cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas PSR Ministru padome
Vēsture
Saskaņā ar 1940. gada 25. augustā pieņemto Latvijas PSR Konstitūciju, tās augstākais valsts izpildvaras orgāns bija Latvijas PSR Tautas komisāru padome, bet faktiski Latvijas PSR vadībā atradās Latvijas Komunistiskās partijas CK birojs, kura priekšgalā bija LKP pirmais sekretārs. Par pirmo Latvijas PSR Tautas komisāru padomes priekšsēdētāju kļuva Vilis Lācis, kurš no 1941. gada jūlija līdz 1944. gada oktobrim vācu okupācijas laikā patvērās Krievijā. 1946. gada augustā Latvijas PSR Tautas komisāru padomi pārdēvēja par Latvijas PSR Ministru padomi.
Peins
Peins (en) ir angļu izcelsmes uzvārds.
Tomass Peins
Tomass "Toms" Peins (en; dzimis, miris ) bija rakstnieks, pamfletists, radikālis, izgudrotājs, intelektuālis, revolucionārs un viens no ASV pamatlicējiem.
Dzimis Lielbritānijā, taču 1774. gadā pārcēlās uz Ameriku, kur piedalījās Amerikas revolūcijā. 1776. gadā publicēja pamfletu par ASV neatkarību "Kopības izjūta". Tāpat piedalījās arī Franču revolūcijā.
Svaļbiški
Svaļbiški ir ciems Vārkavas novada Upmalas pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 11,0 km no pagasta un novada centra Vecvārkavas un 195,9 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Romanovu ģimenes nogalināšana
Romanovu ģimenes nogalināšana bija Krievijas Impērijas ķeizara Nikolaja II, viņa sievas Aleksandras Fjodorovnas un piecu bērnu Olgas, Marijas, Tatjanas, Anastasijas un Alekseja nogalināšana 1918. gadā naktī no 16. uz 17. jūliju Jekaterinburgā, Krievijā, pamatojoties uz Urālu vietējās Tautas padomes lēmumu. Nošaušanu izpildīja boļševiku vienība Jakova Jurovska vadībā.
Vairāki vēsturnieki izsaka viedokli, ka cara ģimenes nogalināšanu pavēlējuši boļševiku vadītāji Maskavā Jakovs Sverdlovs un Vladimirs Ļeņins, lai novērstu tuvojošā Čehoslovāku leģiona, kas Krievijas pilsoņu karā cīnijās Baltās armijas pusē pret boļševikiem, centienus atbrīvot cara ģimeni. Arī juristu un izmeklētāju, kas izmeklējuši šo lietu, vidū nav vienprātības. Jaunākā izmeklēšana, ko no 2008. līdz 2011. gadam veica Krievijas Federācijas Izmeklēšanas komisijas vecākais izmeklētājs Vladimirs Solovjovs, liecina, ka Nikolaja II un viņa ģimenes noslepkavošana notika bez Ļeņina vai Sverdlova sankcijas.
Priekšvēsture
1917. gada 22. martā Nikolajs Romanovs, vairs nebūdams monarhs, varēja atgriezties Aleksandra pilī Carskoje Selo. Krievijas Pagaidu valdība viņam piemēroja mājas arestu, ko viņš varēja pavadīt kopā ar ģimeni, stingrā karavīru uzraudzībā. 1917. gada augustā Aleksandra Kerenska Pagaidu valdība evakuēja Romanovus uz Toboļsku, lai it kā pasargātu viņus no briestošās revolūcijas. Toboļskā Romanovi dzīvoja bijušā pārvaldnieka namā, samērā ērtos apstākļos. Pēc boļševiku nākšanas pie varas 1917. gada oktobrī Romanovu ģimenes apcietinājums kļuva stingrāks, biežāk izskanēja runas par Nikolaja Romanova tiesāšanu. Bijušajam caram tika aizliegts valkāt viņa epoletes, uz mājas žogiem tika krāsoti viņa meitas aizskaroši uzraksti. 1918. gada 1. martā Romanovu ģimenei tika noteikta karavīriem ekvivalenta ikdienas pārtikas deva, kā rezultātā viņiem nācās atvadīties no 10 uzticamiem kalpotājiem, atteikties no sviesta un kafijas. 1918. gada aprīlī, iegūstot lielāku pārsvaru cīņās, boļševiku valdība pārveda Nikolaju, Aleksandru un meitu Mariju uz Jekaterinburgu. Aleksejs bija pārāk slims, lai pievienotos vecākiem un kopā ar māsām Olgu, Tatjanu un Anastasiju nepameta Toboļsku līdz 1918. gada maijam. Jekaterinburgā Romanovu ģimene tika turēta ieslodzījumā Ipatjeva namā, kas šim nolūkam speciāli tika atņemts nama īpašniekam. Romanovus turēja apcietinājumā, jo sākotnēji boļševiki vēlējās viņus tiesāt. Pilsoņu karam turpinoties, radās bailes, ka Romanovi varētu nonākt Baltās armijas rīcībā, kas bija pilnīgi nepieņamami boļševikiem divu iemeslu dēļ: pirmkārt, nonākot Balto pusē, cars vai jebkurš no viņa ģimenes locekļiem kļūtu par vaduguni cīņai pret sarkanajiem, otrkārt, cars, vai viņa nāves gadījumā, jebkurš cits viņa ģimenes loceklis, Eiropas pārējo nāciju skatījumā kļūtu par likumīgo Krievijas valdnieku. Tas dotu iespēju Baltajiem uzsākt sarunas par ārvalstu intervenci. 1918. gada jūlija vidū Čehoslovāku leģions, kas karoja Baltās kustības pusē, pietuvojās Jekaterinburgai, lai aizsargātu Transsibīrijas dzelzceļu, kas bija viņu kontrolē. Pēc vēsturnieka Deivida Bulloka pētījuma, boļševiki bija maldīgi pārliecināti, ka Čehoslovāku leģiona mērķis bija glābt cara ģimeni, viņi krita panikā un nekavējoties veica Romanovu nošaušanu. Minētais leģions pilsētu ieņēma nedēļu vēlāk 25. jūlijā.
