cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saldus
Saldus ir pilsēta Kurzemē, Cieceres upes krastos, Saldus novada centrs. Tā atrodas 119 km attālumā no Rīgas, bet tikai 7 km attālumā no kaimiņu pilsētas Brocēniem. Pilsētas teritorija robežojas ar sava novada Saldus, Novadnieku un Zirņu pagastiem, kā arī Cieceres pagastu. Saldus pilsēta pirmo reizi rakstītos avotos minēta 13. gadsimtā, bet par tās dibināšanas gadu uzskata 1856. gadu.
Saldus 2022. gadā bija 19. lielākā pilsēta Latvijā pēc iedzīvotāju skaita.
Vēsture
Saldus pilskalns (Salden) pirmo reizi minēts 1253. gada Kursas dalīšanas līgumā kā apdzīvota vieta "Zemē starp Skrundu un Zemgali". 14. gadsimtā netālu no kuršu pilskalna Livonijas ordenis uzcēla Saldus pili, ko novēlēja ordeņa patronesei Svētajai Mārai un nosauca par "Mūsu mīļās kundzes pili" (de) jeb Frauenburgu. Pirmo reizi ordeņa piļu sarakstā tā pieminēta 1411. gadā.
Pie Frauenburgas pils laika gaitā izveidojās lielāka apdzīvota vieta, kas piedzīvoja uzplaukumu Kurzemes hercoga Jēkaba valdīšanas laikā (1642–1682). To sekmēja izdevīgais novietojums vietā, kur no Jelgavas—Klaipēdas pasta ceļa atzarojās ceļš uz otro hercogistes galvaspilsētu – Kuldīgu.
Lielajā Ziemeļu karā Saldus pils un miests tika nopostīti, saimnieciskā dzīve atjaunojās tikai pēc 1856. gada. Pilsētas tiesības Saldus ieguva 1917. gadā Pirmā pasaules kara laikā, kad atradās Vācijas okupācijā. Latvijas brīvības cīņu laikā Saldus bija pirmā pilsēta, kuru 1919. gada 10. martā no lieliniekiem atbrīvoja 1. latviešu atsevišķais bataljons. Otrā pasaules kara beigās pilsēta atradās Kurzemes cietoksnī un tās tuvumā notika sīvas kaujas, taču līdz pat Vācijas kapitulācijai 1945. gada 8. maijā Saldus palika Vērmahta okupētajā Latvijas daļā.
BMS
BMS var būt:
Pēc vētras
Sižets
Kuģniecības darbinieks Ronis nerīkojas, lai palīdzētu zvejas kuģim "Banga". Pēc vētras kuģis ostā neatgriežas. Lai noslēptu noziegumu, Ronis vainu uzveļ kuģa "Daugava" kapteinim Sproģim. Sproģi atceļ no kapteiņa pienākumiem, sieva Ruta aiziet no viņa. Viņš sāk strādāt par parastu šoferi.
Saldus
Iedzīvotāju skaita dinamika
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Transports
Gar Saldu iet dzelzceļa līnija Rīga—Liepāja (Saldus stacija atrodas Saldus pagastā, apmēram 2,5 km no pilsētas centra). Pilsētas teritoriju tās ziemeļu daļā šķērso galvenais autoceļš A9. Saldus ir galapunkts reģionālajiem ceļiem P108 un P109, caur Saldu iet arī autoceļš P105.
Ievērojamas vietas
Vēsturiskā apbūve līdz mūsdienām visvairāk saglabājusies pašā pilsētas centrā, kā arī uz Striķu ielas un Lielās ielas ar tām piederošajiem namu kvartāliem. Senas ēkas ir arī Kalnsētās jeb Kalna muižā, kas atrodas Kalnsētas parka teritorijā.
Daba
Saldus atrodas Austrumkursas augstienes Saldus paugurainē. Tā ir lielākā pilsēta Austrumkursas augstienē. Pilsēta veidojusies Cieceres upes abos krastos, tās austrumu nomalē atrodas Saldus ezers. Saldus tiek uzskatīta par vienu no zaļākajām pilsētām Latvijā, jo tai ir raksturīgi parki, skvēri un bagātīgi apstādījumi.
Novadnieki
Saldū dzimuši:
Sadraudzības pilsētas
Saldus sadraudzības pilsētas:
Mikalojs Konstantīns Čurļonis
Mikalojs Konstantīns Čurļonis vai Mikalojus Konstantins Čurļonis (lt, pl, dzimis, miris ) bija 19. gadsimta beigu — 20. gadsimta sākuma lietuviešu gleznotājs un komponists. Vairāk nekā 250 muzikālu kompozīciju un apmēram 300 gleznu autors. Viņa darbi atstājuši būtiski ietekmi uz mūsdienu Lietuvas kultūru. Liela daļa no Čurļoņa gleznām apskatāma M. K. Čurļoņa Nacionālais Mākslas muzejā Kauņā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1875. gadā Senoji Varēnā kā vecākais bērns lietuviešu cilmes ērģelnieka Konstantīna Čurļāņa un viņa sievas Adeles, dzimušas Radmanes (Radmann), deviņu bērnu ģimenē. Ģimenes pirmā sadzīves valoda bijusi poļu valoda. 1878. gadā ģimene pārcēlās uz Druskininkiem, kur tēvs dabūja pilsētas ērģelnieka vietu. Jau agrā bērnībā Čurļonis parādīja muzikālās dotības. No 1889. līdz 1893. gadam mācījās kņaza Mihala Oginska mūzikas skolā Pluņģē. No 1894. līdz 1899. gadam studēja kompozīciju un klavierspēli Varšavas Konservatorijā, bet no 1901. līdz 1902. gadam papildinājās Leipcigas Konservatorijā.
Pēc kņaza Oginska nāves Čurļonis zaudēja viņa materiālo atbalstu un bija spiests atgriezties dzimtenē. No 1904. līdz 1906. gadam viņš mācījās gleznošanu Varšavas Mākslas akadēmijā. 1905. gadā devās ceļojumā uz Kaukāza kalniem. Pēc 1905. gada revolūcijas, kad Lietuvā atdzīvojās kultūras dzīve, viņš sāka identificēt sevi par lietuvieti. 1907. gadā Čurļonis kļuva par vienu no Lietuvas Mākslas savienības dibinātājiem un piedalījās Pirmās Lietuviešu Mākslas izstādes veidošanā Viļņā. Šajā laikā viņš pēc Lūznavas muižas īpašnieces ielūguma vasarās mitinājies un gleznojis viesu mājā muižas parka teritorijā un Rāznas ezera krastā (tagad tur atrodas Latgales novada rehabilitācijas centrs "Rāzna").
1909. gadā Čurļonis apprecējās ar mākslas kritiķi Sofiju Kīmantaiti un devās uz Pēterburgu, kur dzīvoja trūkumā un nesekmīgi centās gūt atzīšanu. 1909. gada beigās viņš iegrima dziļā depresijā un 1910. gadā tika ievietots psihiatriskajā slimnīcā Varšavas pievārtē, kur 1911. gada pavasarī mira no pneimonijas. Apglabāts Rasu kapos Viļņā.
Pēcnāves atzīšana
1911. gadā Viļņā un Kauņā, vēlāk arī Maskavā un Pēterburgā notika Čurļoņa piemiņas izstādes. 1913. gadā Krievijas impērijas polārā ekspedīcija Čurļoņa vārdā nosauca kalnu Franča Jozefa Zemē ( - Čurļāņa kalns). 1957. gadā lietuviešu kopiena atklāja Čikāgas Čurļoņa Mākslas galeriju (Čiurlionis Art Gallery), bet 1963. gadā viņa tēva mājās Druskininkos atklāja memoriālo muzeju.
Sting
Gordons Metjū Tomass Samners (en; dzimis Volendā, Anglijā), labāk pazīstams ar savu skatuves vārdu Sting, ir angļu mūziķis, dziedātājs, dziesmu autors, aktieris, filantrops. Pirms solokarjeras uzsākšanas viņš bija pazīstams kā rokgrupas The Police vadošais vokālists un basģitārists. Kopumā viņš ir saņēmis 16 Grammy balvas. Pirmo Grammy balvu viņš saņēma 1981. gadā par labāko roka instrumentālo izpildījumu, tāpat viņa darbu 1981. gadā nominēja Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā dziesma". Sting ir uzņemts Rokenrola un Dziesmu autoru slavas zālēs.
