sir James Robert George Graham), britu admiralitātes pirmo lordu Bisko ekspedīcijas laikā. Vēlākos gados Greiema Zemes nosaukums britu avotos tika attiecināts uz visu Antarktīdas pussalu, pirmatklātajam apvidum atstājot Greiema krasta nosaukumu.
Greiema krasta ziemeļdaļā no 1949. gada darbojās britu polārstacija Faradeja, ko 1996. gadā nodeva Ukrainai un pārdēvēja par Vernadsku. Dienviddaļā no 1957. līdz 1959. gadam darbojās britu polārstacija Prospektpointa.
Alphabet
Alphabet Inc. ir Google sākotnējo dibinātāju Lerija Peidža un Sergeja Brina 2015. gada 2. oktobrī izveidota pārvaldītājsabiedrība. Tā pārvalda dažādus uzņēmumus, kas iepriekš piederēja Google, ieskaitot pašu Google Inc. Kompānijas vadītāji bija Lerijs Peidžs un Sergejs Brins. Tas ir pasaulē otrais vērtīgākais vai pats vērtīgākais uzņēmums (atkarībā no akciju vērtības svārstībām cieši konkurē ar Apple Inc.). Sabiedrība ir bāzēta Kalifornijā, ASV. Google reorganizācija Alphabet kompānijā tika pabeigta 2015. gada 2. oktobrī. Peidžs un Brins paziņoja par atkāpšanos no amatiem 2019. gada decembrī, un vadītāja pienākumus pildīs Sundars Pičai, Google izpilddirektors. Peidžs un Brins paliek Alphabet Inc līdzdibinātāji, darbinieki, valdes locekļi un kontrolpaketes īpašnieki.
Uzņēmumā ietilpst vairākas nozares ieskaitot tehnoloģijas, zinātni, biotehnoloģijas un daudzas citas. Daži no meitas uzņēmumiem ir Google, Calico, GV, X, Verily, CapitalG un Google Fiber. Daži no meitas uzņēmumiem pēc reorganizācijas ir mainījuši savus nosaukumus, piemēram, Google Ventures kļuva par GV, Google Life Sciences par Verily un Google X kļūstot vienkārši par X.
Par Alphabet veidošanu 2015. gada 10. augustā paziņoja Lerijs Peidžs. Viņš to pamatoja ar to, ka uzņēmumā bija vairākas lielas apakšstruktūras, kurām nav saistības ar meklēšanas programmu Google.
Alphabet Inc. dibinot, sākotnēji tas bija Google Inc. meitas uzņēmums. Nākamajā solī Google apvienojās ar Alphabet, vienlaicīgi Google kapitāldaļas tika pārnestas uz Alphabet. Google Inc. kļuva par Alphabet Inc. meitas uzņēmumu. Alphabet akcijas tiks turpinātas tirgot ar biržas simboliem GOOG un GOOGL.
Vēsture
2015. gada 10. augustā Google līdzdibinātājs Lerijs Peidžs paziņoja par plāniem veidot jaunu publisku pārvaldītājsabiedrību Alphabet Inc. Plānus viņš paziņoja interneta bloga ierakstā Google oficiālajā blogā. Sundars Pičai kļuva par jauno Google izpilddirektoru aizvietojot Leriju Peidžu, kurš kļuva par Alphabet izpilddirektoru.
2016. gada 1. februārī Alphabet Inc. pārspēja Apple Inc., kļūstot par pasaulē vērtīgāko uzņēmumu, līdz brīdim kamēr Apple atguva savas iepriekšējās pozīcijas 2016. gada 3. februārī.
Briedīšu iezis
Briedīšu iezis ir smilšakmens atsegums Gaujas kreisajā krastā Amatas novada Drabešu pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļrietumos Gaujas nacionālā parka teritorijā 700 m augšpus Briedīšu mājām. Kopš 1974. gada aizsargājams ģeoloģisks piemineklis. Atsegta 4 m bieza smilšakmeņu slāņkopa ar īpatnēju slīpslāņojumu, ko kontrastainu padara sūnām un ķērpjiem pārklāti, ar vizlu bagāti ieži.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2012
2012. gada Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas tika pasniegtas 22 nominācijās. Visvairāk nominācijas (četras) saņēma grupa Prāta Vētra, un grupa arī uzvarēja trijās no tām. Pasākums notika Latvijas Nacionālajā teātrī. Balvu par mūža ieguldījumu saņēma grupa Čikāgas piecīši.
Antropometrija
Antropometrija ir viena no antropoloģijas pētījumu pamatmetodēm, kura saistīta ar dažādiem cilvēka auguma un ķermeņa proporciju mērījumiem, to izmanto medicīnā, īpaši jautājumos par cilvēka fizisko attīstību un konstitucionālajām īpatnībām.