1918. gada jūnija beigās Pjotrs Voikovs vadīja viltotu vēstuļu slepenu nodošanu cara ģimenei. Čekas safabricētajās vēstulēs franču valodā tika apgalvots, ka monarhijas atbalstītāji gatavojas ģimeni izglābt. Šīs vēstules kopā ar cara atbildēm vēlāk tika izmantotas kā attaisnojums Romanovu ģimenes steidzīgajai nogalināšanai.
Nošaušana
1918. gada 16. jūlija pusnaktī Jakovs Jurovskis, Ipatjeva nama komendants, pavēlēja Romanovu ģimenes ārstam Jevgēņijam Botkinam pamodināt gulošo ģimeni un lūgt tiem saģērbties, aizbildinoties ar vēlmi tos pārvietot uz drošāku vietu ārpus apdraudētās Jekaterinburgas. Romanovus noveda puspagraba istabā 6x5 m, Nikolajs nesa dēlu Alekseju rokās, jo tas nevarēja paiet. Istabā nebija mēbeļu, Aleksandra Fjodorovna palūdza Jurovski atnest divus krēslus, uz tiem apsēdās Aleksandra Fjodorovna un Aleksejs. Romanoviem tika pateikts, ka pagrabā jāgaida mašīna, kas viņus aizvedīs. Dažas minūtes vēlāk istabā ieradās nāvessoda izpildes vienība un Jurovskis skaļi nolasīja Urālu apgabala izpildkomitejas lēmumu: Nikolaj Aleksandrovič, ņemot vērā faktu, ka jūsu radinieki turpina uzbrukt Padomju Krievijai, Urālu apgabala izpildkomiteja ir nolēmusi jūs nošaut. Nikolajs pagriezies uz ģimenes pusi un teicis "Ko? Ko?" Jurovskis ātri atkārtojis rīkojumu un tikuši pacelti ieroči. Pēc notikumu aculiecinieku atmiņām, imperatore Aleksandra Fjodorovna un lielkņaze Olga esot mēģinājušas pārkrustīties, bet nav paspējušas. Jurovskis pavērsis savu šauteni uz Nikolaju un izšāvis. Pārējie šāvēji uzsākuši haotisku šaušanu, līdz visi upuri bija nokrituši. Pēc Jurovska atmiņām, šaušana notika neorganizēti, vairāki šāva no blakusistabas, pāri slieksnim, lodes atsitušās pret sienām un ievainoja arī kādu no šāvējiem. Vēl tika raidīti vairāki šāvieni un pēc tam atvērtas durvis, lai izklīdinātu dūmus. Daži no šāvienus saņēmušajiem izdzīvoja, tos soda vienības dalībnieks Pjotrs Jermakovs nodūris ar durkļiem, jo šāvieni varēja būt dzirdami ārpus mājas. Olga tika nogalināta ar šāvienu galvā. Marija un Anastasija bija noliekušās pie sienas un mēģināja aizsargāt galvas, līdz tika nošautas. Tatjana mira no vienas lodes pakausī Aleksejs saņēma divas lodes galvā, pēc tam, kad šāvēji konstatēja, ka viņš nav miris pēc pirmā šāviena. Aleksandras istabene mēģināja aizsargāties ar dārgakmeņiem pildītu spilventiņu, ko viņa nēsāja līdzi, bet tika nodurta. Kopā tika nogalināti septiņi Romanovu ģimenes locekļi un viņu uzticamie pavadoņi, ģimenes ārsts Jevgēņijs Botkins, pavārs Ivans Harironovs, sulainis latvietis Aloizs Trūps un istabene Anna Demidova. Nošautie ar kravas mašīnu tika aizvesti uz kādu netālu rūdas raktuvi. Pjotram Voikovam tika uzdots atbrīvoties no nogalināto mirstīgajām atliekām, kā vajadzībām viņš bija sagādājis 500 litrus benzīna un 400 mārciņas sērskābes no vietējās aptiekas. Pēc nogalināšanas viņš esot paziņojis, ka "pasaule nekad neuzzinās, ko mēs viņiem nodarījām". Tomēr līķu iznīcināšana un aprakšana neizdevās kā iecerēts, pilsētā jau klīda runas un Jurovskis pieņēma lēmumu nākamajā naktī tos pārvietot uz citu vietu. Naktī uz 18. jūliju mirušo atliekas tika transportētas uz citām, dziļākām raktuvēm. Neaizbraucot līdz mērķim, automašīna sabojājās un Jurovskis pieņēma lēmumu aprakt līķus turpat (56.91136°N, 60.49543°W). Tika izrakta bedre, kurā ievietoja nošautos, tos vēlreiz aplēja ar sērskābi, apbēra un virsū salika netālu atrastos dzelzceļa gulšņus. Divi ķermeņi tika sadedzināti un aprakti tieši uz ceļa.
Paziņojumi un dezinformācija
Oficiāls paziņojums par notikušo presē tika publicēts divas dienas vēlāk. Padomju varas oficiālajā ziņojumā laikrakstos "Izvestija" un "Pravda" 19. jūlijā tika apgalvots, ka lēmums par Nikolaja II (Nikolaja Romanova) nošaušanu tika pieņemts sakarā ar galēji smagiem kara apstākļiem, kas izveidojušies Jekaterinburgas apkārtnē, kā arī ar kontrrevolucionāra apvērsuma ar mērķi atbrīvot bijušo caru, mēģinājuma atklāšanu. Lēmumu pieņēmusi Urālu apgabala padome, nogalināts tikai Nikolajs, viņa dzīvesbiedre un dēls nogādāti drošā vietā, bet par pārējiem ģimenes locekļiem vispār netiek minēts. Šī dezinformācija palīdzēja uzturēt baumas, ka dažiem no ģimenes locekļiem ir izdevies izbēgt un paglābties.