Sting ir izdevis 10 albumus.
Kļavu dzimta
Kļavu dzimta (Aceraceae) bija augu dzimta ar 2 ģintīm un. Tagad abas šīs ģintis ir iekļautas.
Kļavu ģints ir sugām bagāta ģints. Ģintī ietilpst koki un krūmi un tai raksturīga liela daudzveidība. Latvijā savvaļā dzimta pārstāvēta vienīgi ar. Citas kļavu sugas Latvijā ir introducētas, no tām, un  Latvijas apstākļos veido dīgtspējīgas sēklas un augi izsējas. Ošlapu kļava Latvijā ir kļuvusi par invazīvu sugu, kuras izplatīšanos samērā grūti apturēt. Kalnu kļavas pāriešana savvaļā vērojama Kurzemē un Zemgalē, bet šī suga un Tatārijas kļava nav uzskatāmas par invazīvām sugām.
Starp Latvijā introducētajām svešzemju sugām ir arī, kuras lapa ir Kanādas simbols un lapa ir attēlota arī Kanādas karogā. Cukura kļava Latvijā ir stādīta reti un sastopama atsevišķās kokaugu kolekcijās.
Samērā bieži Latvijā apstādijumos ir stādīta, diemžēl šai skaistajai kļavai Latvijas apstākļos reti ienākas sēklas.
Pakri salas
Daba
Pakri salām raksturīgi stāvi, augsti kaļķakmens klinšu krasti. Sevišķi izteiksmīgs šīs stāvkrasts ir ziemeļos, kur tas sasniedz 13 metru augstumu. Pakri salu pakājē viļņi izskalojuši nišas un grotas. No klintīm vietām izplūst vareni avoti. Ziemās pār varenajām klintīm veidojas lieli leduskritumi. Ziemeļu daļā augsne ir plāna, to klāj nabadzīga veģetācija.
Neparasts dabas piemineklis ir viļņu izskaloti, milzu sēnēm līdzīgi kaļķakmens palikšņi salu piekrastē. Uz salām atrodas 21 liels laukakmens, katram no tiem diametrs ir lielāks par 10 metriem. Mazās Pakri salas austrumu piekrastē atrodas sens kaļķakmens karjers, kura gultnē aug daudz retu augu.
Pakri salās 1998. gadā izveidots Pakri ainavu liegums, kas aizsargā salu unikālos ģeoloģiskos pieminekļus, kultūrainavas atliekas. Ziemeļigaunijas glints kopš 2005. gada tiek pieteikts kā UNESCO Pasaules mantojuma objekts un Pakri salas ir viena no izcilākajām vērtībām šī potenciālā pieminekļa ietvaros.
Vēsture
Jau senos laikos Pakri salas apdzīvoja zviedri. Salas pirmoreiz minētas 1283. gadā kā Rogoy (Rudzu sala), vēstulē Dānijas karalim norādot, ka salas iegādājies Padizes klosteris. Uzskata, ka salās apmetās zviedri no Dalarnes, taču tam nav dokumentāla apstiprinājuma — lingvistiskā analīze norāda, ka viņi varētu būt nākuši no Somijas.
1345. gadā Padizes klosteris Lielo Pakri salu par 34 sudraba markām pārdeva pieciem zviedriem. Zviedriem bija atļauts salas apsaimniekot un bija arī mantošanas tiesības. Arī Mazajā Pakri dzīvoja zviedri, taču viņiem nebija rakstītas zemes lietošanas tiesības. Šī juridiskā atšķirība starp abām salām saglabājās ilgi.
Pakri zviedri centās uzturēt savas tiesības, mainoties laikiem. Jūtot savu tiesību apdraudējumu, viņi regulāri sūtīja delegācijas pie sava laika valdniekiem - Zviedrijas karaļiem un Krievijas cariem. Salās lemšanas tiesības bija tautas sapulcēm, oficiāli salas pārstāvēja vecākie. Laika gaitā salinieki attīstīja savdabīgas tradīcijas, dialektus. Salām bija attīstījusies sava, īpašajiem apstākļiem pielāgota arhitektūra, tai skaitā skurstenis ārpus ēkas sienām.
Sākoties Krievijas impērijas laikiem, salinieku dzīvē ielauzās "lielā zeme" — netālu no Pakri salām tika dibināta Paldiski pilsēta un militārā osta.
Salās bija pieci ciemi un 1939. gadā tajos bija vairāk kā 360 iedzīvotāji. Katrā salā bija pa baznīcai (celtas 1825. un 1890. gados)
Abas salas, jo īpaši Lielo Pakri, visas Varšavas pakta valstis izmantoja kā artilērijas šaušanas treniņu laukumu. Tikai 1992. gadā šī prakse tika pārtraukta un salu attīrīšana no šāviņiem un to čaulām turpinās vēl tagad.
Apskates objekti
Lai apmeklētu Pakri salas, nepieciešams reģistrēties Paldiski pilsētas domē, kā arī jāsarunā laiva, ar ko tur nokļūt. Salās uzmanību piesaista pirmatnība, agrākās cilvēku darbības pazīmes.
Stambulas Slēgtais tirgus
Slēgtais tirgus (tr) atrodas Stambulā, Turcijā un ir viens no lielākajiem apjumtajiem tirgiem pasaulē. Lielo tirgu katru dienu apmeklē no 250 līdz 400 tūkstošiem cilvēku un tas ir populārs ar juvelierizstrādājumu, trauku, garšvielu un paklāju veikaliem. Tirgus sastāv no 58 ielām un apmēram 6000 veikaliem.
Vairums stendu un veikalu tirgū izvietoti vienkopus pēc preču kategorijām: atsevišķa zona ādas izstrādājumiem, zeltam, juvelierizstrādājumiem u.tml. Tirgū atrodas divas lielas mantu glabātavas(turku: bedesten, lielas mūra ēkas ar kupolveida jumtu, kas domātas mantu glabāšanai drošībā). Glabātavas celtas pēc sultāna Mehmeda II Iekarotāja pavēles 1455.-1461. gadā. 16. gadsimtā sultāna Suleimana I Lieliskā valdīšanas laikā tirgu ievērojami paplašināja, bet pēc 1894. gada zemestrīces tirgus pieredzēja ievērojamu pārbūvi.
Tirgus sadalīts šķērsielās (sokak) un pagalmos (han), bet tajā var iekļūt pa vairākiem vārtiem (kapı). Viena no tirgus šķērsielām savieno Bajezida mošeju, Bajezida laukumu un Nuruosmanijes mošeju.
Vēzis
Vēzis var būt:
Karību suns
Karību suņa fosilie kauli pirmo reizi tika atrasti 1956. gadā. Tie netika klasificēti kā jaunas ģints dzīvnieki līdz 1981. gadam (Arredondo, 1981). Līdz 1981. gadam tos sauca par Paracyon caribensis, bet tā kā zinātniskais vārds Paracyon 1827. gadā tika lietots Tasmānijas vilka apzīmējumam, tad zinātnieks O. Arrendondo nosauca Karību jūras Antiļu salu izmirušos dzīvniekus par Indocyon caribensis.
Zinātnieki ir atraduši vairāku dzīvnieku kaulu fragmentus (lielākā daļa no tiem apakšžokļi). No apakšžokļa izmēra var spriest, ka dzīvnieki ir bijuši maza auguma, lapsām līdzīgi, bet to izcelsme un izmiršanas iemesli nav zināmi.
Karību suņa pētījumi joprojām tiek veikti, un zinātnieku grupa uzskata, ka suņi uzturēja līdzsvaru salu savvaļas faunā, jo tie medīja grauzējus, mērkaķus un citus sīkus dzīvniekus.
Mīkstie pulksteņi
Mīkstie pulksteņi ir 1931. gada Salvadora Dalī glezna.
