cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jevgēņija Ļisicina
Dzīvsgājums
Jau mācoties konservatorijā, Jevgēnija nospēlēja vairāk nekā 40 solokoncertu, gan uz Doma baznīcas ērģelēm, gan citās PSRS pilsētās. Doma baznīcā tika ierakstīta arī viņas pirmais mūzikas disks. Pēc 1968. gada Ļisicina kļuva par Latvijas Valsts filharmonijas solisti un darba gados nospēlēja vairāk kā 1000 solokoncertu, ierakstīja vairāk kā 20 ilgspēlējošo plašu ar klasisko mūziku un koncertēja Eiropas valstīs, ceļot Latvijas prestižu ārzemēs.
1968. gadā Jevgēnija Ļisicina piedalījās starptautiskajā Čurļoņa konkursā, kurā ieguva otro prēmiju un laureāta goda nosaukumu. 1989. gadā divas viņas plates ar J. S. Baha un A. Vivaldi ierakstiem Jevgēnijas Ļisicinas izpildījumā Padomju Savienības klasiskās mūzikas hitparādē ieguva 5. un 7. vietu starp 10 vispopulārākajiem hitiem.
1995. gadā Latvijas Republikas Saeima piešķīra Jevgēnijai Ļisicinai Latvijas pilsonību par sevišķiem nopelniem tās labā. No 1999. līdz 2002. gadam Jevgēnija nospēlēja divus ļoti plašus ciklus. Viens no tiem bija veltīts Rīgas 800. gadadienai un ietvēra pilnus 17 koncertus, otrs bija veltīts viņas pasniedzējam profesoram N.Vanadziņam (viņa 110. gadadienā) un ietvēra 9 lielos monogrāfiskos koncertus.
2019. gadā Ļisicina pārcēlās uz dzīvi Dolgoprudnijas pilsētā Maskavas apgabalā.
Darbi
J. Ļisicina ieskaņojusi 25 skaņuplates un divus CD (franču ērģeļmūzikas programma, M. Rēgera darbu programma, visi divpadsmit G.F. Hendeļa ērģeļkoncerti, J.S. Baha Korāļprelūdiju albums trijās skaņuplatēs u.c.) Mākslinieces radošo interešu lokā ir arī dažādas neparastākas idejas un oriģināli veikumi: A. Vivaldi orķestra koncertu cikla "Gadalaiki" transkripcija ērģelēm, M. Musorgska klavierdarbu cikla "Izstādes gleznas" pārlikums ērģelēm un sitaminstrumentiem, dažādu autoru skaņdarbu pārlikumi klavierēm un ērģelēm.
Latvijas Gaisa spēki
Gaisa spēki ir Nacionālo bruņoto spēku struktūrvienība, kas nodrošina valsts gaisa telpas kontroli un aizsardzību; nodrošina vienību kaujas un mobilizācijas gatavību; piedalās avārijas, ugunsdzēsības un glābšanas darbos un ārkārtējo situāciju izraisīto seku likvidēšanā, kā arī cilvēku un citu objektu meklēšanas un glābšanas darbos; veic gaisa transporta uzdevumus un sagatavo personālsastāvu dalībai starptautiskajās operācijās. Latvijas Gaisa spēki pirmoreiz tika nodibināti 1919. gada 7. jūnijā kā Latvijas armijas Aviācijas grupa, vēlāk Latvijas Aviācijas pulks, kas darbojās līdz Latvijas okupācijai 1940. gadā. Gaisa spēku atjaunošanas pavēli Latvijas Republikas Aizsardzības ministrs parakstīja 1992. gada 17. jūnijā.
1919 - 1940
1919. gada 7. jūnijā virsleitnanta Alfrēda Valeikas vadībā tika dibināta Latvijas armijas Aviācijas grupa, ko oktobrī pārdēvēja par Aviācijas parku. 1926. gadā to pārveidoja par Aviācijas pulku, kura komandieris bija Jezups Baško. Tā devīze - "Visu par Latviju!". Vēlāk par pulka komandieri kļuva Rūdolfs Kandis. Pēc Latvijas okupācijas Aviācijas pulku oficiāli likvidēja 1940. gada 25. decembrī.
Lidmašīnas
Mūsdienās
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas un Nacionālo bruņoto spēku (NBS) izveidošanas 1992. gada 24. februārī bruņoto spēku štābā izveidoja gaisa un gaisa vadības pārvaldi, kas 1992. gada 17. jūnijā pārveidoja par Gaisa spēkiem (GS). Pirmais GS komandieris bija pulkvedis Kārlis Kīns, kurš traģiski gāja bojā 1997. gadā autoavārijā. No 1997. līdz 2001. gadam komandieris bija pulkvežleitnants Ojārs Ivanovs, no 2001. līdz 2003. gadam - pulkvedis Vitālijs Viesiņš, no 2003. līdz 2006. gadam - brigādes ģenerālis Juris Maklakovs (vēlāk Stratēģisko bruņoto spēku komandieris), kopš 2006. gada GS komandē pulkvežleitnants Aleksandrs Stepanovs utt.
Latvijas GS galvenie uzdevumi ir:
VEF
VEF (Valsts elektrotehniskā fabrika) bija viena no lielākajām Latvijas rūpnīcām. Pēc Otrā pasaules kara vadošais komutācijas tehnikas ražotājs bijušajā Padomju Savienībā. VEF ražoja telefona centrāles, telefona aparātus, radioaparātus un citu produkciju.
Vēsture
Pasaules tirgu bija iekarojis mini fotoaparāts Minox. 30. gadu beigās ik mēnesi fabrikā saražoja aptuveni 500 telefona aparātu, 400 telefona centrāļu un 800-2500 radiouztvērēju.
Otrā pasaules kara laikā rūpnīca bija izlaupīta un izpostīta, katlu māja un vairāki korpusi bija uzspridzināti. Pēc kara rūpnīca tika atjaunota un strauji attīstījās. 20. gadsimta 60. gados VEF ik minūti saražoja septiņus radiouztvērējus un piecus telefona aparātus. Tolaik katri divi no trim telefona aparātiem Padomju Savienībā bija ražoti VEF. Populāri bija arī tranzistoru radioaparāti "Spīdola" un 70. gados - "VEF". 1980. gados rūpnīcai piederēja arī tālruņu rūpnīca Aizkrauklē un cehi Alūksnē, Maltā un Skrundā. Rūpnīcā strādāja ap 20 000 cilvēku. 1987. gadā saražoja 883 tūkstošus radiouztvērēju un 2,6 miljonus tālruņa aparātu, detaļas, izejvielas un materiālus piegādāja ap 800 dažādu citu PSRS republiku uzņēmumi. Līdz ar PSRS sabrukumu, sabrūkot kontaktiem un apmaksas sistēmai, sabruka arī izejmateriālu piegāde. 1991. gadā sākās rūpnīcas reorganizācija, sadalot to mazākos uzņēmumos.
1999. gadā privatizācijas rezultātā rūpnīca tika atkal reorganizēta un gandrīz pilnībā likvidēta.
Animisms
Animisms (la — 'dvēsele') ir seno tautu priekšstats, ka dabā visam ir dvēsele, ka pat nedzīvas lietas spēj just un domāt.
Terminu "animisms" pirmais ieviesa vācu zinātnieks Georgs Ernsts Štāls 1708. gadā. Savā darbā "Theoria medica" viņš par animismu nosauca savu mācību par dvēseli kā bezpersonisku dzīvības pirmsākumu.