Atbildība
Pastāv dažādi viedokļi par to, kurš tieši ir atbildīgs par liktenīgā lēmuma pieņemšanu. Ļevs Trockis savā dienasgrāmatā norāda uz Vladimiru Ļeņinu. Trockis rakstīja: Mana nākamā vizīte Maskavā bija pēc Jekaterinburgas krišanas. Runājot ar Sverdlovu, es starp citu jautāju, "Ak jā, un kur ir cars?" "Viss ir beidzies", viņš atbildēja. "Viņš ir nošauts." "Un kur ir viņa ģimene?" "Viņa ģimene līdz ar viņu." "Visi?" es vaicāju, acīmredzot, ar nelielu pārsteiguma devu. "Visi,"atbildēja Jakovs Sverdlovs. "Kas tad ir?" viņš gaidīja, lai redzētu manu reakciju. Es neatbildēju. "Un kurš pieņēma lēmumu?" es jautāju. "Mēs to izlēmām šeit. Iļjičs domāja, ka mums nevajadzētu atstāt baltajiem dzīvu karogu, īpaši pašreizējos grūtos apstākļos." 2011. gadā V.Solovjova vadītās izmeklēšanas slēdzienā norādīts, ka nav atrasti pārliecinoši dokumentāli pierādījumi, ka Ļeņins vai Sverdlovs būtu devuši nošaušanas rīkojumu un Jekaterinburgas boļševiki pieņēmuši lēmumu lokāli.
Šāvēji un to nacionālais sastāvs
N.Sokolova Nikolaja II un viņa ģimenes slepkavības izmeklēšanas materiālos ir daudzskaitlīgas liecības par to, ka slepkavības izpildītāji bija "latvieši" ebreja Jurovska vadībā. Tomēr, kā atzīmē izmeklētājs Sokolovs, krievu sarkanarmieši toreiz par "latviešiem" dēvēja visus nekrievu boļševikus. Zināms, ka laikā, kad Ipatjeva namā ieslodzījumā tika turēti Romanovi, tā apsardzē atradušies arī ungāru un vācu tautības karagūstekņi. M.Gorkija Urālu Valsts universitātes vēstures profesors Ivans Plotņikovs veicis detalizētu pētījumu par personām, kas bija tieši iesaistītas šaušanā. Izpētot aculiecinieku vēlākos gados sniegtās liecības, noskaidrots, ka šaušanā piedalījušies Jakovs Jurovskis — Ipatjeva nama komendants, G. P. Nikuļins, Mihails Medvedevs (Kudrins), Pjotrs Jermakovs, Stepans Vaganovs, Aleksejs Kabanovs, Pavels Medvedevs, Viktors Netrebins, iespējams, Jānis Celms un ļoti maza iespēja, ka kāds nezināms students no netālā kalnrūpniecības institūta, kura zināšanas visticamāk izmantoja dažas stundas pēc nošaušanas, dārgakmeņu atpazīšanai. Pēc Plotņikova pētījuma, divi vai trīs no latviešu apsargiem atteikušies piedalīties šaušanā. Latviešu karavīri, visticamāk ir dienējuši nama apsardzē, jau minētā Celma vadībā.
Pastāv vēl viens iespējamo šāvēju saraksts, ko sastādījis Toboļskas boļševiks Jānis Svikke (Radionovs), kurš pārveda no Toboļskas uz Jekaterinburgu atlikušos cara bērnus. Sarakstā norādītie gandrīz visi ir latvieši un viņi patiešām 1918. gadā ir dienējuši kopā ar Svikki, bet šaušanā visticamāk nav piedalījušies, izņemot Celmu. Svikke sarakstu sastādījis, jau esot pensijas vecumā un to viņa personīgajos dokumentos atradusi žurnāliste S. Iļjičova.
1956. gadā vācu masu medijos parādījās bijušā austriešu karagūstekņa liecības un dokumenti, kas apgalvoja, ka šaušanā piedalījušies 7 ungāru karagūstekņi, viņu vidū kāds Imre Nadja. Šīs liecības vēlāk tika atzītas par safabricētām.
Slepkavības izmeklēšanas
1918. gada 25. jūlijā, astoņas dienas pēc nošaušanas, Jekaterinburgu ieņēma Baltā armija, kas uzsāka pazudušās cara ģimenes meklēšanu.
30. jūlijā cara ģimenes bojāejas apstākļu izmeklēšanu uzticēja Jekaterinburgas apgabala tiesas svarīgo lietu izmeklētājam Aleksejam Najotkinam, no 12. augusta Jekaterinburgas apgabala tiesas loceklim Ivanam Sergejevam. No 1919. gada 6. februāra izmeklēšanu pārņēma Omskas apgabala tiesas īpaši svarīgu lietu izmeklētājs Nikolajs Sokolovs(1882—1924). Pateicoties viņa pedantiskajam darbam, pirmo reizi kļuva zināmas cara ģimenes nošaušanas un apglabāšanas detaļas. Sokolovs turpināja darbu pie izmeklēšanas arī emigrācijā līdz savai pāragrajai nāvei. Pēc izmeklēšanas materiāliem viņš Parīzē izdeva grāmatu "Cara ģimenes nogalināšana" franču valodā, pēc Sokolova nāves 1925. gadā grāmata tika izdota arī krievu valodā.