Vācijas marka
Vācijas marka (de, saīsin. — DM, kods — DEM) bija Rietumvācijas (1948—1990) un vēlāk Vācijas (1990—2002) nacionālā valūta. Viena marka atbilda 100 feniņiem. Līdz ar Vācijas pievienošanos Eirozonai, kas notika 2002. gadā, Vācijas markas vietā tika ieviests eiro.
Mīkstie pulksteņi
Glezna kopš 1934. gada atrodas Ņujorkas Modernās mākslas muzejā. Tā ir Salvadora Dalī vislabāk zināmā glezna un bieži tiek dažādi attēlota un minēta arī popkultūrā.
Vācijas marka
Marka kā vienots valūtas nosaukums Vācijā ieviests kopš 1871. gada, kad notika Vācijas apvienošana. Mūsdienu Vācijas marka tika izlaista un ieviesta kā nacionālā valūta Vācijā pēc Otrā pasaules kara, pakāpeniski aizvietojot reihsmarku. Vācijai pievienojoties Eirozonai 2002. gadā, eiro kļuva par tās nacionālo valūtu. Maiņas kurss bija 1,95583 Vācijas marka — 1 €.
Pāvils VI
Pāvils VI (la), īstajā vārdā Džovanni Batista Enriko Antonio Marija Montīni (it; dzimis (, miris ) bija Romas pāvests no 1963. gada līdz savai nāvei 1978. gadā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1897. gadā Končezjo, Lombardijā, katoļu jurista un parlamenta deputāta ģimenē. Mācījās Pāvesta Gregoriskajā universitātē (Pontificia Università Gregoriana), Sapencā (Università di Roma "La Sapienza") un Pāvesta Eklēziskajā akadēmijā (Pontificia Ecclesiastica Academia). No 1922. gada strādāja Vatikāna Valsts sekretariātā Džuzepes Picardo vadībā. 1923 gadā tika norīkots darbā Polijā, tomēr drīz atkal sāka darboties Itālijā.
1924. gadā kļuva par universitātes kapelānu un bija viens no katoļu garīdzniekiem, kurš publiski kritizēja fašisma ideoloģiju. No 1925. līdz 1933. gadam viņš bija kapelāns Itālijas Katoļu studentu federācijā (Federazione degli Universitari Cattolici Italiani), kura līdz ar fašistu nākšanas pie varas kļuva par vienīgo legālo nefašistisko organizāciju Itālijas universitātēs.
No 1933. gada strādāja Romas kūrijā. Otrā pasaules kara laikā Montīni bija viens no tuvākajiem pāvesta Pija XII darbiniekiem. Parasti kārtoja Pija XII korespondenci ar ārpasauli. 1954. gadā tika iecelts par Milānas arhibīskapu. Pāvesta Jāņa XXIII laikā tika iecelts par kardinālu, bet pēc Jāņa XXIII nāves kardinālu Montīni konklāvā ievēlēja par Romas pāvestu Pāvilu VI.
Būdams pāvests, Pauls VI turpināja un 1965. gadā noslēdza pāvesta Jāņa XXIII iesākto Vatikāna 2. koncilu, diplomātiski veikli atrazdams kopsaucējus starp dažādiem baznīcas grupējumiem. Vatikāna 2. koncils pieņēma vairākus svarīgus katoļu baznīcas dzīves dokumentus, piemēram, Lumen gentium jeb t.s. baznīcas dogmatisko konstitūciju. Tika izmainīta 400 gadus vecā baznīcas mises norises kārtība. Vatikāna 2. koncils akceptēja katoļu baznīcas orientāciju uz ekumenisko dialogu ar citām reliģijām un pasaules uzskatiem. Tika reorganizēta Romas kūrija un tika nolemts, ka turpmāk konklāvos nepiedalīsies kardināli, kuri sasnieguši 80 gadu vecumu.
Sava pontifikāta laikā Pals VI atšķīrās no priekšgājējiem ar savām daudzajām ārvalstu vizītēm un aktīvo ārpolitiku. Izdeva vairākas enciklikas. Enciklikā Mense Maio (1965. gadā) pāvests pievērsās Jaunavas Marijas kultam, Ecclesiam Suam (1964. gadā) identificēja baznīcu ar Kristus ķermeni, bet enciklikā Sacerdotalis Caelibatus (1967. gads) vēlreiz uzsvēra garīdznieku celibāta svarīgumu. 1968. gadā tika publicēta pasaules sabiedrībā diskutablā enciklika Humanae Vitae, kurā pāvests vērsās pret mākslīgu dzimstības ierobežošanu.
Kašiasas du Sulas "Juventude"
Esporte Clube Juventude, zināms arī kā Juventude, ir Brazīlijas futbola klubs no Kašiasas du Sulas Riugrandi du Sulas štatā.
Juventude lielākie sāncenši ir Caxias klubs.
Pāvils VI
Dzīvesgājums
1978. gada 16. martā Sarkanās brigādes nolaupīja pazīstamo Itālijas politiķi un Pāvila VI draugu kopš studiju laikiem Aldo Moro. 20. aprīlī pāvests publicēja vēstuli nolaupītājiem, kurā pazemīgi lūdza atbrīvot Moro. Tomēr 9. maijā Aldo Moro tika atrasts nogalināts. Tā paša gada 6. augustā pāvesta Gandolfo pils rezidencē mira arī Pāvils VI. 1993. gadā pāvests Jānis Pāvils II iesāka Pāvila VI beatifikācijas procesu. 2018. gadā pāvests Francisks iecēla Pāvilu VI svēto kārtā.
Kašiasas du Sulas "Juventude"
Klubs dibināts 1913. gada 29. jūnijā, kad 35 itāļu imigrantu jaunieši no Kašiasas du Sulas izveidoja vienu no pirmajiem futbola klubiem apkaimē. Par pirmo kluba prezidentu kļuva Antoniu Čiaradia Netu.
1999. gada 27. jūnijā Juventude izcīnīja savu pirmo lielo titulu, uzvarot Brazīlijas kausa turnīrā un iegūstot tiesības nākamajā sezonā piedalīties Copa Libertadores turnīrā.
Is This Hyperreal?
Is This Hyperreal? ir vācu digitālā hārdkora grupas Atari Teenage Riot ceturtais studijas albums. Tas ir pirmais studijas albums pēc grupas izjukšanas 2000. gadā.
Arnolds Meri
Arnolds Meri ( — ) bija pirmais igauņu tautības Padomju Savienības Varonis, politiskais un sabiedriskais darbinieks. 2007. gadā bija apsūdzēts par piedalīšanos genocīdā. Lenarta Meri brālēns.
Limbažu Galvenā bibliotēka
Limbažu Galvenās bibliotēkas dibinātājs un finansētājs ir Limbažu novada pašvaldība.
Arnolds Meri
Dzīvesgājums
Dzimis 1919. gadā Tallinā igauņu ierēdņa Konstantīna Meri un viņa sievas Olgas, dzimušas Danndorfas, ģimenē. 1926. gadā ģimene pārcēlās uz Serbu, horvātu un slovēņu karalisti, kur tēvs strādāja par pavāru, bet māte bija apteksne. Tur viņu kristīja ortodoksajā baznīcā un Skopjē Meri pabeidza krievu sākumskolu un vēlāk krievu-serbu ģimnāziju Belgradā.
Pirms Otrā pasaules kara sākuma 1938. gadā ģimene atgriezās Igaunijā. Arnolds atrada darbu, bet gadu pēc ierašanās dzimtenē viņu iesauca armijā. Pēc Igaunijas okupācijas 1940. gadā Arnoldu Meri ievēlēja Tallinas komjaunatnes komitejā ar uzdevumu izveidot komjaunatnes organizāciju armijā. Pēc Igaunijas armijas pārveidošanas sākotnēji par Tautas armiju, bet pēc tam par 22. teritoriālo strēlnieku korpusu, Arnolds Meri kļuva par tā 415. radiobataljona poļitruka vietnieku. Pēc Vērmahta iebrukuma 1941. gada jūlijā Meri iesaistījās aizsardzības kaujās pie Dno Pleskavas apgabalā, kur viņu četras reizes ievainoja, tomēr viņš turpināja komandēt savu bataljonu. Tā paša gada 15. augustā Meri piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Pēc izveseļošanās mācījās Maskavas kara inženieru skolā. Dienestu turpināja kā politdaļas vietnieks 249. Igauņu strēlnieku divīzijā, bet vēlāk 8. Igauņu strēlnieku korpusā. 1945. gada jūnijā viņu demobilizēja no armijas un viņš atgriezās dzimtenē, kur tika ievēlēts par pirmo Igaunijas PSR Centrālkomitejas komjaunatnes sekretāru. 1949. gadā iestājās Augstākajā partijas skolā. Tajā pašā laikā tika nosūtīts uz Hījumā salu, kur viņš darbojās kā partijas pārstāvis vietējo iedzīvotāju deportācijās.