Vēsture
Animisms ir uzskats vai uzskatu sistēma, ka apkārtējās vides objektiem (upēm, strautiem, kokiem, akmeņiem, dzīvniekiem utt.) katram piemīt savs individuāls gars, dvēsele, kuru ar upuriem un lūgšanām var noskaņot sev draudzīgi. Piemēram, Filipīnās mītošo ifugao mitoloģijā ir ap 25 dažādu garu hierarhijas slāņi, tai skaitā atsevišķu reģionu gari, dievišķoti varoņi un mirušo senči. Šie gari ir visai personificēti, atšķirīgi, lokāli. Savukārt Ziemeļamerikas indiāņiem okanaga (Vašingtonas štats) šādu garu bija maz, toties tie uzskatīja ka jebkuram objektam ir sava dvēsele, līdz ar to jebkurš objekts var kļūt par garu-sargātāju vai palīgu.
Animisms kā ticējumu forma visos laikos ir bijusi ļoti izplatīta. Metafiziskā nozīmē animisms ir pasaules uzskats, saskaņā ar kuru dzīvības pamatprincips ir "dvēsele". To sastopam gan antīkajā filosofijā, gan Renesanses laikā dzimušajā idejā par "pasaules dvēseli". Sengrieķu natūrfilosofijas aizsācējs Taless domāja, ka visi ķermeņi, kuriem liek kustēties kāds iekšējs spēks, apveltīti ar dvēseli — "viss ir dievu piepildīts". Senajā Romā Lukrēcijs par animus dēvēja neizmērojami sīkas matērijas daļiņas, kas izstaro no visu materiālo priekšmetu virsmām, iedarbojoties uz maņu orgāniem un radot sajūtas. Dvēsele kā matērijas paveids, pēc viņa domām, ir aktīva, darbīga un spējīga pakļaut un vadīt ķermeni.
Terminu "animisms" pirmais sāka lietot Georgs Ernsts Štāls (Georg Ernst Stahl) 1708. gadā savā darbā "Theoria medica", līdzīgi antīkajiem autoriem, turpinot dvēseles kā ķermeņa dzinējspēka tēmu.
Zinātniskajā literatūrā, etnogrāfijā termins nostiprinājās, pateicoties E.B.Tailoram (Sir Edward Burnett Tylor), kurš savā darbā "Primitive Culture" ar šo jēdzienu sāka apzīmēt pirmatnējos reliģiskos priekšstatus (t.sk. fetišismu, šamanismu utt.) par apdvēseļoto pasauli, kurus radījis "mežonis filosofs", pārdomājot sapņu, nāves u.tml. fenomenu cēloņus. Vunds (Wundt Wilhelm Max) definē animismu kā metafizisku skatījumu, kura pamatā ir priekšstati par nepārtrauktu un atgriezenisku saikni starp psihi un visām dzīves izpausmēm, tādējādi par dzīvības pamatu uzskatot dvēseli.
Mūsdienu antropoloģijā terminu animisms nereti izmanto tikai runājot par agrāko laiku teorijām, bet ne sociālu faktu. Tam pamatā ir XX gs. gaitā izteiktā dažādu autoru kritika par Teilora un Freida uzskatiem šajā sakarā. Balstoties etnogrāfiskos datos, tika pamatots, ka tas, ko Freids un Tailors aprakstīja kā vienu tendenci, patiesībā ir pietiekoši atšķirīgi fakti, lai tos varētu uzskatīt par universālu parādību. Nav empīriska pamata arī runāt par primitīvo domāšanu, ar kuru daudzi 19. gadsimta domātāji skaidroja prakses, kas atšķīrās no Rietumu uzskatiem. Animisma kā analītiskas kategorijas izmantošana ir apgrūtināta arī tāpēc, ka, strikti ņemot, visas reliģijas uzskata, ka cilvēkiem vai citām dzīvām būtnēm vai lietām piemīt dvēsele.
Mūsdienu psiholoģijā pastāv arī termins bērnu animisms. Mūsdienu Latvijā liela daļa cilvēku uzskata, ka cilvēkiem piemīt gars, kā arī tic garu esamībai dažādās vietās vai lietās.
Animisms mūsdienās
Par animistiem dēvē animisma kā senākās reliģijas formas piekritējus. Pie animistiem pieskaitāmi Āfrikas, Dienvidamerikas, Okeānijas pamatiedzīvotāji — vietējo tradicionālo reliģiju piekopēji.
Konrāds fon Fītinghofs
Konrāds no Fītinghofas jeb Konrāds Fitinghofs (, miris 1413. gada 14. februārī) bija Livonijas ordeņa mestrs no 1401. gada 21. oktobra līdz savai nāvei 1413. gadā.
Konrāds fon Fītinghofs ieradās Livonijā no Vestfālenes un no 1387. līdz 1393. gadam bija Aizkraukles komturs, no 1396. līdz 1401. gadam Vīlandes komturs. 1401. gadā tika ievēlēts par Livonijas ordeņa mestru. 1409. gadā viņš noslēdza separātu miera līgumu ar Lietuvas dižkunigaiti Vītautu Dižo, tāpēc viņa vadītie Livonijas ordeņa spēki nepiedalījās Tanenbergas kaujā, kurā tika sagrauta Vācu ordeņa varenība.
Burosa
Pilsēta saņēma pilsētas privilēģijas 1621. gadā, kad Zviedriju vadija karalis Gustavs II Ādolfs. Burosas pilsētā ir plosijušies četri lieli ugunsgrēki- 1681. gadā, 1727. gadā, 1822. gadā un 1827. gadā, kuru laikā pamatīgi tika izpostīta pilsēta. Vienīgā celtne, kas ir pārdzīvojusi visus ugungrēkus ir Karoli baznīca, kura ir vecākā ēka Burosā.
Rietumu goferi
Rietumu goferi (Thomomys) ir goferu dzimtas (Geomyidae) grauzēju ģints, kas apvieno 9 sugas. Tās sastopamas Ziemeļamerikā, no Kanādas dienvidrietumiem līdz ASV dienvidrietumiem un Meksikā.
Izskats un īpatnības
Rietumu goferu galvenā iezīme, kas tos atšķir no pārējiem goferiem, ir to gludie augšējie priekšzobi. Parējiem goferiem priekšzobi ir ar rievām. To ķermeņi ir kompakti ar spēcīgām kājām, īsu matojumu. Galva masīva un saplacināta, priekšzobi ļoti lieli, acis un ausis mazas. Tēviņi ir lielāki nekā mātītes. Lielākais ģintī ir kamas gofers (Thomomys bulbivorus). Tēviņa ķermeņa garums ir apmēram 32,5 cm, svars 550 g. Mazākie ir rietumu gofers (Thomomys mazama) un ziemeļu gofers (Thomomys talpoides). Rietumu gofera tēviņa garums ir līdz 23 cm, svars līdz 147 g. Mazākas mātītes ķermenis ir apmēram 18 cm, svars 61 g. Ziemeļu gofera mazākie īpatņi ir apmēram vienādi ar rietumu goferiem, bet lielākie var būt nedaudz lielāki, tēviņiem izaugot līdz 26 cm un sasniedzot svaru līdz 160 g.
Priekšzobi tiek izmantoti pazemes koridoru veidošanā. Lūpas aiz zobiem aizveras, lai zeme un smiltis neiekļūtu mutē. Goferu ķepas ir ļoti spēcīgas un ar gariem nagiem, ar kuriem dzīvnieks rok zemi. Priekškājas kalpo arī zemes izgrūšanai no tuneļa. Rietumu goferu aste ir klāta ar retiem matiem. Gofers ar asti meklē ceļu, kad atmuguriski atkāpjas alā. Rietumu goferi ir ļoti veikli un spēj vienlīdz ātri skriet gan uz priekšu, gan atpakaļ — kā uz zemes, tā arī savos garajos pazemes tuneļos. Redze piemērota dzīvei zem zemes, acs spēj uztvert ultravioleto starojumu, tomēr to redze nav tik labi attīstīta kā nakts grauzējiem. Lai arī acis ir mazas, tām ir palielināti asaru dziedzeri, kas pastiprināti izdala asaras, skalojot no acīm laukā zemes.