1979. gadā krievu pētnieku grupa (Aleksandrs Avdoņins un Gelijs Rjabovs), izmantojot informāciju no grāmatām, arhīvu materiāliem, atmiņām un vecām kartēm, uz vecā Koptjakovskas ceļa atrada kapa vietu, kuru viņi attiecināja uz iespējamo cara ģimenes apglabāšanas vietu. Atrastās mirstīgās atliekas, viņi atkārtoti apraka.
1991. gadā A. Avdoņiņs iesniedza ziņojumu Sverdlovskas apgabala prokuratūrai, ka viņam ir zināma cara ģimenes mirstīgo atlieku atrašanās vieta. Norādītajā vietā tika veikti izrakumu un atrastas deviņu cilvēku mirstīgās atliekas.
2007. gada jūnijā tika pieņemts lēmums atjaunot meklēšanu pie vecā Koptjakovskas ceļa, lai atrastu iespējamo otro cara ģimenes locekļu apglabāšanas vietu. Jūlijā, netālu no pirmās kapa vietas, tika atrasti divu cilvēku mirstīgo atlieku fragmenti. Atradumi tika nodoti tiesu medicīnas ekspertīzei.
2007. gada 21. augustā Krievijas Ģenerālprokuratūra atjaunoja krimināllietas № 18/123666-93 izmeklēšanu.
2008. gadā ASV ekspertu veiktā ģenētiskā atlieku analīze apstiprināja, ka 2007. gadā pie Jekaterinburgas atrasto mirstīgo atlieku fragmenti pieder Nikolaja II bērniem. 2008. gada jūlijā informāciju, ka atrastās mirstīgās atliekas pieder Nikolaja II bērniem Marijai un Aleksejam oficiāli apstiprināja Krievijas prokuratūras izmeklēšanas komisija.
2011. gada oktobrī Solovjovs nodeva Romanovu ģimenes pārtsāvjiem lēmumu par izmeklēšanas lietas pārtraukšanu. Oficiālajā slēdzienā tika norādīts, ka izmeklēšanas rīcībā nav dokumentālu pierādījumu, ka cara ģimenes nogalināšanā būtu vainojami Vladimirs Ļeņins vai kāds cits no boļševiku augstākās vadības.
2015. gada septembrī Krievijas izmeklēšanas komisija atjaunoja izmeklēšanu, lai vēlreiz pārbaudītu Marijas un Alekseja mirstīgo atlieku fragmentus. Šim mērķim tika ekshumētas Nikolaja II un Marijas Fjodorovnas mirstīgās atliekas Petro-Pavlovskas katedrālē. Šī izmeklēšana saistīta ar vēlmi ceremoniāli apglabāt pēdējos divus cara ģimenes bērnus jau minētajā katedrālē, pirms tam vēl reizi pārliecinoties par to ģenētisko piederību.
2015. gada oktobrī tika paziņots, ka izmeklēšana nav beigusies un Marijas un Alekseja mirstīgās atliekas ir nodotas Krievijas Pareizticīgajai baznīcai glabāšanai kādā no tās baznīcām.
Deivids Tjūliss
Deivids Tjūliss (en, dzimis ) ir angļu aktieris un kinorežisors. Viņa komerciāli sekmīgākā loma ir Remusa Vilksona loma "Harija Potera" filmu sērijā. Ieguvis Kannu kinofestivāla balvu kategorijā "Labākais aktieris" par lomu filmā "Kailais" (1993).
2010. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā
2010. gada (62.) Eiropas čempionāts cīņas sportā notika no 2010. gada 13. līdz 18. aprīlim Azerbaidžānas galvaspilsētā Baku.
Komandu vērtējums
Katrā svara kategorijā cīkstonis par izcīnīto 1. vietu komandai deva 10 punktus, 2. vietu — 9 punktus, 3. vietu — 8 punktus, ..., 10. vietu — 1 punktu.
Ivanova (Mežvidu pagasts)
Ivanova ir ciems Mežvidu pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 258 km attālumā no Rīgas.
Mstislavs I Vladimirovičs (Lielais)
Mstislavs Vladimirovičs (vikingu sāgās: Haralds, 1076-1132) jeb Mstislavs Vladimirovičs Lielais (be, uk, ru) bija Kijivas lielkņazs no 1125. līdz 1132. gadam. Līdz tam bija Novgorodas (1088—1094, 1095—1117), Rostovas (1094—1095) un Belgorodas kņazs (1117—1125).
1111. gadā Novgorodas kņazs Mstislavs Vladimirovičs iebruka Ugaunijā un Atzelē, bet cieta sakāvi.