Pēc konflikta ar partijas vadību viņu 1951. gadā izslēdza no Augstākās partijas skolas un atņēma PSRS apbalvojumus. Pēc tam viņš, kādu laiku strādāja par atslēdznieku, bet vēlāk pārvācās uz Altaju. 1956. gadā viņu reabilitēja. Pēc tam viņš pabeidza Augstāko partijas skolu un strādāja par politekonomikas pasniedzēju pedagoģijas institūtā. No 1960. gada strādāja atkal Igaunijā. Ieņēma augstus amatus Izglītības ministrijā un citviet. 1989. gadā pensionējās. Ar savu brālēnu Lenartu Meri praktiski nekontaktējās. Līdz mūža beigām viņš vadīja Igaunijas Antifašistisko komiteju.
2007. gadā Igaunijas prokuratūra izvirzīja pret Arnoldu Meri apsūdzības par deportāciju veikšanu Hījumā salā 1949. gada martā. Tomēr Meri tika atklāts plaušu vēzis, kas kļuva par iemeslu, lai izbeigtu tiesvedību pret viņu. 2009. gada 27. martā viņš nomira savā dzīvoklī, Tallinā.
Limbažu Galvenā bibliotēka
2007. gadā bibliotēka ir ieguvusi reģiona galvenās bibliotēkas statusu. Atkārtotas akreditācijas ir notikušas 2012.,2017.un 2022.gadā.
Jūras jūdze
Jūras jūdze ir nemetriskās mērvienību sistēmas attāluma mērvienība, ko izmanto jūrniecībā un aviācijā. Tā aptuveni atbilst 1 loka minūtei pa jebkuru meridiānu.
Limbažu Galvenā bibliotēka
Bibliotēkai ir 14 filiālbibliotēkas.
Jūras jūdze
1 jūras jūdze = 1852 metri (precīzi)
Limbažu Galvenā bibliotēka
Limbažu Galvenā bibliotēka ir metodiskais un konsultatīvais centrs 26 Limbažu novada pilsētu un pagastu publiskajām bibliotēkām un 14 skolu bibliotēkām.
Jūras jūdze
Simbols
Jūras jūdzei nav starptautiski vispāratzīta viena noteikta simbola. Dažādas starptautiskās organizācijas un valstis lieto dažādus apzīmējumus. Institute of Electrical and Electronics Engineers lieto simbolu nmi (no en), kamēr Starptautiskais mēru un svaru birojs un ASV un Kanādas jūrniecības institūcijas lieto simbolu M. Starptautiskā civilās aviācijas organizācija izmanto apzīmējumu NM. Tiek lietots arī simbols nm, lai gan tas atbilst SI mērvienībai nanometrs.
Holocēns
Holocēns jeb pēcledus laikmets ir kainozoja ēras kvartāra perioda epoha, kas sākās pēc pēdējā leduslaikmeta pirms apmēram 12 000 gadiem un turpinās arī mūsdienās. Robeža starp holocēnu un iepriekšējo pleistocēnu uz 2000 gadu ir noteikta robežā 11 700 ± 99 gadi. Šī ir īsākā epoha, tāpēc paleontologi holocēnā neizdala atsevišķus faunas attīstības etapus. Kontinentu pārvietošanās pēdējos 10 000 gados ir bijusi nenozīmīga. Tajā pat laika ūdens līmenis, ledājiem kūstot, ir cēlies par apmēram 35 metriem. Turklāt, daudzi apgabali, kas atradās zem ledāja, pēc ledāju nokušanas vēlajā pleistocēnā un holocēnā glacioizostāzes dēļ ir pacēlušies par apmēram 180 metriem.
Jūras jūdze
Vēsture
Vēsturiski jūras jūdze tika definēta kā loka minūte pa Zemes meridiānu. Meridiāna garums tādējādi bija 180 x 60 = 10800 vēsturiskās jūras jūdzes. Tādējādi jūras jūdzes varēja izmantot aptuveniem mērījumiem uz meridiāna, jūrniecības kartēs nosakot platuma grāda izmaiņas. Sākotnēji iecerētā metra definīcija bija 10−7no pusmeridiāna, tādējādi sanāk, ka vēsturiskā jūras jūdze ir (2)/10,800 = 1,851.851851… vēsturiskie metri. Pašreiz Starptautiskā ģeodēzijas un ģeofizikas savienība ir noteikusi meridiāna garumu 20003931,4585 m, tādējādi vēsturiskā jūras jūdze sanāk 1852,216 m. Tomēr, tā kā Zeme nav precīzi apaļa, bet gan nedaudz saspiesta, jūras jūdze pie ekvatora sanāk 1843 m, bet pie poliem 1861 m. 1929. gadā Monako notika Starptautiskā ārpuskārtas hidrogrāfijas konference, kuras laikā tika noteikts, ka jūras jūdze turpmāk būs precīzi 1852 m.
Limbažu Galvenā bibliotēka
Bibliotēkas darbības mērķis ir iedzīvotāju bibliotekārā, bibliogrāfiskā un informacionālā apkalpošana.
Holocēns
Periodizācija
Holocēna periodizācija pēc Blitta-Sernandera shēmas:
Jūras jūdze
Atvasinātās mērvienības
1 jūras jūdze = 10 kabeļtauvas
Limbažu Galvenā bibliotēka
Bibliotēkas vēsture
Limbažu Galvenās bibliotēkas pirmsākumi cieši saistās ar Limbažu Saviesīgās biedrības dibināšanu 1884.gadā. Sākotnējā ideja dibināt bibliotēku pieder biedrības komponistam Baumaņu Kārlim, kurš 1886.gada 3.martā bibliotēkai dāvina 300 vērtīgas grāmatas latviešu, krievu un vācu valodās no savas personīgās bibliotēkas. Bibliotēka reāli sāk darboties 1886.gada oktobrī, tā bija atvērta 2 reizes nedēļā uz dažām stundām, lai izsniegtu grāmatas lasīšanai mājās. Bibliotēkas fondu papildināja galvenokārt ar dāvinājumiem, vēlāk jaunu grāmatu iegādei izmantoja arī abonentu (tā dēvēja lasītājus) iemaksātās summas. No valsts un pašvaldībām toreiz nekāda finansiāla palīdzība nebija gaidāma. Pirmās statistiskās ziņas dokumentos parādās par 1887.gadu.
Altamira
Altamiras ala ir ala Spānijā, kur atrasti vēlā paleolīta alu gleznojumi. Ala atrodas netālu no Santiljanas del Maras Kantabrijā, apmēram 30 km uz rietumiem no Santanderas. Pēc radioaktīvā oglekļa metodes noteikts, ka alas gleznojumi varētu būt veidoti apmēram 15 000—12 000 g. p.m.ē. Altamira no spāņu valodas nozīmē ‘augsts skats’. Alā veiktajos arheoloģiskajos izrakumos atrastie objekti datēti ar Solutras kultūru ( pirms mūsdienām) un Madlēnas kultūru (starp un  pirms mūsdienām).
Holocēns
Periodizācija
2018. gada jūlijā Starptautiskā stratigrāfijas komisija apstiprināja holocēna trīsdaļīgu dalījumu. Tajā ietilpst trīs stāvi:
Limbažu Galvenā bibliotēka
Pasākumu kalendārs
Bibliotēkas mājaslapā apskatāms bibliotēkas aktivitāšu kalendārs
Altamira
Ala iekļauta UNESCO Pasaules kultūras mantojuma sarakstā. 2007. gada 31. decembrī nacionālais parks atzīts par vienu no divpadsmit Spānijas dārgumiem.