Antropometriskajos pētījumos nosaka ķermeņa garumu, masu, krūšu apkārtmēru, muskulatūras attīstību un zemādas tauku slāni, mēra arī galvaskausu, locekļus, atsevišķus ķermeņa segmentus. Antropometrija ietver arī funkcionālus rādītājus – muskuļu spēku, plaušu tilpumu.
Antropometrijā izšķir galvenos un papildus antropometriskos rādītājus. Pie galvenajiem antropopmetriskajiem rādītājiem pieder ķermeņa masa, gareniskie izmēri, diametri, apkārtmēri. Pie papildu antropometriskajiem rādītājiem pieder ādas un tauku krokas biezums, plaušu dzīvības tilpums, muskuļu spēks.
Lai pareizi novērtētu antropometriskos datus, jāņem vērā sportista individuālais raksturojums un iegūtie skaitļi jāsalīdzina ar vispārpieņemtajām normām jeb standartiem [d]. objektīvu un informatīvu rezultātu iegūšanai antropometrijā, stingri jāievēro mērījumu metodika, jāizmanto kvalitatīvi un pārbaudīti mērinstrumenti, kā arī jāievēro zināmi priekšnoteikumi – telpai, kurā izdara pārbaudi, jābūt siltai (18–20 ºC) un labi apgaismotai, pārbaudāmajam ir jāizģērbjas, paliekot peldbiksēs (sievietēm – divdaļīgā peldkostīmā), mērījumu izdara, stāvot brīvi, nesasprindzinoties, ierastajā stājā. Antropometriju vēlams veikt no rīta, jo gara auguma sportistiem dienas laikā ķermeņa garums var samazināties par 2–4 cm.
Melnupīte (Piestiņas pieteka)
Melnupīte (arī Malnupīte) ir Piestiņas kreisā krasta pieteka Jēkabpils novadā.
Iztece uz dienvidiem no Zaķēniem. Augštecē tek dienvidu virzienā, vidustecē sagriežas uz dienvidaustrumiem un lejtecē tek starp Pliksni ziemeļos un Žēvaldu purvu dienvidos. Ietek Piestiņā mazapdzīvotā, mežainā apvidū.
Karalienes Mērijas smaile
Karalienes Mērijas smaile (en) ir vulkāns Apvienotajai Karalistei piederošajās Tristana da Kuņas salās, arhipelāga augstākā virsotne. Izvietojies arhipelāga lielākajā, Tristana da Kuņas salā un ir šo salu veidojošā vulkāna masīva virsotne. Nosaukta par godu Lielbritānijas karaļa Džordža V konsortei karalienei Mērijai.
Vulkāna virsūdens daļa ir 2062 m augsta, tā virsotnē ir 300 m diametra krāteris, kurā izvietojies krāterezers. Vulkāns ir aktīvs, pēdējais izvirdums noticis no 1961. gada oktobra līdz 1962. gada martam no plaisas vulkāna ziemeļu nogāzē, kā dēļ nācās pilnībā evakuēt salas iedzīvotājus.
Mikēnu civilizācija
Mikēnu civilizācija jeb Ahaiskā Grieķija ir kultūras periods aizvēsturiskās Grieķijas vēsturē no 16. līdz 11. gadsimtam p.m.ē., kas veido Egejas civilizācijas bronzas laikmeta kultūras beigu fāzi. Pēc mūsdienu arheoloģijas izstrādātās periodizācijas ar Mikēnu civilizāciju beidzas hellādas kultūra. Tā ir pirmā attīstītā civilizācija kontinentālajā Grieķijā ar tās pils valstīm, pilsētu organizācijām, mākslas darbiem un rakstības sistēmu. No varas centriem, kas toreiz bija izveidojušies, lielākie bija Pilosa, Tīrinta, Mideja Peloponēsā, Orhomena, Tēbas, Atēnas un Gla centrālajā Grieķijā, kā arī Jolka Tesālijā. Pati nozīmīgākā pilsēta bija Mikēnas Argolidā, kuras vārdā arī ir nosaukta šī civilizācija. Ir pieņēmums, ka šīs tautas pašnosaukums varētu būt ahajieši (grc), kas no ziemeļiem migrēja uz Tesāliju un pēc tam uz Peloponēsu. Uz to netieši norāda hetiešu tekstos minētā tauta "Ahhijava" un ēģiptiešu avotos starp jūras tautām minētie "Akaivaša". Mikēniešu apmetnes vai arī apmetnes ar mikēniešu ietekmi izveidojās arī Epīrā, Maķedonijā, Egejas jūras salās, Mazāzijas piekrastē, Levantē, Kiprā un Itālijā.