Dzīvesgājums
Dzimis 1076. gadā Smoļenskas kņaza Vladimira un viņa sievas Gitas, Harolda Godvinsona meitas, ģimenē. Jau 12 gadu vecumā viņa vectēvs Kijivas lielkņazs Vsevolods Jaroslavičs (valdīja 1076—1093) iecēla Mstislavu par Novgorodas kņazu. Drīz pēc viņa vectēva nāves 1094. gadā konkurējošais Rurikoviču atzars - Čerņigovas kņazi Olgoviči padzina Mstislavu no Novgorodas un viņš vienu gadu valdīja Rostovā. Pēc atgriešanās Novgorodā viņš 1095. gadā apprecējās ar Zviedrijas karaļa Inges Vecākā meitu Kristīni. Savas valdīšanas laikā kņazs Mstislavs pievērsās baznīcu celtniecībai Novgorodā un karagājieniem pret polovciešiem (1107, 1111) uz pret Ugaunijas un Adzeles čudiem (1111). Pēc tam, kad viņa tēvs 1113. gadā kļuva par Kijivas lielkņazu Vladimiru Monomahu, viņš 1113. un 1116. gadā atkal devās uz Ugauniju ievākt meslus. Ap 1111. gadu viņš izprecināja savu meitu Malmfrīdu Norvēģijas karalim Sigurdam I, bet ap 1116. gadu meitu Ingeborgu Dānijas karaļa Ērika I dēlam Knudam Lavardam. 1117. gadā tēvs Mstislavu iecēla par Belgorodas kņazu un savu līdzvaldnieku. Par Novgorodas kņazu iecēla viņa dēlu Vsevolodu Mstislaviču. 1222. gada viņa trešā meita Dobrodeja (Добродея), ar kristīto vārdu Eipraksija, tika izprecināta Bizantijas imperatora dēlam. Pēc Vladimira Monomaha nāves 1125. gadā Mstislavs kļuva par Kijivas lielkņazu un iesaistījās cīņās par varu ar Čerņigovas Svjatoslavičiem un iecēla savu dēlu Izjaslavu par Kurskas kņazu. 1129. gadā Kijivas lielkņazs Mstislavs uzbruka Polockas kņazistei un izsūtīja kņazu Dāvidu trimdā uz Cargradu, kas ir Konstantinopole vai arī Gerzike. Pēc tam viņš hronikās vairs nav pieminēts.
1130. gadā viņš sūtīja savu dēlu Novgorodas kņazu Vsevolodu meslu ievākšanas karagājienā uz Ugauniju, bet 1131. gadā krievu karaspēks tika sakauts pie Tērbatas. 1132. gadā Kijivas lielkņaza karaspēks uzbruka lietuviešiem, bet tika sakauts atceļā. Miris 1132. gada 14. aprīlī Kijivā. Pēc viņa nāves Kijivas Krievzeme saira atsevišķās kņazistēs.
Latvijas futbola izlase 2020. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijā
Latvijas futbola izlase laika posmā no 2019. gada marta līdz novembrim piedalījās 2020. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīrā. Finālturnīrs Covid19 pandēmijas dēļ notika gadu vēlāk — 2021. gada jūnijā un jūlijā.
Latvijas izlase tika ielozēta kvalifikācijas G grupā kopā ar Poliju, Austriju, Izraēlu, Slovēniju un Ziemeļmaķedoniju. Finālturnīram kvalificējās katras grupas pirmo divu vietu ieguvēji. Vēl četras ceļazīmes uz finālturnīru tiks sadalītas izslēgšanas spēlēs (play-off), dalībniekus nosakot pēc 2018.—2019. gada UEFA Nāciju līgas rezultātiem.
Slovākijas prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Slovākijas prezidenti periodā no 1939. līdz 1945. gadam (Pirmā Slovākijas Republika) un no 1993. gada, kad sadalijās Čehoslovākija.
30px Slovākijas Republika (1991 — mūsdienas) 30px
{{legend| #73C2FB | Tautas partija - Kustība par demokrātisku Slovākiju |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| LightBlue | Pilsoniskās saskaņas partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #79B6D7 | Kustība par demokrātiju|border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FFDD00 | Slovāku Demokrātiskā koalīcija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| red | Kreisi demokrātisko partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #E73947 | Progresīvā Slovākija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Dāmas gambīts
Dāmas gambīts ir šaha atklātne, kas sākas ar gājieniem: '''1. d2-d4 d7-d5 2. c2-c4'''.
To klasificē pie slēgtām atklātnēm ar Šaha atklātņu enciklopēdijas kodiem D06 līdz D69.
Vēsture
Dāmas gambītam raksturīgie gājieni sastopami jau 15.—16. gs. partijās, bet pirmās analīzes Getingenas rokrakstā, Džūlio Čezāre Polērio, Alesandro Salvio un Filipa Stammas rakstos. Pirmās dziļākās analīzes veikuši Hauards Stauntons un Žans Difrens. Lielu popularitāti dāmas gambīts ieguva 19. gs. beigās, kad praksē sāka nostiprināties pozicionālās spēles galvenie principi. Dziļa dāmas gambīta teorijas pētniecība veicināja tā sadalīšanos atsevišķās "pilnasinīgās" sistēmās, kas ieguva savus patstāvīgus nosaukumus. Mūsdienās dāmas gambīta sistēmas kļuvušas par ļoti bieži lietotām atklātnēm.
Stratēģiskā ideja
Dāmas gambīta pamatideja ir cīņa par centru. Baltie cenšas nomainīt spēcīgo melno centra bandinieku d un iegūt bandinieku pārsvaru centrā, melnie organizēt pretspēli pret d4.
Galvenie varianti
Pēc gājieniem '''1. d2-d4 d7-d5 2. c2-c4''' populāri ir sekojošie gājieni:
Retāk spēlē:
Pie dāmas gambīta pieskaita arī kataloniešu atklātni:
Partijas gaitā dāmas gambīta pozīcijas var izveidoties arī citā gājienu kārtībā.
The Fault in Our Stars
The Fault in Our Stars var būt:
Jaunanglijas "Revolution"
Jaunanglijas "Revolution" ir profesionāls ASV, futbola klubs no Foksboro, Masačūsetsas. Klubs ir dibināts 1994. gadā. Klubs spēlē ASV augstākās futbola līgas jeb MLS austrumu konferencē. Tas ir viens no desmit klubiem, kas spēlē MLS kopš līgas dibināšanas. Klubs savas mājas spēles aizvada Gillette Stadium stadionā.
FK Vicebsk
FK Vicebsk ir Baltkrievijas futbola klubs no Vitebskas, kas spēlē Baltkrievijas augstākajā futbola līgā. Dibināts 1960. gadā.
Deivids Moizs
Deivids Viljams Moizs (en; dzimis ) ir bijušais skotu futbolists, pašlaik — futbola treneris.