Vēsture
1879. gadā arheologs amatieris Marselīno Sanss de Sautuola un viņa meita atklāja, ka Altamiras alā atrodas vēlā paleolīta zīmējumi un polihromi gleznojumi, kuros attēloti savvaļas zīdītāji un cilvēku rokas.
Izrakumus alā veica Sautuola, pēc tam arī Erminio Alkade del Rio (1902–1904), Hugo Obermaijers (1924–1925) un Hoakins Gonsaless Ečegarajs (1981). 1977. gadā Altamira apmeklējumiem tika slēgta, jo gleznojumus bojāja apmeklētāju elpas radītais mitrums. Netālu uzcelts muzejs un izveidota alas kopija, kurā iespējams aplūkot darbus.
Holocēns
Holocēns Latvijā
Agrāk Latvijas holocēna nogulumus iedalīja palinoloģiski pēc L. Posta sistēmas putekšņu zonām. Putekšņu spektrs katrā zonā atspoguļo būtiskākās augu valsts izmaiņu īpatnības reģionā. Mūsdienās, kopš pieejamas dažādas nogulumu datēšanas iespējas, von Posta iedalījumu neizmanto, jo putekšņu spektri un nogulumi pat vienā laikā atšķiras dažādās valstīs. Jaunākie pētījumi      parāda, ka agrākie uzskati vairs nav aktuāli (kaut vai piemērs: agrāk uzskatīts ka holocēna vidus bija silts un mitrs, bet tagad noskaidrots, ka tas bijis silts un sauss) jo pētījumu precizitāte ir palielinājusies un pētījumu metodes kļuvušas kompleksākas. Zemāk dotais apraksts sniedz ieskatu agrākajā iedalījumā par pamatu izmantojot von Posta standartu.
Altamira
Raksturojums
Ala ir 270 m gara; tās galvenā eja ir 2–6 m augsta. Izšķiramas trīs zonas — liela priekštelpa, kuras gaismas avots ir dienasgaisma un kur cilvēki apmetušies kopš vēlā paleolīta sākuma, liela telpa, kurā atrodami polihromie gleznojumi (dēvēta arī par "alu laikmeta mākslas siksta kapelu"), un pārējās telpas un ejas, kurās atrodami mazāk svarīgi darbi.
Holocēns
Holocēns Latvijā
Holocēna apakšējā robeža tiek noteikta zem IX zonas nogulumiem. Šī robeža ir skaidri izsekojama visos palinoloģiski pētītajos griezumos. To raksturo strauja zālaugu putekšņu samazināšanās, kas ir saistīta ar mežu masīvu izveidošanos Latvijas teritorijā un klimatisko apstākļu izmaiņu, kas raksturīga pēcledus laikmetam. Šai robežai tiek piedēvēta arī Baltijas ledus ezera beigas un Joldijas jūras izveidošanās. Strauji pasiltinoties klimatam notiek pāreja no augšējā driasa bezmežu ainavām uz preboreāla bērzu un priežu mežiem. Gandrīz izzūd vēlajam leduslaikmetam raksturīgie subarktiskie un stepju zālaugi — driādes, pundurvītoli, smiltsērkšķi, efedras, vērmeles, balandas u.c. Samazinās arī pundurbērzu putekšņu daudzums.
IX zona
(Preboreālais periods, apmēram. 10 000—9000 gadu intervāls)
Putekšņu spektrā dominē bērzi (apmēram 56%). Vietām ir sastopamas krūmveida bērzu formas. Otrajā vietā seko priedes (apmēram 39%)), kas atsevišķās vietās pārspēj arī bērzus. Egļu putekšņu ir maz, vidēji zem 2% (Latvijas rietumu daļā egles vispār nav). Dažos griezumos ir sastopami alkšņi. Vītolu un lazdu klātbūtne ir niecīga (ap 1%, atsevišķās vietās var sasniegt 3-6%). Neliela platlapju koku (ozolu) putekšņu klātbūtnes izcelsme zonas nogulumos ir diskutabla. Domājams, ka šie putekšņi ir atnesti no citām teritorijām.
Jūras jūdze
Atvasinātās mērvienības
1 jūras jūdze stundā = 1 mezgls
Holocēns
VIII zona
(Boreālais periods, apmēram 9000—8300 gadu intervāls)
Saulkrasti
Saulkrasti ir pilsēta Vidzemes rietumos, Rīgas līča piekrastē. Pilsētas robežas galvenokārt ietver joslu starp dzelzceļu (dzelzceļa līnija Zemitāni—Skulte) un jūru no Inčupes līdz Ķīšupei. Tallinas šoseja (A1 un E67), kas ilgus gadus gājusi cauri pilsētai, kopš 2007. gada to apliec pa Saulkrastu apvedceļu.
Sods (biheiviorisms)
Sods ir jēdziens uzvedības psiholoģijā jeb biheiviorismā, kas apzīmē indivīdam nepatīkamu reakciju apkārtējā vidē. Tā var būt gan negatīva stimula parādīšanās (pozitīvais jeb 1. tipa sods, piemēram, sāpes rokā, ja to pieliek pārāk tuvu ugunij), gan pozitīva stimula zudums (negatīvais jeb 2. tipa sods, piemēram, mamma noliek bērnu zemē, jo tas ir viņai iekodis).
Altamira
Raksturojums
Visbiežāk attēlotais dzīvnieks alā ir sumbrs; tas attēlots 16 reizes dažādos izmēros un pozās, blakus zirgiem un briežiem. Dzīvnieku attēlojumam raksturīgs liels reālisms. Gleznojumu radīšanai izmantota ogle un okers vai hematīts, radot sarkanus, melnus, dzeltenus un brūnus toņus. Lai panāktu krāsu pārejas un dažādu spilgtumu, krāsa izberzēta vai atšķaidīta, tā radot chiaroscuro efektu. Lai panāktu trīsdimensionalitātes efektu, izmantotas alu sienu dabiskās kontūras.
Holocēns
VIII zona
Putekšņu spektrā dominē boreālajam periodam raksturīgās priedes. Taču atsevišķās vietās ir konstatēts bērzu pārsvars (pat līdz 84%). Domājams, ka boreālā laika sākumposmā bija ne tikai strauja priežu izplatība, bet arī mežu diferencēšanās dažādos mežu tipos. Vidēji VIII zonā priedes sastāda 57% un bērzi 39%. Abavas rumbas rajonā priedes sasniedza pat 92%. Egļu putekšņi nedaudz palielinās tikai valsts centrālajos un austrumu apgabalos. Kopumā egles procentuāli ir ap 1%. Daudzos griezumos, īpaši rietumu daļā, egļu nav vispār. Arī alkšņu daudzums šajā laikā nepalielinās. No platlapju sugām atsevišķos griezumos sāk parādīties gobas, kas gan nepārsniedz 1%. Šajā laikā ir novērojama vītolu samazināšanās un neliela lazdu palielināšanās (līdz 2%).
VII zona
(Boreālā un Atlantiskā perioda pārejas posms, apmēram 8300—7500 gadu intervāls)
Šīs zonas nogulumus raksturo pāreja no boreālā uz atlantisko klimatisko periodu, kuru raksturoja izmaiņas mežu florā. Priežu un bērzu attiecība šajā laikā būtiski nemainās (priedes — 48%, bērzi — 36%). Būtiski pieaug alkšņu klātbūtne (līdz 8%). Šī izmaiņa vērojama gandrīz visā Latvijas teritorijā. Otra šim laikposmam raksturīga īpatnība ir salīdzinoši straujš gobu (līdz 5%) un lazdu (vidēji ap 8%) procentuālais pieaugums. Samērā liela lazdu izplatība ir Kurzemē (Zentenes apkārtnē līdz 30%). Atsevišķos griezumos Latvijas teritorijā sāk parādīties arī liepu putekšņi. Nedaudz pieaug egļu klātbūtne (ap 2%). Vairāk uz dienvidrietumiem pavirzās egļu izplatības rietumu robeža, sasniedzot līniju Ķemeri-Saldus-Vaiņode. Uz rietumiem no šīs līnijas egles konstatētas tikai Sarnātes purva griezumā (ap 1%).