Vide un uzvedība
Rietumu goferi ir ļoti kaujinieciski radījumi, kas savu teritoriju nikni aizsargā no citiem savas sugas pārstāvjiem — gan tēviņiem, gan mātītēm. Izņēmums ir pārošanās periods. Savu teritoriju pamet ļoti reti; iecirkņa robeža bieži vien mainās, jo reizēm, goferiem ir jāveic liels attālums, lai iegūtu pietiekami daudz barības un ūdens. Jo nabadzīgāka teritorija, jo biežāk goferi maina uzturēšanās vietu. Pēc barības visbiežāk dodas naktī. Rokot pazemes tuneļus ar saviem četriem priekšzobiem, kas izskatās kā asi kalti, goferi pārgrauž saknes un citus šķēršļus. Daudzās alās un tuneļos vasaras periodā tiek ierīkotas īpašas noliktavas, kurās goferi uzkrāj barības pārpalikumus, tā veidojot krājumus ziemai.
Barība
Rietumu goferi barojas ar augiem, galvenokārt ar augu daļām, kas atrodas zem zemes. Tomēr nakts laikā, lai barotos, tie iznāk arī virszemē, parasti uzturoties alas ieejas tuvumā. Rietumu goferi virszemē atrasto barību, ja nepieciešams, sasmalcina, sabāž savās vaigu somās un ienes to pazemē, kur novieto pagrabos, to ēdot tikai zem zemes drošā vietā. Rietumu goferi ir samērā izvēlīgi un barojas ar barību, kas ātri atjauno enerģiju. Ēšanai tiek izmantotas gan sulīgas saknes, gan koku saknes, dzinumi un gumi, sēklas, graudi, zāle, lapas un sulīgo augu kāti. Ja goferi nav apmetušies lauksaimniecības tīrumā, to alu sistēmas uzlabo zemes virskārtas ekoloģiju, to bagātinot ar gaisu.
Vairošanās
Lielākā daļa goferu mātīšu savus mazuļus dzemdē vismaz reizi gadā, kaut arī populācijās ir ievērojams skaits tēviņu, kuri nevar vairoties. Dzimumgatavību, atkarībā no sugas, sasniedz apmēram 3—12 mēnešu vecumā. Dzīvnieki, kas dzīvo lauksaimniecības tīrumos, kas bagāti ar barību un ūdeni, var pāroties visu gadu un laist pasaulē vairākus metienus. Populācijas, kas dzīvo mežonīgās teritorijās, vairojas tikai noteiktā laika periodā, arī mazuļu skaits vienā metienā ir mazāks. Mazuļiem pēc piedzimšanas ir nepieciešama mātes aprūpe. Mazuļiem vaigu somas atveras 24 dienu vecumā, divas trīs dienas vēlāk atveras acis un tie sāk dzirdēt pirmās skaņas. Dažu sugu mazuļiem ir nepieciešams pat 100 dienu, lai iegūtu pieauguša dzīvnieka kažoku. Mazuļi, atkarībā no sugas, paliek kopā ar māti 1—2 mēnešus.
Seveža
Seveža ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz rietumiem no Beņdzinas. Rakstos pirmmoreiz minēta 1125. gadā, kad tā bija Bitomas kastelāna pakļautībā. 1298. gada 26. februārī Kujāvijas un Mazovijas kņazs, nākamais Polijas karalis Vladislavs I pie pilsētas sakāva Polijas kņaza Henrika IV karaspēku. Sakāves rezultātā Henriks atzina sevi par Bohēmijas karaļa Vāclava II vasali, kas bija sākums Silēzijas aneksijai no Bohēmijas puses turpmāko gadu laikā. No XIV gadsimta vidus līdz XVIII gadsimta beigām Seveža bija neatkarīgas kņazistes centrs. 1443. gadā pilsētu iegādājās Krakovas bīskaps Zbigņevs Olesņickis. 1807. gadā Napoleons kņazisti atjaunoja un piešķīra to maršalam Žanam Lannam. Pēc Napoleona sakāves Seveža tika iekļauta Kongresa Polijā. Pilsētā atrodas romāņu stila Jāņa Kristītāja baznīca un Krakovas bīskapa celtās pils drupas.
Aivars Lembergs
Aivars Lembergs (dzimis Jēkabpilī) ir vairākos smagos noziegumos apsūdzēts latviešu politiķis un pašvaldību darbinieks, bijušais Ventspils domes priekšsēdētājs (1988—2021), kopš 1994. gada pārstāv partiju "Latvijai un Ventspilij". Līdztekus politiskajai darbībai A. Lembergs nodarbojās ar uzņēmējdarbību, 2009. gadā viņa īpašumu vērtību lēsa līdz pat 200 miljoniem latu. Līdzās Andrim Šķēlem un Aināram Šleseram viņu uzskatīja par vienu no trim ietekmīgākajiem Latvijas "oligarhiem".
2021. gadā pirmās instances tiesa A. Lembergu atzina par vainīgu kukuļņemšanā, naudas atmazgāšanā, neatļautā dalībā mantiskā darījumā, dokumentu viltošanā, kā arī savu īpašumu slēpšanā, un piesprieda viņam piecu gadu cietumsodu ar mantas konfiskāciju un naudas sodu. Neraugoties uz to, Zaļo un Zemnieku savienība A. Lembergu izvirzīja par Ministru prezidenta amata kandidātu 14. Saeimas vēlēšanām.
Dzīvesgājums
Dzimis 1953. gadā Jēkabpilī, ārlaulībā. Māte — Milda Marija Lemberga (1925—2021), tēvs — Roberts (uzvārds nezināms). Pusmāsa — Ligita Upīte (Nikolaja meita). No 1961. gada līdz 1972. gadam mācījās Jēkabpils 1. vidusskolā. 1977. gadā pabeidza studijas Latvijas Valsts universitātes Ekonomikas fakultātē, iegūstot ekonomista kvalifikāciju rūpniecības plānošanas specialitātē. 1978. gadā bija Komjaunatnes Ventspils pilsētas komitejas organizāciju daļas vadītājs.
Politiskā darbība
No 1979. līdz 1980. gadam — PSKP Ventspils pilsētas komitejas instruktors. No 1981. līdz 1983. gadam — LKP Ventspils pilsētas komitejas propagandas un aģitācijas nodaļas vadītājs. No 1983. gada decembra — LKP Ventspils rajona komitejas sekretārs. 1987. gada decembrī pārcelts darbā uz LKP CK Rīgā — lauksaimniecības un pārtikas rūpniecības nodaļas instruktors. 1988. gadā viņu iecēla par Ventspils pilsētas tautas deputātu padomes izpildkomitejas priekšsēdētāju. A. Lembergs bija Komunistiskās partijas biedrs līdz 1990. gadam.
A. Lembergs ir ticis vainots iespējamā sadarbībā ar LPSR Valsts drošības komiteju (VDK), taču 2006. gadā Totalitārisma seku dokumentēšanas centrs sniedzis atzinumu, ka nav pierādījumu, ka politiķis būtu sadarbojies ar VDK.
No 1990. gada līdz 1993. gadam bija Augstākās Padomes deputāts un Ekonomikas komisijas loceklis, darbojās Latvijas Tautas frontes frakcijā. Viens no tiem deputātiem, kas balsoja par deklarāciju "Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu".
1991. gadā ievēlēts Ventspils pilsētas Tautas deputātu padomē, 1994. gadā A. Lembergs izveidoja politisko organizāciju "Latvijai un Ventspilij" un tika ievēlēts par tās valdes priekšsēdētāju. 1994., 1997., 2001., 2005., 2009., 2013. un 2017. gada pašvaldību vēlēšanās ievēlēts pilsētas domē un domes priekšsēdētāja amatā.