Spēlētāja karjeras laikā aizvadījis vairāk nekā 540 spēles līgu turnīros. 1981.—1982. gada sezonā Celtic sastāvā uzvarēja Skotijas Premjerlīgā. Spēlētāja karjeru beidzis Preston North End kluba sastāvā, kur pēc tam kļuva par treneri. 2002. gada martā kļuva par Everton treneri, ar klubu sasniedzis FA kausa finālu 2009. gadā. Pēc 10 gadu sasniegšanas kluba trenera amatā Moizs saņēma savu kolēģu Aleksa Fergusona, Arsēna Vengera un Kenija Dalgliša uzslavu par kluba sasniegumiem, lai arī ir bijis ierobežots budžets. 2013. gada maijā ticis nosaukts par Fergusona aizstājēju Manchester United kluba galvenā trenera amatā. Vēlāk strādājis par galveno treneri Spānijas klubā Real Sociedad, pēc tam atgriezies Anglijā un vadījis Sunderland.
2017. gada novembrī apstiprināts West Ham United galvenā trenerta amatā.
Moizs ir trešajā vietā pēc spēļu skaita aktīvo treneru sarakstā Anglijas Premjerlīgas un Anglijas futbola līgu sistēmā pēc Fergusona un Vengera.
Spēlētāja karjera
Preston North End
Trenera karjera
Manchester United
Šķilteri
Šķilteri var būt:
Arturs Maskats
Arturs Maskats (dzimis Valmierā) ir latviešu komponists.
1982. gadā Arturs Maskats absolvējis Latvijas Valsts Konservatoriju un kļuvis par Dailes teātra mūzikas daļas vadītāju (1982—1997). Sacerējis oriģinālmūziku tuvu pie simt teātra izrādēm dažādos teātros, kā arī komponējis kino mūziku. Bijis Latvijas Komponistu savienības priekšsēdētājs (1993—1996). No 1996. līdz 2013. gadam Arturs Maskats bijis Latvijas Nacionālās operas mākslinieciskais direktors. Arturs Maskats ir vairākkārtējs Lielās mūzikas balvas ieguvējs (1996, 2001, 2002, 2011). 2015. gadā apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Par skaņdarbu "Ideāls zaglis" saņēmis "Autortiesību bezgalības balvu 2017", jo skaņdarbs ir plaši izmantots ierakstos, radio ēterā un pasākumos.
Lēcas
Ēdamās lēcas (Lens culinaris) ir viengadīgs tauriņziežu dzimtas pākšaugs. Lēcu sēklas cilvēki lieto uzturā. Tās ir vieni no senākajiem kultūraugiem pasaulē. To dabiskais izplatības areāls nav zināms, toties ir zināms, ka tās senajos laikos plaši kultivēja gan Eiropā, gan Āzijā, gan Ziemeļāfrikā. Arī mūsdienās šajās zemēs tās kultivē, savukārt Rietumu puslodē tās audzē salīdzinoši maz. Lēcu sēklas izmanto ne tikai kulinārijā, piemēram, zupu vārīšanā, bet arī kā lopbarību. Sēklas satur daudz olbaltumvielu, kā arī B vitamīnus, dzelzi un fosforu.
Šķiļteri
Šķiļteri (arī Šķilteri, latgaliski: Škiļteri) ir ciems Vārkavas novada Upmalas pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 12,4 km no pagasta un novada centra Vecvārkavas un 189,9 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V678 (Līksna–Kalupe–Vecvārkava–Rožupe), pie Egļupes ietekas Dubnā.
Rugozas
Rugozas (Rugosa) jeb tetrakoraļļi (Tetracorallia) ir izmirušu koraļļpolipu apakšklase vai kārta. Tie bija koraļļi-vieninieki vai arī koloniālie polipi ar kaļķa skeletu. Vieninieku polipiem bija ragveida, cilindriska vai prizmatiska forma. Dažiem bija arī vāciņš, ar kuru briesmu brīžos tika aizvērta atvere. Rugozas dzīvoja jūras seklūdens zonās, pieaugot pie zemūdens priekšmetiem vai vienkārši guļot uz grunts. Tām bija paaugstinātas prasības attiecībā uz ūdens temperatūru un dzidruma pakāpi. Rugozām ir liela nozīme paleozoja stratigrāfijā un koraļļpolipu evolūcijas gaitas noskaidrošanā. Tiek uzskatīts, ka rugozas bija pirmie rifus veidojošie koraļļpolipi. Dzīvoja no ordovika līdz triasa sākumam. Tās ir sastopamas arī Latvijas devona nogulumos.
Apraksts
Rugozas ir bilaterāli simetriski organismi ar ektodermālu skeletu ar izteiktām lielām un mazām septām. Koraļļiem-vieniniekiem sākotnēji izveidojas sešas protoseptas, bet jaunas metaseptas attīstās tikai četros sektoros. Skelets ir lamellārs, trabekulāri-lamellārs vai trabekulārs. Malējā zona jeb marginārijs sastāv no dissepimentārija vai perifērās stereozonas, kas veidota no septu paresninājumiem, kas attīstās mazo septu zonā ap tabulāriju. Tabulārijs veidots no horizontālām dibenvirsmām jeb dissepimentiem. Ass daļā var būt attīstīti stabiņš jeb ass kolonna.
Rugozas ir cēlušās no tabulātiem vidusordovikā. Notika četras būtiskas evolucionāras izmaiņas silūrā, uz robežas starp agro un vidusdevonu, karbona sākumā un perma sākumā. Pēdējie pārstāvji izmira triasa sākumā.
Jānis Šipkēvics vecākais
Jānis Šipkēvics (dzimis ) ir latviešu žurnālists.