VI zona
Šī laika nogulumi veidojušies atlantiskā klimatiskā perioda pirmajā pusē. Šo nogulumu sporu-putekšņu sastāvs raksturojas ar paaugstinātu ozolu jaukto mežu putekšņiem. Klimatam kļūstot siltākam, vairāk sāk izplatīties platlapju koku sugas, īpaši liepas, gobas un alkšņi. Putekšņu sastāvā dominē priede (vidēji ap 33%), taču absolūts priežu pārsvars konstatēts tikai Priekules griezumā (52%). Otrā vietā ir bērzs (vidēji ap 29%) ar maksimumu pie Rēzeknes (53%). Visā Latvijas teritorijā pieaug alkšņu daudzums (vidēji 22%). Visvairāk to ir Alūksnes augstienē. Lēnām uz rietumiem virzās arī egļu izplatības areāls. Egļu klātbūtne konstatēta gandrīz visā Latvijas teritorijā, izņemot Kurzemes pussalu (tikai pie Tiņģeres konstatēti 2% egļu putekšņu). Egļu maksimums šajā laikā ir pie Jēkabpils (37%), bet vidēji egles kopumā sastāda 8%. Visā teritorijā ir izplatītas liepas (vidēji 4%), ar maksimumu pie Tiņģeres (18%). Tikpat bieži ir sastopama arī goba (4%). Vietām ir sastopami ozolu un skābaržu putekšņi. Lazdas ir konstatētas visā Latvijas teritorijā (vidēji 9%), bet visvairāk Kurzemē.
V zona
(Atlantiskais periods, apmēram 6500—4700 gadu intervāls)
Šo laiku raksturo maksimāla termofilo augu izplatība. Šajā laikā ir minimāla bērzu (vidēji 18%) klātbūtne. Priežu putekšņi sastāda 28%. Alkšņi sasniedz savu maksimumu (vidēji 28%). Vēl lielāku mežu īpatsvaru sastāda egles (vidēji ap 14%), taču izplatības areāls būtiski nemainās. Liels egļu blīvums ir Ziemeļu un Austrumlatvijā. Pie Rēzeknes egles sastāda 44%, bet Alūksnes augstienē — līdz 32%. Savukārt, Kurzemē uz rietumiem un ziemeļiem no līnijas Tukums-Saldus-Priekule egļu putekšņu šajā klimatiski siltākajā periodā ir samēra maz. V zonas nogulumos ir samērā daudz platlapju koku putekšņu. Šeit dominē liepas un gobas (vidēji ap 5%). Liepas visvairāk ir pie Rundēniem (20%), bet gobas, savukārt, Lauteres purva griezumā (14%). Nedaudz mazāks ir ozolu īpatsvars (ap 2%), pie Rundēniem sasniedzot 17%. Tomēr atsevišķos griezumos ozoli nav konstatēti.
IV zona
Šeit sporu-putekšņu sastāvs atklāj klimatisko apstākļu pavēsināšanos. Uz to norāda termofilo augu īpatsvara samazināšanās. Pamatā dominē alkšņu putekšņi (vidēji 27%). Otro vietu ieņem priedes (vidēji 25%). Bērzu īpatsvars ir nedaudz palielinājies (vidēji 21%). Mežu florā pieaug egļu klātbūtne (vidēji 17%). Beidzot egles ir plaši izplatītas arī Kurzemes ziemeļrietumu daļā, kaut arī procentuāli šeit egļu ir mazāk, nekā pārēja valsts teritorijā (piemēram, pie Oktes tikai 5%). Novērojama gobu īpatsvara samazināšanās (līdz 3%). No platlapju sugām visvairāk ir liepu (vidēji 5%). Ozolu klātbūtne nav mainījusies (vidēji 2%). Lazdas sastāda vidēji 8%.
III zona
(Subboreālais periods, apmēram 3900—2800 gadu intervāls)
Šo laika posmu raksturo plaša egļu mežu izplatība. Egļu īpatsvars sastāda gandrīz ceturto daļu no visiem kokiem (vidēji 24%). Vairākos Latvijas reģionos egles šajā laikā pārsniedz 40%. Vismazāk egļu ir ziemeļrietumu Kurzemē Velna purva griezumā (6%). Priežu īpatsvars būtiski nav mainījies (vidēji 26%). Priežu maksimums ir konstatēts Mēdema purvā (42%). Trešajā vietā ir bērzs (videji 21%). Bērzu maksimums ir Dūņupes purva griezumā (41%). Sporu-putekšņu spektrā joprojām ir samērā daudz alkšņu putekšņu (vidēji 24%). Platlapju sugas sastāda vidēji 5% no kopējā koku daudzuma. Liepu sastāvs vidēji ir 2%, bet maksimums pie Priekules un Rundēniem — 6%. Līdzīgs ir arī gobu īpatsvars. Ozoli sastāda 1%. Atsevišķos griezumos ir konstatēts skābaržu klātbūtne (līdz 1%). Samazinās lazdu īpatsvars (vidēji 5%), bet nedaudz palielinās vītolu daudzums (vidēji 1%).
II zona
Šīs zonas nogulumi veidojušies subatlantiskā klimatiskā perioda sākumposmā. Tie raksturojas ar būtisku egļu īpatsvara samazināšanos. Vidēji Latvijas teritorijā egļu putekšņi sastāda 16%, bet maksimums Lauteres purva griezumā (27%). Būtiski palielinās bērzu īpatsvars, sasniedzot vidēji 29%. Bērzu maksimums konstatēts Alūksnes augstienē, Torņa purva griezumā (48%), savukārt, minimums — dienvidrietumu Kurzemē, Bārtā un Priekulē (11%). Nedaudz palielinās priežu īpatsvars (vidēji līdz 29%). Atsevišķos griezumos to daudzums variē no 12% līdz 40%. Platlapju koku sugu īpatsvars ir 4%, no tiem 1% sastāda liepas, 1% — gobas un 2% — ozoli. Ozolu īpatsvars, salīdzinājumā ar III zonu, ir nedaudz pieaudzis un Austrumlatvijā kādā griezumā sasniedz pat 12%. Alkšņu īpatsvars šajā laikā nav būtiski mainījies, un sastāda vidēji 23%. Ir novērojama lazdu samazināšanās (līdz 3%). Vītolu daudzums paliek nedaudz lielāks (vidēji 2%).
Ib zona
(Subatlantiskais periods, apmēram 1600—1000 gadu intervāls)
Šajā laikā nedaudz pieaug egļu daudzums. Tieši šajā laika posmā ir konstatēts egļu daudzuma absolūtais maksimums (vidēji 30%). Īpašs egļu pieaugums ir konstatēts Centrālajā un Austrumlatvijā. Piemēram Lauteres purva griezumā egļu putekšņi sastāda 67%, bet Torņa purva griezumā — 44%. Salīdzinājumā ar iepriekšējo zonu nedaudz palielinājies priežu īpatsvars (vidēji 30%), maksimums Velna purva griezumā (49%). Bērzu īpatsvars ir samazinājies (vidēji 19%). Diezgan krasi ir samazinājies alkšņu daudzums (vidēji 16%). Liepu, gobu un lazdu īpatsvars nav mainījies. Nedaudz samazinājies ozolu daudzums.
Ia zona
(Subatlantiskais periods, apmēram 1.000—mūsdienas gadu intervāls)
Baltijas jūras veidošanās posmi holocēnā
Pleistocēna beigu posmā, kūstot Baltijas vairoga ledājam, tā dienvidu daļā izveidojās Baltijas ledus ezers. Holocēna epohas sākumā šis ezers savienojās ar Atlantijas okeānu un, ieplūstot tur okeāna ūdeņiem, izveidojās Joldijas jūra. Tas bija sākums tagadējās Baltijas jūras izveidei.