Viņa izveidotā un vadītā partija "Latvijai un Ventspilij" uzsāka sadarbību ar Zaļo un Zemnieku savienību, tās biedri tika ievēlēti Saeimā un iesaistījās vairāku valdību koalīcijās, bet tās pārstāvis Gundars Daudze tika ievēlēts par 9. Saeimas priekšsēdētāju. Valdību veidošanas sarunās "Latvijai un Ventspilij" vairākkārt pārstāvēja tās vadītājs A. Lembergs.
1999. gadā starp Latvijas Sociāldemokrātisko strādnieku partiju un tā saukto Ventspils grupējumu, tostarp A. Lembergu, tika noslēgts slepens līgums. Tajā puses vienojās par finansējumu, kontrolē esošo masu informācijas līdzekļu redakcionālo politiku un saistībām lēmumu pieņemšanas un ekonomisko aktivitāšu jomā, kā arī paredzēja savstarpējas konsultācijas par dažādiem jautājumiem. Vienošanās punktos ietverti gan noteikumi, kādam jābūt valdības sastāvam, gan privatizācijas procesam. A. Lembergs noliedza, ka šādu līgumu būtu parakstījis un devis naudu par šādiem apsolījumiem, taču līguma autentiskumu apstiprināja toreizējais sociāldemokrātu partijas vadītājs Juris Bojārs. Līgums nodrošinājis partijai no A. Lemberga kontrolētajiem Ventspils uzņēmumiem gadā 70 000 latu. Tiek pieļauts, ka pirms 7. Saeimas vēlēšanām līgumi noslēgti arī ar citām partijām. Līgumā ar "Latvijas Ceļu" paredzēts, ka notiks savstarpējas konsultācijas, "lemjot par piedalīšanos valdības un pašvaldību koalīcijās, vai par atbalsta izteikšanu valdības koalīcijai". Līgumu ar Jauno partiju apstiprināja tās bijušais līderis Ainārs Šlesers, gan uzsverot, ka tas nav paredzējis finansiālu atbalstu. Tomēr gan "Latvijas Ceļš", gan Jaunā partija pēc līgumu parakstīšanas saņēma ziedojumus no Ventspils uzņēmumiem.
No 1994. gada A. Lembergs ir Latvijas Tranzīta biznesa asociācijas prezidents un Basketbola kluba "Ventspils" prezidents, līdz 2019. gada nogalei bija Ventspils Brīvostas valdes priekšsēdētājs.
Pirms 14. Saeimas vēlēšanām 2022. gadā A. Lembergs atkal tika nosaukts kā Zaļo un Zemnieku savienības Ministru Prezidenta amata kandidāts, līdzīgi, kā tas bija pirms vairākām iepriekšējām Saeimas vēlēšanām (šajās vēlēšanās apvienībā Latvijas Zaļo partiju aizstāja LSDSP).
Politiskie pretinieki
A. Lembergam dažādos laikos nācās gan cīnīties, gan sadarboties arī ar citiem oligarhiem, kam ir vienlaikus liela politiska un ekonomiska ietekme, piemēram, Andri Šķēli un Aināru Šleseru.
2006. gadā aktīvu A. Lemberga kritiku, kas ietvēra plakātu izlīmēšanu un īpaša apkārtraksta izdošanu, izvērsa nodibinājums "Pilsētai un pasaulei". Tika izdota arī Lato Lapsas un Kristīnes Jančevskas grāmata "Дело труба. Kas ir Lembergs".
Kriminālprocesi
12 gadus ilgušā tiesāšanās procesā Aivaru Lembergu vainoja kopumā 40 noziedzīgos nodarījumos, no tiem 19 tiesa atzina par pamatotiem, bet 21 gadījumā tiesa nesaskatīja noziedzīga nodarījuma sastāvu — būtisko kaitējumu. 2021. gada februārī pirmās instance tiesa Lembergu atzina par vainīgu kukuļņemšanā, naudas atmazgāšanā, neatļautā dalībā mantiskā darījumā, dokumentu viltošanā, kā arī savu īpašumu slēpšanā. Viņam piesprieda piecu gadu cietumsodu ar mantas konfiskāciju un naudas sodu, ko pēc gada, 2022. gada 22. februārī, Rīgas apgabaltiesa atcēla pret drošības naudu 100 000 eiro apmērā. Tajā pašā mēnesī pret A. Lembergu tika uzsākts kriminālprocess par 20 gadu garumā veiktiem Ventspils brīvostas maksājumiem viņa vadītajai biedrībai "Ventspils attīstības aģentūra". Neraugoties uz to, Zaļo un Zemnieku savienība A. Lembergu izvirzīja par Ministru prezidenta amata kandidātu uz 14. Saeimas vēlēšanām.
2003. gadā ģenerālprokurors Jānis Maizītis saņēma A. Lembergu kopromitējošus dokumentus no Saeimas deputāta Arnolda Laksas. 2005. gada 29. decembrī ģenerālprokuratūra uzsāka kriminālprocesu  pret A. Lembergu par dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu (tā saukto Grinberga lietu) par ierobežojumu valdības ieceltajam pārstāvim Ojāram Grinbergam darboties Ventspils Brīvostas valdē. 2006. gada 20. jūlijā, tai pašā dienā, kad Zaļo un Zemnieku savienība pirms 9. Saeimas vēlēšanām izvirzīja A. Lembergu par savu kandidātu Ministru prezidenta amatam, Ģenerālprokuratūra viņam uzrādīja apsūdzību kukuļdošanā, noziedzīgi iegūtas naudas legalizēšanā un amatpersonai uzlikto ierobežojumu pārkāpšanā.
2007. gada 14. martā A. Lembergu arestēja sakarā ar apsūdzībām 2005. gada decembrī uzsāktajā kriminālprocesā. Tās pašas dienas vakarā arī tika piemērots drošības līdzeklis — apcietinājums uz nenoteiktu laiku un viņš nokļuva Matīsa cietumā. 10. jūlijā apcietinājums tika aizstāts ar mājas arestu. Tomēr A. Lembergu attaisnoja visu instanču tiesas, tai skaitā 2008. gada februārī nepārsūdzamu attaisnojošu lēmumu pieņēma Augstākās tiesas Senāta Krimināllietu departaments. 2008. gada 22. februārī arī mājas arests tika atcelts. Ar ģenerālprokurora un tiesas lēmumu viņam aizliedza pildīt pilsētas domes priekšsēdētāja amata pienākumus, uzticot tos domes priekšsēdētāja 1. vietniekam infrastruktūras jautājumos — Jānim Vītoliņam.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Volfgangs Amadejs Mocarts (de, dzimis, miris ) bija klasicisma laikmeta austriešu komponists. Lai gan nodzīvojis tikai 35 gadus, šai laikā uzrakstījis vismaz 626 skaņdarbus: 41 simfoniju, 21 operu, 47 sonātes, koncertus, serenādes, kvintetus, kvartetus, trio, mesas un daudzus citus dažādus skaņdarbus. Arī mūsdienās Mocarts ir viens no vispopulārākajiem klasiskās mūzikas komponistiem. Daudzi viņa darbi joprojām ir iekļauti standarta koncerta repertuārā.
Ģimene un bērnība
Mocarts dzimis Zalcburgā, tā laika Zalcburgas arhibīskapijas galvaspilsētā, tagadējās Austrijas teritorijā, kas tolaik bija Svētās Romas impērijas sastāvā. Viņa māte bija Anna Marija Mocarte (1720—1778) un tēvs Leopolds Mocarts (1719—1787). Abi vecāki sākumā ļoti uztraucās par Mocarta dzīvību, jo pieci Annas Marijas bērni iepriekš jau bija miruši. Mocartam bija arī piecus gadus vecāka māsa — Marija Anna (1751—1829), saukta par "Nannerli". Dienu pēc piedzimšanas Mocarts tika kristīts Svētā Rūperta katedrālē. Viņam kristītais vārds tika dots latīņu valodā — Johanness Hrizostoms Volfgangs Teofils Mocarts (Joannes Chrysostomus Wolfgangus Theophilus Mozart). Mocarts, kad bija pieaudzis, galvenokārt sevi dēvēja par "Volfgangu Amadeju Mocartu" (Wolfgang Amadè Mozart), kaut bija arī varianti.