Bijis Atmodas laika leģendārā televīzijas raidījuma "Labvakar" žurnālists. Vēlāk vadījis dažādas "Radio SWH" programmas un kļuva par "Radio SWH" valdes priekšsēdētāju. No 2004. līdz 2007. gadam bija vokālās grupas "Cosmos" menedžeris.
Apbalvots ar 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi. 2001. gadā iecelts par Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieku.
Dēls Jānis Šipkēvics jaunākais ir mūziķis.
Gulošā gaurenīte
Gulošā gaurenīte (la) ir neļķu dzimtas suga, kura ir sastopama Eiropā, Rietumāzijā un Ziemeļamerikā. Tā ir diezgan bieži sastopama visā Latvijas teritorijā, kur atsevišķi eksemplāri un nelielas grupas aug vietās ar skraju veģetācijas segumu: atmatās, karjeros, izžūstošos grāvjos un peļķēs, uz ceļiem un takām, kā arī nezālienēs.
Apraksts
Gulošā gaurenīte ir daudzgadīgs, 2—10 cm garš lakstaugs ar kailu, zarainu un gulošu stublāju. Augs veido velēnveidīgu ceru. Tā lapas ir lineāras, 0,3—1 cm garas un aptuveni 0,05 cm platas, īlenveidīgas, galā ar īsu akotsmaili. Zaru galos ir 1—3 ziedi, kuriem ir 4 olveidīgas, aptuveni 0,3 cm garas kauslapas. Ziediem ir 4, ļoti sīkas vainaglapas, kas ir līdz četrreiz īsākas nekā kauslapas vai arī vainaglapu vispār nav. Auglis ir olveidīga četrvāršņu pogaļa, kas garāka nekā kauss. Gatava pogaļa atveras gandrīz līdz pamatam, zobiņi 4, pastrupi. Zied no maija līdz septembrim.
Invazīvas sugas statuss
1998. gadā daudzi labi attīstīti augi tika atrasti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā esošajā Gofa salā, kur tā ir introducēta suga. Ņemot vērā salas attālumu no dabiskā izplatības areāla, sēklas visticamāk ievazāja salas apmeklētāji (ar apaviem vai apģērbu). Pastāv risks, ka bez kontroles augs pārveidos salas augstienes ekosistēmu, kā tas jau ir noticis Prinča Edvarda salās, kur tas ir izplatījies ar ātrumu no 100 līdz 300 metriem gadā un tagad tiek uzskatīts par nekontrolējamu. Gofa salā turpinās sugas izskaušanas programma un paredzams, ka tai būs vajadzīgi gadiem ilgi “saskaņoti centieni”.
Ivanovka (Riebiņu pagasts)
Ivanovka ir ciems Riebiņu pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 209 km attālumā no Rīgas.
Apiņu purvs
Apiņu purvs ir augstais un pārejas purvs Smiltenes novada Launkalnes pagastā. Izvietojies pagasta vidusdaļā uz austrumiem no autoceļa V253. Dzērvenāji aizņem 88 ha no purva teritorijas, galvenokārt lielā dzērvene. Ciņainums ap 60%, ciņu augstums 30—40 cm. Apaugumā retas priedes, purva bērzs; koku augstums 2—4 m. Notece ziemeļaustrumos uz Rauzu, dienvidos — uz Lipsu.
Purva lielākajā daļā 1977. gadā izveidots dzērvenāju dabas liegums 161,6 ha platībā. 1999. gadā iekļauts Mežoles dabas liegumā kā stingrā režīma (dabas rezervāta) zona. Natura 2000 teritorija.
Kalsnavas—Vietalvas draudzes novads
Kalsnavas—Vietalvas draudzes novads bija viens no 16 Vidzemes guberņas Cēsu apriņķa draudzes novadiem.
Vēsture
Kalsnavas pilsnovads 1455. gadā piederēja Rīgas arhibīskapa vasalim Jēkabam Tīzenhauzenam. Livonijas kara laikā pili 1577. gadā nopostīja Krievijas caristes karaspēks.
Zināms, ka senākā Kalsnavas luterāņu baznīca nodegusi Zviedru Vidzemes laikā 1643. gadā. Tās vietā 1774. gadā sāka celt mūra baznīcu, ko pabeidza 1835. gadā. Sagrauta Otrā pasaules kara Sarkanās armijas uzbrukuma laikā 1944. gada augustā, nav atjaunota. Vietalvas draudzes novada luterāņu baznīca celta 1671. gadā, mūra baznīca uzcelta 1814.-1817. gadā. Sagrauta Sarkanās armijas uzbrukuma laikā 1944. gada augustā, daļēji atjaunota. Kad 19. gadsimta vidū daudzi novada zemnieki pārgāja pareizticībā, tika uzcelta pareizticīgo baznīca Jāņukalnā.
Muižas
Kalsnavas—Vietalvas draudzes novadā 1826. gadā bija šādas muižas:
Jēkabs Duburs
Jēkabs Duburs (dz. Āriņš; Jelgavas apriņķa Kroņvircavas pagasts —  Somija, Hivinke, pārapbedīts Rīgā, Lielajos kapos) bija latviešu aktieris, režisors, skatuves mākslas teorētiķis un pedagogs, dramaturgs un tulkotājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1866. gadā Kroņvircavas pagastā. Mācījies Jelgavas reālskolā. Aktiera darbu sācis Ādolfa Alunāna vadītajā Jelgavas Latviešu biedrības teātrī (1884). Rīgas Latviešu teātra aktieris no 1887. gada līdz 1908. gadam. Viens no Jaunā Rīgas latviešu teātra dibinātājiem (1908) un pirmais direktors. 1909. gadā kopā ar Zeltmati (īst. vārdā Ernests Kārkliņš) nodibināja Latvju dramatiskos kursus, kas bija pirmā profesionālo aktieru apmācības skola Latvijā. No 1913. gada līdz 1915. gadam bija Latvju operas režisors. Pirmais profesionāli izglītotais latviešu daiļlasītājs.