Joldijas jūra
Joldijas jūra pastāvēja preboreālajā klimatiskajā periodā (pirms apmēram 10 300—9500 gadiem). Šajā laikā bija samērā vēss un salīdzinoši sauss klimats. Jūras nogulumus raksturo Joldijas jūras sājūdens kramaļģu komplekss (104 sugas), kas pēc sastāva ir atšķirīgs, gan no Baltijas ledus ezera, gan no Ancilus ezera kramaļģu kompleksa. Šīs jūras faunu raksturo arī tur dzīvojošā gliemene Joldia portlandia, kuras vārdā arī ir nosaukta Joldijas jūra. Šis ir periods, kuru raksturo IX zonas sporu-putekšņu komplekss. Joldijas jūras līmenis, domājams, Ventspils rajonā bija par 5 m zemāks, bet Daugavas ietekas rajonā par 15 m zemāks, kā pašlaik.
Ancilus ezers
Ancilus ezers pastāvēja boreālajā klimatiskajā periodā, kā arī pārejas laikā uz atlantisko periodu. (pirms apmēram 9500—7500). Šajā laikā bijs salīdzinoši silts un mitrs klimats. Ezera nogulumus raksturo samērā bagātīga saldūdens gliemju fauna (Volvata piscinalis, Bithynia tentaculata, Anisus vortex, Anadonta sp., Unio sp. u.c.) Kramaļģu kompleksu veido pārsvarā saldūdens kramaļģes. Sāļūdens kramaļģes sastāda tikai 10—40%, no kopējā kramaļģu sugu skaita. Ancilus ezera nogulumus raksturo arī saldūdens gliemeņvēžu komplekss (Cytherissa lacustris, Limnocythere sancti-patricii, Darvinula steevensoni u.c.). Šis ir periods, kuru raksturo VIII zonas sporu-putekšņu komplekss, bet Ancilus ezera regresijas stadijā VII zonas sporu-putekšņu komplekss. Ancilus ezera līmenis, domājams, Ventspils rajonā bija par 15 m zemāks, bet Rīgas līča dienvidos par 5–6 m zemāks, kā pašlaik.
Litorīnas jūra
Litorīnas jūra transgresijas periods sākās pārejas laikā no boreālā uz atlantisko periodu, un tā pastāvēja atlantiskajā un subboreālajā klimatiskajos periodos (pirms apmēram 7500—4500 gadiem). Jūras pastāvēšanas laika sākumā bija silts un mitrs klimats, bet beigās silts un samērā sauss klimats. Jūras nogulumus raksturo jūras gliemju fauna (Cardium edule, Tellina baltica, Mytilus edulis, Littorina littorea u.c.). Nogulumu planktona formas sastāda jūras kramaļģu un savdabīgu foramenīferu kompleksi. Jūras piekrastes zonās ir sastopamas arī saldūdens kramaļģes. Bez kramaļģēm un foramenīferām nogulumos ir sastopami arī jūras gliemeņvēži (praktiski tās pašas sugas, kas dzīvo Baltijas jūrā arī pašlaik). Litorīnas jūras nogulumi liecina par divām jūras transgresijām. Litorīnas jūras nogulumus raksturo vairākas sporu-putekšņu zonas. Litorīnas jūras transgresijas sākumu pārstāv daļēji VII zonas, kā arī VI zonas sporu-putekšņu kompleksi. Jūras transgresijas maksimumu pārstāv V zonas sporu-putekšņu komplekss. Litorīnas jūras regresijas fāzi pārstāv IV zonas sporu-putekšņu komplekss. Litorīnas jūras otro transgresiju pārstāv III zonas sporu-putekšņu komplekss. Regresijas fāzē Litorīnas jūras līmenis pazeminajās par 6 metriem.
Saulkrasti
Vēsture
Saulkrasti izveidojušies senās Metsepoles zemes zvejnieku ciemu teritorijā, caur kuriem gāja stratēģiski svarīgais piekrastes ceļš uz Sontaganu mūsdienu Igaunijā. 1207. gadā Līvzemes dalīšanas līguma rezultātā Metsepole kā trešais Gaujas līvu novads nonāca Rīgas bīskapa pārvaldībā. Tagadējā Saulkrastu teritorija atradās Kubeseles jeb Krimuldas draudzes novadā, tika izveidots arī pirmais lūgšanu nams — kapela, kas nosaukta Sv. Pētera vārdā. 1640. gadā izveidojās luteriskā Pēterupes draudze. Mācītāja mājas vajadzībām piešķīra ceturtdaļu arkla zemes un divas mācītāja mājas saimniecības (Bāžas un Cīruļi). 1641. gadā uzcēla jaunu luterāņu baznīcu.
1823. gadā uz Bīriņu muižas zemes uz dienvidiem no Ķīšupes tika dibināta Neibāde ("Jaunā peldvieta"), kas veidojās kā Vidzemes muižniecības peldvieta. No 1857. gada līdz 1913. gadam Pēterupe, Pabažu jūrmala un Skultes jūrmala netālu no Aģes grīvas bija populārākās kuģu būves vietas, kurās būvēja šonerus, gafelšonerus un brigantīnas. 1898. gadā kronim piederošo Pabažu muižas zemi sadalīja apbūves gabalos un piešķīra viesnīcu būvei, šo kūrortu dēvēja par Katrīnbādi jeb Pabažu jūrmalu. 1925. gadā Neibādei piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu.
Neibādi 1931. gadā pārdēvēja par Saulkrastiem (mūsdienās par Neibādi nosacīti sauc pilsētas ziemeļu daļu ap Ķīšupes ieteku) un 1933. gadā apvienoja ar Pēterupes apdzīvoto vietu.
1950. gadā Saulkrastiem pievienoja Pabažus un 21. februārī apdzīvotajai vietai piešķīra strādnieku ciemata statusu (līdz 1952. gadam ar nosaukumu Saulkraste ), no 1961. gada 23. decembra — pilsētciemata. No 1949. līdz 1956. gadam pilsētciemats bija Saulkrastu rajona centrs. 1967. gadā Saulkrastiem pievienoja daļu no Skultes ciema teritorijas, izveidojot Saulkrastu lauku teritoriju. 1991. gadā Saulkrastiem piešķīra pilsētas statusu.
Degošā žirafe
Degošā žirafe ir spāņu sirreālista Salvadora Dalī 1937. gada glezna. Dalī šo gleznu uzgleznoja īsi pirms došanās trimdā uz ASV, kur pavadīja laiku no 1940. gada līdz 1948. gadam. Lai arī Dalī deklarēja, ka viņa gleznām nav politiska satura, tiek atzīts, ka šī glezna attēlo Dalī skatījumu uz tā brīža politisko situāciju viņa dzimtajā valstī.
Elčes dāma
Elčes dāma (ca, es) ir akmens krūšutēls, kas 1897.g. tika atrasts Lakudijā, arheoloģisko izrakumu vietā apmēram 2 km no Elčes. Uzskata, ka Elčes dāma ir ibēru mākslas paraugs no IV gs. p.m.ē., taču iespējams arī, ka tas ir hellēnisma vai romiešu perioda darbs.
Skulptūru 1897. gadā atrada Manuels Campeijo i Esklapess. Pjērs Parī, franču arheologs, skulptūru nopirka un aizveda uz Parīzi, kur tā tika izstādīta Luvras muzejā. Tuvojoties Otrajam pasaules karam, Višī valdība piekrita statuju atdot Spānijai, un 1941. gadā tā tika novietota Prado muzejā Madridē, bet pēc tam pārvietota uz Madrides Nacionālo arheoloģijas muzeju, kur tā atrodas arī patlaban.
Igaunijas salas
Igaunijas teritorijā ir 1521 sala, no kurām lielākā daļa atrodas Baltijas jūrā (Igaunijas arhipelāgs), vairākas salas ir arī Peipusa ezerā un citos ezeros. Tikai 19 salas ir apdzīvotas. Liela daļa Igaunijas salu ietilpst Rietumigaunijas arhipelāgā.
Salās atrodas lielas dabas vērtības, tai skaitā Kāli meteorīta krāteris, viena no retajām Ziemeļeiropas endēmajām sugām — augs Rhinanthus osiliensis.