Aivars Lembergs
Kriminālprocesi
Pēc nepilnus 10 gadus ilgušajām tiesas sēdēm 2019. gada martā apsūdzības uzturētāji prasīja piemērot A. Lembergam 8 gadus cietumā un mantas konfiskāciju.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Ģimene un bērnība
Mocarta tēvs Leopolds Mocarts bija kapelmeistara vietnieks Zalcburgas arhibīskapa galma orķestrī, kā arī vijolnieks, ērģelnieks un ne sevišķi nozīmīgs komponists. Viņš bija arī pieredzējis skolotājs; Mocarta dzimšanas gadā viņš publicēja vijoļspēles pamatu mācību grāmatu, Versuch einer gründlichen Violinschule.
Aivars Lembergs
Kriminālprocesi
Gadu pēc tiesas sprieduma pieņemšanas, 2022. gada 22. februārī, Rīgas apgabaltiesa A. Lembergam iepriekš noteikto drošības līdzekli (apcietinājumu) atcēla, nosakot drošības naudu 100 000 eiro apmērā, kā arī, apmaksas gadījumā, liedzot tam pildīt Ventspils domes priekšsēdētāja amata pienākumus. Drošības nauda tika tūlītēji iemaksāta un trīs dienas vēlāk, 2022. gada 25. februārī, A .Lembergs tika atbrīvots no ieslodzījuma.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Ģimene un bērnība
Kad Nannerlei bija septiņi gadi, Leopolds sāka pasniegt viņai klaviernodarbības. Trīs gadus vecais Mocarts acīmredzami noskatījās to ar apbrīnu: viņa māsa vēlāk pierakstīja, ka šajā vecumā "viņš bieži pavadīja daudz laika pie klavierēm, izvēloties tercas,... un viņa prieks parādīja, ka tas skanēja labi priekš viņa." Nannerle turpināja: "ceturtajā viņa dzīves gadā tēvs, kā rotaļu, sāka mācīt viņam nelielus menuetus un klaviergabalus. … viņš varēja nospēlēt tos nevainojami un ar vislielāko smalkjūtību, un turoties pareizā tempā. [..] no piecu gadu vecuma viņš jau komponēja nelielus skaņdarbus, kurus viņš nospēlēja savam tēvam un tas savukārt tos pierakstīja." Starp tiem bija Andante (K. 1a) un Allegro C (K. 1b).
Aivars Lembergs
Kriminālprocesi
Vienlaikus, 2022. gada februārī KNAB sāka kriminālprocesu par 20 gadu garumā veiktiem Ventspils brīvostas maksājumiem Aivara Lemberga vadītajai biedrībai "Ventspils attīstības aģentūra". Līdz nokļūšanai ASV sankciju sarakstā A. Lembergs algā no Ventspils attīstības aģentūras gadā saņēma tuvu 100 tūkstošiem eiro.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Ģimene un bērnība
Biogrāfs Meinards Solomons atzīmē, ka, kamēr Leopolds kā skolotājs bija ļoti pieķēries saviem bērniem, Volfgangs bija motivēts gūt panākumus pat no tā, ka viņa tēvs viņu skoloja. Viņa pirmā patstāvīgā muzikālā kompozīcija un viņa sākotnējā spēja spēlēt vijoli bija gan viņa paša darīšana, gan lielisks pārsteigums Leopoldam. Tēvs un dēls, šķiet, ir bijuši tuvi; abi iepriekš minētie agrīnie notikumi Leopoldu noveda līdz asarām.
Aivars Lembergs
Tiesvedība pret Latvijas valsti
Pēc nodrošinātās pirmstermiņa atbrīvošanas no ieslodzījuma 2022. gada februārī, A. Lembergs iesniedza prasību pret valsti atlīdzināt nodarīto kaitējumu viņa veselībai 100 000 eiro apmērā, skaidrojot, ka cietumā viņam neesot sniegta nepieciešamā medicīniskā palīdzība un aprūpe. A. Lembergs esot vairākkārtēji lūdzis viņam nodrošināt Covid-19 potes balstvakcīnu, taču tas neesot uzklausīts, kā rezultātā 2021. gada decembrī viņš saslima ar Covid-19 vīrusu, kas atstājis bojājumus viņa plaušās.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Ģimene un bērnība
Leopolds galu galā beidza komponēt, kad viņa dēla neatkārtojamais muzikālais talants kļuva acīmredzams. Viņš bija Volfganga vienīgais skolotājs bērnības gados. Tēvs jau uzreiz pēc Mocarta piedzimšanas ievēroja, ka viņam ir mūziķa pirksti. Runā, ka Mocarts mācējis dziedāt, vēl pirms iemācījies runāt. Leopolds saviem bērniem tikpat labi kā mūziku mācīja arī valodas, kā arī akadēmiskos priekšmetus.
Aivars Lembergs
Privātā dzīve
Līdz apcietināšanai A. Lembergs mita savā lauku īpašumā Ventspils novada Puzes pagastā, bet viņam un viņa ģimenei piederēja arī vairāki citi nekustamie īpašumi.
Ilgus gadus bija precējies ar Ināru Lembergu, laulībā dzima bērni Anrijs un Līga. Abi bērni ir pieauguši un viņu ģimenēs dzimuši Aivara Lemberga mazbērni. 2015. gada 27. novembrī Ventspils pilī A. Lembergs apprecējās otrreiz ar Ventspils domes Attīstības pārvaldes vadītāju un izpilddirektora vietnieci Kristīni Krasovsku (dzimusi 1978. gadā, tagad Kristīne Lemberga), ar kuru domes priekšsēdētājs satikās kopš 2013. gada. Pārim 2016. gada 10. februārī piedzima dēls.
Volfgangs Amadejs Mocarts
1762. — 1773. gads: ceļošanas gadi
Sešu gadu vecumā Mocarts jau atskaņoja virtuozus un sarežģītus skaņdarbus. Tā kā apkārtējie nebeidza apbrīnot zēna dotības, tēvs nolēma Volfgangu kopā ar viņa māsu vest ceļojumā. Kopā ar ģimeni veicot dažādus braucienus pa Eiropu, Mocarts pilnveidoja savu talantu. Šajā laikā viņš tika izrādīts kā brīnumbērns. Braucieni sākās ar uzstāšanos 1762. gadā Bavārijas galmā, Minhenē. Tajā pašā gadā tam sekoja uzstāšanās Vīnē un Prāgā, Svētās Romas impērijas galmos. Šis koncertceļojums bija triumfāls un ieilga trīsarpus gadu garumā. Mocarts uzstājās Minhenes, Manheimas, Parīzes, Londonas, Hāgas galmos, atkal Parīzē un atgriezās mājās ar koncertiem Cīrihē, Donavešingenē un Minhenē. Mazais virtuozs spēlēja sarežģītus skaņdarbus gan uz klavesīna, gan uz vijoles un ērģelēm. Lai uzjautrinātos, klausītāji lika zēnam spēlēt uz taustiņiem, kas bija apklāti ar lakatu vai arī izpildīt sarežģītas pasāžas ar vienu pirkstu. Šī ceļojuma laikā Mocarts sastapa vairākus izcilus mūziķus un iepazīstināja viņus ar citu komponistu darbiem. Īpaši svarīga ietekme bija Johanam Kristiānam Baham, ar kuru Mocarts iepazinās Londonā 1764—1765. gadā. 1767. gada beigās ģimene vēlreiz devās uz Vīni un palika tur līdz 1768. gada decembrim. Šī ceļojuma beigās Mocarts saslima ar bakām, bet viņa tēvs atteicās viņu potēt, uzskatot, ka tā būs "Dieva griba", vai zēnam dzīvot vai mirt.
Aivars Lembergs
Privātā dzīve
2021. gadā Anriju Lembergu apsūdzēja krimināllietā kopā ar tēvu un piesprieda divus gadus un vienu mēnesi cietumā, kā arī mantas konfiskāciju un naudas sodu 5000 eiro apmērā.
Volfgangs Amadejs Mocarts
1762. — 1773. gads: ceļošanas gadi
Parīzē Volfgangs uzrakstīja savas pirmās sonātes vijolei un klavierēm, bet Londonā — simfonijas. Pēc atgriešanās Zalcburgā tēvs turpināja mācīt zēnam kompozīciju, līdztekus tam Volfgangs apguva arī aritmētiku, vēsturi, ģeogrāfiju un valodas. 13 gadu vecumā Mocarts sarakstīja savu pirmo operu.
Aivars Lembergs
Apbalvojumi
2000. gadā apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Apbalvots ar 1991. gada Barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi. 2016. gadā saņēmis Latvijas Pareizticīgās baznīcas Svētā svētmocekļa Rīgas arhibīskapa Jāņa III šķiras ordeni.
Volfgangs Amadejs Mocarts
1762. — 1773. gads: ceļošanas gadi
Pēc Zalcburgā pavadīta gada sekoja trīs ceļojumi uz Itāliju. Šoreiz ceļojumā Mocarts devās tikai ar tēvu, atstājot māti un māsu mājās. Pirmais ceļojums notika no 1769. gada decembra līdz 1771. gada martam, otrais — no 1771. gada augusta līdz decembrim, un trešais — no 1772. gada oktobra līdz 1773. gada martam. Pirmais ceļojums bija līdzīgs iepriekšējiem braucieniem. Tajā ar nolūku tika izrādītas Mocarta, tagad nu jau kā pusaudža un strauji nobriestoša mākslinieka un komponista dotības. Mocarts Boloņā iepazinās ar Džuzepi Batistu Martīni un tika pieņemts kā slavenās "Accademia Filarmonica" loceklis. Itālijā pavadītajā laikā jaunais komponists ievērojami paplašināja savas zināšanas un guva izcilus panākumus. Itāļus arī pārsteidza Volfganga neticami smalkā dzirde un ģeniālā atmiņa. Romā, noklausījies Siksta kapelā daudzbalsīgu Gregorio Allegri kora skaņdarbu Miserere, Mocarts to iegaumēja un, pārnācis mājās, to precīzi pierakstīja. Viņš vēlreiz atgriezās, lai pēc tam izlabotu mazsvarīgas kļūdas. Šis skaņdarbs bija baznīcas īpašums un par nošu iznešanu no kapelas draudēja bargs sods, bet Mocarts nebija notis ne iznesis, ne pārrakstījis, viņš tās bija iegaumējis!
Milānā Mocarts uzrakstīja operu La Scala operteātrim Mitridate Rè di Ponto (1770. gadā). Šī opera tika izrādīta ar lieliem panākumiem un līdz ar to sekoja vairāki operas pasūtījumi. Volfgangs un viņa tēvs divreiz atgriezās Milānā no Zalcburgas, lai sacerētu un noskatītos pirmizrādes operām Ascanio in Alba (1771. gadā) un Lucio Silla (1772. gadā).
Pēdējā braucienā uz Itāliju Mocarts uzrakstīja savu pirmo solo kantāti Exsultate, jubilate, K. 165, kas vēl joprojām ir plaši pazīstama.
1773. — 1777. gads: Zalcburgas galms
Tomēr, neskatoties uz gūtajiem panākumiem, viņam neizdevās Itālijā atrast darbu un nācās atgriezties mājās — Zalcburgā. Pēc atgriešanās no Itālijas, Mocarts kļuva par Zalcburgas arhibīskapa firsta Hieronīma Kolloredo galma mūziķi. Sākotnēji Mocarts Zalcburgā, kur viņam bija liels draugu un cienītāju skaits, kļuva iemīļots, un viņam bija iespēja komponēt skaņdarbus dažādos mūzikas žanros, tajā skaitā simfonijas, sonātes, stīgu kvartetus, serenādes un īpašiem notikumiem radītas operas. Daudzus no šiem darbiem bieži izpilda arī mūsdienās. Piemēram, laika periodā no 1775. gada aprīļa līdz decembrim Mocarts ar lielu pacilātību pievērsās vijoļkoncertiem, uzrakstot piecus šādus sacerējumus (tie ir vispār vienīgie vijoļkoncerti, ko viņš ir uzrakstījis). Šajos darbos viņa muzikālā izsmalcinātība nemitīgi pieauga. Pēdējie trīs no tiem (K. 216, K. 218, K. 219) vēl joprojām ir koncertu pamatrepertuārā. 1776. gadā viņš uzrakstīja klavierkoncertu sēriju, sasniedzot kulminācijas punktu, 1777. gada sākumā uzrakstot Mi bemol mažora klavierkoncertu K. 271. Kritiķi uzskata, ka tas bija tolaik lielākais sasniegums viņa darbā.
Lai gan mākslinieka izaugsme pakāpeniski nostiprinājās, pieauga arī Mocarta neapmierinātība ar Zalcburgu. Viņš vēlējās, lai viņa talants tiktu novērtēts augstāk, nekā tas reāli notika. Iemesls tam varēja būt viņa zemā alga, 150 florīni gadā. Papildus neapmierinātību pastiprināja tas, ka 1775. gadā ar tiesas lēmumu tika slēgts teātris, kurš nodrošināja Mocartam labus apstākļus operu komponēšanai. Tā bija viena no viņa mīļākajām nodarbēm. Otrs Zalcburgas teātris bija domāts dažādām tematiskajām trupām.
Mocarts ar tēvu divreiz devās meklēt darbu citviet. Pirmoreiz 1773. gadā no 14. jūlija līdz 26. septembrim viņi devās uz Vīni, otrreiz  — uz Minheni. Mājās no Minhenes viņi atgriezās 1775. gada martā. Lai gan Minhenē lielu atsaucību guva operas La finta giardiniera pirmizrāde, Mocartam jaunu darbu atrast neizdevās.
1777. — 1778. gads: brauciens uz Parīzi
Mocarts bija neapmierināts ar dzīvi Zalcburgā arī pēc atgriešanās.
1781. gads: aizbraukšana uz Vīni
1781. gada janvārī Mocarta operas Idomeneo pirmizrāde Minhenē norisinājās ar "ievērojamām sekmēm". Martā komponists tika izsaukts uz Vīni, kur viņa darba devējs, Zalcburgas arhibīskaps firsts Kolloredo, apmeklēja svinības par godu Svētās Romas imperatoram Jozefam II. Mocarts, kurš tikko ar labām sekmēm bija uzstājies Minhenē, bija sarūgtināts, kad Kolloredo izturējās pret viņu tā, it kā viņš nebūtu nekas īpašs. Un vēl jo vairāk bija sarūgtināts, kad arhibīskaps aizliedza viņam sniegt priekšnesumu grāfienei Marijai Tūnai (Maria Wilhelmine Thun). Atalgojums par to būtu bijis vismaz puse no Zalcburgā pelnītās algas. Maijā sekojošais konflikts tikai pastiprinājās: Mocarts mēģināja atteikties no amata Zalcburgā, bet tas tika noraidīts. Nākamajā mēnesī Mocartam tomēr ļāva aiziet, bet tas notika ļoti aizskarošā veidā. Mocarts tika nozākāts un viņu no darba atbrīvoja arhibīskapa saimniecības pārzinis grāfs Arko. Tajā pašā laikā Mocarts bija pamanījis izdevību pelnīt sev labu iztiku Vīnē. Viņš juta, ka viņam vajadzētu doties uz turieni un veidot sev karjeru tālāk tur.