Ošlapu kļava
Ošlapu kļava (Acer negundo) ir spēcīga un ātraudzīga koku, retāk krūmu, suga, kuras dabiskais izplatības areāls atrodas Ziemeļamerikā, taču tā ir ieviesta un sekmīgi izplatījusies arī daudzviet Eiropā, tostarp Latvijā.
No pazīstamākajām kļavām ošlapu kļava atšķiras ar osim līdzīgajām lapām (citām kļavām lapas lielākoties nav saliktas). Parasti izaug līdz 15 m augstumam. Augi vērtīgi kā malkas koksne. Sausas augļkopas tiek izmantotas dekoratīvajā floristikā.
Eiropā ošlapu kļavas audzē kopš 17. gadsimta. Latvijā — no 20. gadsimta sākuma. Ošlapu kļava ir invazīva suga, kurai raksturīga strauja izplešanās. Nonākot dabā, tā spēcīgi izmaina dabiskos biotopus un labi jūtas sinantropos biotopos. 2016. gadā ošlapu kļava ir nosaukta par Gada koku Latvijā.
Tūrs Hūshovds
Tūrs Hūshovds (, dzimis Grimstadē, Norvēģijā) ir bijušais Norvēģijas šosejas riteņbraucējs. Viņš specializējās sprintā, kur guvis ievērojamus panākumus, tai skaitā uzvarējis 10 Tour de France posmos un divas reizes kļuvis par šī velobrauciena punktu klasifikācijā. Tomēr atšķirībā no vairuma sprinteru T. Hūshovds ir visai universāls braucējs, kas bez lielām grūtībām pārvar arī sarežģītākos kalnu posmus daudzdienu velobraucienos un mēdz iesaistīties atrāvienos. Piemēram, 2011. gadā viņš vienatnē uzvarēja Tour de France 13. posmā, kas bija kalnu posms Pirnejos un šķērsoja leģendāro augstākās kategorijas pāreju Col d'Aubisque.
Profesionālajā riteņbraukšanā startēja kopš 1998. gada, līdz tam bija izcīnījis pasaules čempiona titulu individuālajā braucienā riteņbraucējiem līdz 23 gadu vecumam. 2006. gadā T. Hūshovds uzvarēja Tour de France prologā Strasbūrā un uz 3 posmiem kļuva par pirmo norvēģi, kas bijis līderis šī velobrauciena kopvērtējumā. Šajā pašā gadā viņam izdevās uzvarēt arī pēdējā velotūres posmā Elizejas laukos Parīzē, tādā veidā atņemot austrālietim Robijam Makjūenam kopvērtējuma labākā sprintera zaļo kreklu. Par Tour de France labāko sprinteri T. Hūshovds vēlreiz kļuva 2009. gadā, šoreiz apsteidzot britu Marku Kevendišu.
, uzvarot 267 km garajā braucienā starp Melburnu un Džīlongu Austrālijā, viņš kļuva par pirmo norvēģu riteņbraucēju, kas kļuvis par pasaules čempionu grupas braucienā.
2014. gada septembrī paziņoja par riteņbraucēja karjeras beigām.
Kampinasas "Ponte Preta"
Ponte Preta ir Brazīlijas futbola klubs no Kampinasas, Sanpaulu. Ponte Preta ir zināmi arī kā Macaca. Ponte Pretas lielākie sāncenši ir no tās pašas pilsētas - Guarani.
Kā gulbji balti padebeši iet (filma)
"Kā gulbji balti padebeši iet" ir 1956. gada latviešu padomju drāma. Filmas režisors ir Pāvels Armands. Filma uzņemta Rīgas Mākslas un hronikālo filmu studijā. 1958. gadā Vissavienības kinofestivālā Maskavā tika apbalvoti scenāristi Jūlijs Vanags un Semjons Nagornijs, režisors Armands saņēma prēmiju.
Filmā attēlots Mārtiņa Ventas un viņa līgavas Daces liktenis 19. gadsimta beigu Latvijā. Tā bija pirmā diloģijas filma, kuras pamatā ir Mārtiņa Ventas (galvenā varoņa prototips — Jānis Fabriciuss) dzīvesstāsts. Filmas kadri uzņemti pie Baltās kāpas Saulkrastos.
1922. gada Latvijas prezidenta vēlēšanas
Vēlēšanu norise
Pirms vēlēšanām par iespējamajiem prezidenta amata kandidātiem tika uzskatīti līdzšinējais Satversmes sapulces priekšsēdētājs Jānis Čakste, latviešu strēlnieku bataljonu organizētājs, bijušais zemkopības ministrs Jānis Goldmanis un tieslietu ministrs Jānis Pauļuks. Kārlis Ulmanis bija atteicies no savas kandidatūras uzstādīšanas, bet vēl klīda baumas, ka sociāldemokrāti varētu virzīt savu kandidātu - Raini, tomēr beigās tika izvirzīta tika Jāņa Čakstes kandidatūra, un viņš ar 92 balsīm (lielākais atbalsts Valsts prezidenta ievēlēšanas vēsturē) tika ievēlēts par pirmo neatkarīgās Latvijas prezidentu.
Suņveidīgie
Suņveidīgo apakškārtā ietilpst 12 dzimtas, no kurām 3 dzimtas ir izmirušas, bet 9 dzīvojošas joprojām mūsdienās. Pirms kāda laika hiēnu dzimta (Hyaenidae) tika iedalīta suņveidīgo apakškārtā, bet šobrīd tā atrodas kaķveidīgo apakškārtā.
Izplatība
Suņveidīgo apakškārtas sauszemes dzīvnieki ir sastopami visos pasaules kontinentos, izņemot Anatarktīdu, toties jūras dzīvnieki apdzīvo visus pasaules okeānus un jūras.
Rīgas Grebenščikova lūgšanu nams
Rīgas Grebenščikova vecticībnieku kopienas lūgšanu nams ir vecticībnieku dievnams Rīgā, Latvijā. Tajā darbojas pasaulē lielākā vecticībnieku draudze, tās sastāvā ir apmēram 25 tūkstoši ticīgo.
Ziņa
Ziņa var būt:
Rīgas Grebenščikova lūgšanu nams
Dievnams ticis dibināts apmēram 1760. gadā. Sākotnējis ticis ierīkots koka šķūnī, vēlāk pārbūvēta par ķieģeļu celtni. Sākotnējais dievnama nosaukums bija "Maskavas lūgšanu nams Daugavas krastā", jo tas atradās Daugavas krastā. 1826. gadā lūgšanu nams tika nosaukts tirgotāja Alekseja Grebenščikova vārdā.
Grebenščikova vecticībnieku kopienas lūgšanu nama ar klosteri apbūve ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Etoloģija
Etoloģija ir zooloģijas nozare, kas pēta dzīvnieku uzvedību un izturēšanos, parasti dabiskos apstākļos. Tā pievēršas dzīvnieku iedzimtajai, instinktīvajai uzvedībai, dzīvesveidam, grupu veidošanai un sazināšanās īpatnībām. Etoloģija ir salīdzinoši jauna un strauji augoša zinātne - īpaši kopš 20. gs. sākuma pētījumi par dzīvnieku komunikāciju, izziņas spējām, emocijām, mācīšanos, kultūru un seksualitāti ir rosinājuši pārskatīt iepriekš pastāvējušās zinātniskās hipotēzes.
Vēsture
Etoloģijas aizsākumi meklējami 18. - 19. gadsimta zinātnieku darbos, kuros tika aprakstīta atšķirīgu sugu īpatnējā uzvedība. Būtisku ietekmi etoloģijā ir atstājusi Čārlza Darvina teorija par evolūciju, iedzimtību un mainību, bet par oficiālu zinātnes sākumu uzskata 19. gs. beigas - 20. gs. sākumu. Šajā periodā, kuru uzskata par etoloģijas attīstības pirmo posmu, secināja, ka dzīvnieku uzvedība ir atkarīga ne tikai no apkārtējās vides faktoriem, bet arī no organisma iekšējām prasībām. Tika izvirzīta teorija par dzīvnieku spēju atpazīt tēlus, kuriem ir svarīga loma to dzīvē, piemēram, māti, tēvu, dzimumpartneri, mazuli.