Konflikts ar arhibīskapu bija vēl smagāks, tāpēc ka viņa tēvs bija nostājies arhibīskapa pusē. Viņš cerēja, ka dēls atgriezīsies mājās reizē ar Kolloredo. Tēvs regulāri sūtīja emocionālas vēstules Mocartam, mudinot viņu atgriezties, bet Volfgangs kaislīgi aizstāvēja savu nodomu palikt un turpināt karjeru Vīnē. Sarakste beidzās, kad Mocarts tika atlaists. Tādā kārtā Mocarts kļuva brīvs no cietsirdīgā darba devēja un sava tēva lūgumiem atgriezties. Biogrāfs Meinards Solomons to raksturoja kā "revolucionāru soli", kas ievērojami izmainīja Mocarta turpmāko dzīves gājumu. Vīnē Mocarts nodzīvoja līdz mūža galam.
1782. — 1785. gads: pirmie gadi Vīnē
Mocarta jaunā karjera Vīnē iesākās ļoti labi. Viņš bieži uzstājās kā pianists un sacentās ar Mucio Klementi par imperatora labvēlību. Pavisam drīz viņš bija parādījis sevi kā vissmalkāko klavesīna spēlētāju Vīnē. Mocarts atplauka arī kā komponists. Periodā no 1781. līdz 1782. gadam pēc Vīnes Vācu teātra pasūtījuma viņš uzrakstīja komisko operu Entführung aus dem Serail ("Bēgšana no serāla"), kas pirmizrādi piedzīvoja un guva milzīgus panākumus. Šī opera ātri izplatījās visās vāciski runājošajās zemēs Eiropā, un Mocarta kā komponista reputācija pieauga
Kad Mocarts konfliktēja ar Kolloredo, vai 2. maijā viņš apciemoja Vēberu ģimeni, kas bija pārcēlusies no Manheimas uz Vīni. Ģimenes tēvs, Frīdolīns, bija miris, un Mocarts tagad īrēja pie viņiem istabu. Aloizija, kura agrāk bija atraidījusi Mocarta jūtas, tagad bija precējusies ar aktieri Jozefu Langi. Līdz ar to Mocartam interese radās par Vēberu trešo meitu Konstanci Vēberi, ar kuru bez Mocarta tēva piekrišanas viņš apprecējās. Viņiem bija seši bērni, no kuriem tikai divi izdzīvoja agrā bērnībā: Karls Tomass (1784—1858) un Francis Ksavjers Volfgangs (Franz Xaver Wolfgang, 1791—1844; vēlāk bija maznozīmīgs komponists).
Laika posmā no 1782. līdz 1783. gadam Mocarts pie barona Gotfrīda van Svītena (Gottfried van Swieten) rūpīgi iepazinās ar J. S. Baha un G. F. Hendeļa darbiem. Van Svītenam bija daudz baroka mūzikas oriģināldarbu manuskriptu. Pētot šos darbus, Mocarts pirmo reizi mēģināja imitēt baroka stila mūziku, izveidojot vairākas kompozīcijas. Vēlāk tas spēcīgi ietekmēja viņa personīgo mūzikas valodu, piemēram, polifonās epizodes operā Die Zauberflöte ("Burvju flauta") un it īpaši 41. simfonija.
1783. gadā Volfgangs un Konstance apmeklēja Volfganga ģimeni Zalcburgā, bet apmeklējums nebija veiksmīgs. Labākajā gadījumā Leopolds un Nannerle bija pieklājīgi pret Konstanci. Toties apmeklējuma laikā Mocarts uzrakstīja vienu no saviem labākajiem liturģiskajiem skaņdarbiem, Große Messe in c-Moll ("Lielā mesa do minorā"), kura, lai gan nepabeigta, pirmo reizi tika atskaņota turpat, Zalcburgā. Tajā 1. soprāna solopartiju izpildīja Mocarta sieva Konstance.
No 1782. līdz 1785. gadam Mocarts rakstīja klavierkoncertus, kuras viņš pats arī izpildīja kā solists savās akadēmijās, kā tolaik dēvēja autorkoncertus. Viņš rakstīja trīs vai četrus koncertus katrai koncertsezonai, un kopš brīža, kad auditorijā sēdvietu skaits kļuva nepietiekams, Mocarts sāka uzstāties netradicionālās vietās: Tratnerhofā dzīvojamās ēkas lielā istabā un Mēlgrūbes restorāna deju zālē. Koncerti bija ļoti populāri, un koncertus Mocarts veidoja, izvēloties skaņdarbus no saviem vissmalkākajiem darbiem. Biogrāfs Meinards Solomons raksta, ka šajā laikā Mocarts radīja "harmonisku apvienojumu starp dedzīgu komponistu-izpildītāju un sajūsminātu auditoriju, kurai bija dota izdevība vērot galvenā mūzikas žanra pārvēršanos un pilnveidošanos".
Mocarts pelnīja ar saviem koncertiem un gadījuma pasūtījumiem pietiekami daudz naudas, lai ar sievu varētu atļauties greznu dzīvesveidu. Viņi pārcēlās dzīvot uz dārgu dzīvokli, par kura īri maksāja 460 florīnus. Mocarts arī nopirka par aptuveni 900 florīniem smalkas klavieres no Antona Voltēra un biljarda galdu par aptuveni 300 florīniem. Mocarts arī sūtīja savu dēlu Karlu Tomasu dārgā slēgtā mācību iestādē un turēja mājkalpotājus. Šo iemeslu dēļ netika veidoti naudas ietaupījumi, kas pēc dažiem gadiem daļēji bija Mocarta ģimenes saspīlētā finansiālā stāvokļa cēlonis.
Mocarts kļuva par brīvmūrnieku. Brīvmūrniecība spēcīgi ietekmēja Mocarta atlikušo dzīvi. Viņš apmeklēja daudzas tikšanās, viņa draugi bija brīvmūrnieki un dažādos gadījumos viņš komponēja brīvmūrnieku mūziku.
1786. — 1787. gads: atgriešanās pie operām
Lai gan operas Die Entführung aus dem Serail ("Bēgšana no serāla") izrādes bija ar panākumiem, Mocarts nākamajos gados tikpat kā nerakstīja jaunas operas. Viņš uzrakstīja tikai Der Schauspieldirektor, kā arī iesāka rakstīt divas citas operas, bet abas netika pabeigtas. Viņš veltīja savu uzmanību galvenokārt savai karjerai kā pianists un klavierkoncertu autors. Toties 1785. gadā beigās Mocarts atkal pievērsa uzmanību operām. Viņš beidza rakstīt vienīgi klavierkoncertus un sāka slaveno sadarbību ar libretistu Lorenco da Ponti. 1786. gadā Vīnē pirmo reizi tika izrādīta opera "Figaro kāzas". Tās pirmizrāde Vīnē bija diezgan veiksmīga, bet mazliet vēlāk tajā pašā gadā ar labām sekmēm izrādīta Prāgā. Šie panākumi rosināja turpināt Mocarta un da Pontes sadarbību. 1787. gadā Prāgā notika operas "Dons Žuans" pirmizrāde, kura arī tika augstu novērtēta un 1788. gadā tika izrādīta Vīnē ar tādām pašām sekmēm. Šo operu mūzikas melodiskums un skaistums izraisīja sajūsmu, un abas operas ir iekļautas starp Mocarta izcilākajiem darbiem, vēl joprojām esot opernamu repertuārā. Tomēr Mocarta mūzikas sarežģītība (pie tās šķietamā viegluma) joprojām izraisa grūtības gan operu izpildītājiem, gan klausītājiem, kā tas bija arī pirmizrādē. Šajos gados Mocarts sasniedza meistarības kalngalus arī instrumentālajā mūzikā, uzrakstot savas labākās simfonijas.
1787. gada decembrī Mocarts beidzot ieguva patstāvīgu amatu pie Svētās Romas imperatora Jozefa II. Viņš tika pieņemts darbā par kamermūzikas komponistu, jo pirms mēneša šis amats bija atbrīvojies, kad nomira Kristofs Vilibalds Gluks (Christoph Willibald Gluck). Tomēr šis amats nebija tāds, kas aizņēma visu darbadienu. Mocartam par to maksāja tikai 800 florīnus gadā. Viņa uzdevums bija tikai komponēt deju mūziku ikgadējām ballēm Hofburgu pils Redutes zālē (Redoutensaal). Mocarts žēlojās savai sievai, ka atalgojums bija "pārāk liels par to, ko es daru, un pārāk mazs par to, ko es varētu darīt". Tomēr pat tas vēlāk ietekmēja Mocartu, kad pienāca grūti laiki. Savukārt galma liecības norāda uz to, ka imperatora Jozefa nolūks bija pārliecināt Mocartu, kuru viņš cienīja, lai tas neatstāj Vīni un nedodas meklēt labākas perspektīvas kaut kur citur.
1787. gadā vēl jaunais Ludvigs van Bēthovens devās uz divām nedēļām pie Mocarta uz Vīni cerībā pie viņa mācīties. Tomēr šajā jautājumā joprojām nav izdevies noskaidrot patiesību, jo ir izvirzītas vismaz trīs hipotēzes: pirmā, ka Mocarts, dzirdot Bēthovenu spēlējot, ir uzslavējis viņu; otrā, ka Mocarts atteicies pieņemt Bēthovenu kā savu skolnieku; trešā, ka viņi abi nekad nemaz nav satikušies.
Ričards I Lauvassirds
Ričards I Plantagenets (en, fr, dzimis, miris ), saukts par Ričardu Lauvassirdi, bija Anglijas karalis no 1189. līdz 1199. gadam.
Volfgangs Amadejs Mocarts
1788. — 1790. gads: Mocarta karjeras pagrimums
Desmitgades beigās Mocarta karjera pasliktinājās.
Ričards I Lauvassirds
Ričarda tituli:
Volfgangs Amadejs Mocarts
1788. — 1790. gads: Mocarta karjeras pagrimums
Ap 1786. gadu Mocarts reti kad vairs uzstājās publiskajos koncertos, un viņa ienākumi strauji kritās. Šis bija grūts laiks visiem Vīnes mūziķiem, jo Austrija bija kara stāvoklī ar Osmaņu impēriju, un vispārīgais labklājības līmenis, kā arī aristokrātijas atbalsts mūzikai kritās.
Zvirbuļu vanags
Zvirbuļu vanags jeb zvirbuļvanags (Accipiter nisus) ir neliela auguma vanagu dzimtas (Accipitridae) plēsīgais putns, kas pieder pie īsto vanagu apakšdzimtas (Accipitrinae). Zvirbuļu vanagam ir 6 pasugas, no kurām Latvijā sastopama nominālpasuga — Accipiter nisus nisus.
Volfgangs Amadejs Mocarts
1788. — 1790. gads: Mocarta karjeras pagrimums
1788. gada vidū Mocarts ar ģimeni pārcēlās no centrālās Vīnes dzīvot uz Alzergrundas priekšpilsētu. Mocarts sāka aizņemties naudu, visbiežāk no sava drauga Mihaela fon Puhberga. Daudzi biogrāfi uzskata, ka Mocarts šajā laikā cieta no depresijas un tas vēl vairāk veda Mocartu pie daiļrades apsīkuma. Šajā laikā viņš uzrakstīja savas trīs pēdējās simfonijas (39., 40. un 41. simfoniju) un pēdējo no trim operām sadarbībā ar Lorenco da Ponti — Così fan tutte.
Ričards I Lauvassirds
Dzīvesgājums
Ričards bija trešais Anglijas karaļa Henrija II dēls. Tā kā nebija troņmantnieks, bērnību pavadīja dzimtas īpašumos Francijā, kur viņš no mātes mantoja Akvitāniju un Puatjē. 1173. gadā kopā ar pārējiem brāļiem sacēlās, mēģinot gāzt tēvu no troņa, taču Henrijs II vairākās kaujās sakāva dumpīgo dēlu armiju. Par pretendentu uz troni Ričards kļuva pēc sava vecākā brāļa Henrija nāves 1183. gadā. Viņš noslēdza savienību ar Francijas karali Filipu II un 1189. gadā sakāva tēva armiju, gāžot Henriju II no troņa.
Zvirbuļu vanags
Zvirbuļu vanags mīt Vecās pasaules mērenajā un subtropu joslā. Ziemeļu reģionu populācijas ir gājputni un ziemu pavada dienvidos, bet dienvidu reģionu populācijas ir nometnieki vai pārlido nelielus attālumus areāla robežās. Zvirbuļu vanags ir sastopams viscauri Eiropā, Āzijā un Ziemeļāfrikā. Latvijā tas ir parasts ligzdotājs, tomēr daudz lielāks skaits Latvijas teritoriju caurceļo. Mazais plēsējs ir regulāri novērojams arī ziemā.
Ričards I Lauvassirds
Dzīvesgājums
No 10 gadiem, kurus bija karalis, Ričards Anglijā pavadīja aptuveni pusgadu. Valdīšana pamatā izpaudās līdzekļu vākšanā Krusta karam, palielinot nodokļus, tirgojot titulus (atbrīvoja no vasaļa zvēresta Skotijas karali Vilhelmu I Lauvu par 10 000 markām) un troņa zemes. Kāpšanu tronī pavadīja ebreju grautiņš Anglijas pilsētās (Ričards bija aizņēmies uz lieliem procentiem lielas naudas summas, un nevēlējās kredītu atdot).
Zvirbuļu vanags
Mūsdienās zvirbuļu vanags ir viens no izplatītākajiem plēsīgajiem putniem Eiropā, lai gan pēc Otrā pasaules kara Eiropas populācija bija gandrīz iznīcināta. Galvenais iemesls populācijas izmiršanai bija organohlorīna pesticīds. Tā plašais un intensīvais pielietojums bija pietiekams, lai daudzus putnus nogalinātu uzreiz un citus inficētu. Inficētie putni dēja olas ar mīkstu čaumalu, līdz ar to perēšanas laikā tās sabruka. Pēc aizlieguma pesticīdu izmantot lauksaimniecībā putnu populācija atjaunojās, un pašreiz tā netiek uzskatīta par apdraudētu sugu.
Volfgangs Amadejs Mocarts
1788. — 1790. gads: Mocarta karjeras pagrimums
Šajā laikā Mocarts veica garus braucienus, cerot uzlabot savu finansiālo situāciju. 1789. gada pavasarī viņš apmeklēja Leipcigu, Drēzdeni un Berlīni, bet 1790. gadā Frankfurti, Manheimu un citas vācu pilsētas. Braucienu laikā bija tikai dažas veiksmes, bet tās neatrisināja Mocarta finansiālās problēmas.
Ričards I Lauvassirds
Dzīvesgājums
1190. gadā iesaistījās Trešajā Krusta karā, par Anglijas reģentu atstājot Eli bīskapu Viljamu Longčampu (William Longchamp). Septembrī viņa vadītie krustneši ieradās Sicīlijā, kur pēc vairākiem konfliktiem iesaistījās kaujās ar vietējiem, kuri aizstāvēja savus īpašumus un sievietes. Ričards pats vadīja angļu krustnešus ielu kaujās, un te viņu iesauca par Lauvassirdi. Šajā laikā viņa jaunākais brālis Džons Anglijā sacēlās un sagrāba varu daļā karalistes. 1191. gada maijā Ričards atņēma Bizantijas Impērijai Kipras salu, padarot to par savu bāzi tālākai ekspansijai uz austrumiem. Te viņš salaulājās ar Navarras karaļa Sančo VI meitu Berengariju (bērnu viņiem nebija).