Strēlnieks (zodiaka zīme)
Strēlnieks ir devītā zodiaka zīme, kas reprezentē Strēlnieka zvaigznāju. Cilvēki, kas pēc horoskopa ir strēlnieki, ir dzimuši laika posmā no 22. novembra līdz 21. decembrim. Tā simbols ir šāds: ♐. Pēc astrologu uzskatiem tā ir viena no trim uguns zīmēm. Strēlnieka zīmi pārvaldošā planēta ir Jupiters.
New York City FC
New York City FC ir profesionāls ASV futbola klubs no Ņujorkas. Klubs ir dibināts 2013. gadā. Kopš 2015. gada klubs spēlē ASV augstākās futbola līgas jeb MLS austrumu konferencē. Savas mājas spēles aizvada Yankee stadionā. 2021.gada sezonu klubs noslēdza 4. vietā Austrumu konferencē, bet izslēgšanas spēlēs izcīnīja pirmo konferences un ASV augstākā futbola līga titulu.
Sasniegumi
ASV augstākā futbola līga (MLS)
1096. gads
1096. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Stolons (vienšūņi)
Stolons ir cauruļveida atvērums foraminīferu kameru sieniņās, kura garums lielāks par diametru, un kas veido starpkameru atveres, ļaujot citoplazmai savienoties starp secīgām vai cikliskām, vai arī palīgkamerām vienā vai divos secīgos augšanas ciklos.
Vanagu iezis
Vanagu iezis (arī Roču iezis, Egļu krauja) ir aptuveni 250 m plats divpakāpju smilšakmens iezis Amatas labajā krastā, Cēsu novadā. Tieši pie upes ir 1—15 metrus augsts smilšakmens atsegums, bet Vanagu iezi veido divi klinšu stāvi, no kuriem apakšējais ir 250 m garš, bet augšējais īsāks. Abi ir aptuveni 15 m augsti. Iezī ir vairāki nobrukumi. Iezī divas sāniskās erozijas alas — Bruņuzivju ala un P ala. Kopējais kraujas augstums ir 36 m. Sākas lejpus mājām "Amatiņas", bet beidzas 700 m augšpus Veclauču tiltam. Šis ir valsts aizsargājams ģeomorfoloģiskais un ģeoloģiskais dabas piemineklis. Iezī ir atrodamas ir aleirolītu un lodīšsmilšakmeņu starpkārtas, kā arī atrastas bruņuzivju fosilijas. Pār iezi plūst vairāki avoti, kas ziemas laikā veido vairākus leduskritumus. Ieža nosaukuma rašanās nav zināma, bet vietējie ļaudis iezi dēvē par Egļu krauju apkārtējā, biezā egļu meža dēļ un par Roču iezi tuvējā Roču rezervāta un Ročupītes dēļ.
Stolons (vienšūņi)
Stoloni var būt izvietoti vienmērīgos slāņos, veidojot t.s. stolonu plaknes. Stolonu ģeometrisku izvietojumu simetriskos rakstos sauc par stolonu sistēmu.
Timenova
Timenova (arī Timinava, latgaliski: Tymynava, Tymynova) ir ciems Vārkavas novada Upmalas pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā 5,9 km no pagasta un novada centra Vecvārkavas un 212,9 km no Rīgas.
44. ieroču SS grenadieru pulks
44. ieroču SS grenadieru pulks (de) bija Latviešu leģiona kaujas vienība 19. ieroču SS grenadieru divīzijas sastāvā. Kaujas gaitas beidza ar Lielvācijas kapitulāciju Kurzemes cietoksnī 1945. gada maijā.
Izveidošana
44., līdz 22. martam 6., grenadieru pulks tika izveidots līdz ar 2. SS brigādes pārformēšanu divīzijā 1944. gada martā Veļikajas pozīcijās, pamatā ņemot pusi no 1. apmācības pulka personālsastāva, tostarp kā komandieri saglabājot apmācības pulka komandieri majoru Kociņu. Iespēja trešā divīzijas grenadieru pulka pamatam izmantot 1. apmācības pulku ļāva divīzijas grenadieru pulkus saglabāt trīs bataljonu apmērā - citādāk trešais pulks būtu ticis formēts no 42. un 43. pulka III bataljoniem.
Cīņas Krievijā
Pozīcijas frontē 44. pulks ieņēma jau 1944. gada marta beigās, uz ziemeļiem no Podbornajas sektorā starp 42. un 43. pulku, iesaistoties sadursmēs ar ienaidnieku jau uzreiz pēc pozīciju ieņemšanas. 29. martā pulkā bija 278 vīri, zaudēti bija jau 4 rotu komandieri un izcīnīti 69 II šķiras Dzelzs krusti.
Gonoreja
Gonoreja, arī triperis, ir seksuāli transmisīva slimība, ko izraisa gonokoka baktērijas. Parastie simptomi ir izdalījumi no dzimumorgāniem un sāpīga urinācija, sievietēm var būt sāpes vēdera lejasdaļā. Infekcija ar gonoreju galvenokārt notiek dzimumakta rezultātā. Gonoreja var radīt neauglību. Ja gonoreja netiek ārstēta, tā var skart arī acu gļotādu. Lai ārstētu gonoreju, tiek izmantotas antibiotikas.
44. ieroču SS grenadieru pulks
Cīņas Krievijā
Aprīļa beigās pulks līdz ar visu 19. divīziju atgāja uz Bardovo pozīcijām. Šeit 22. jūnijā pulks salaidē ar 43. pulku atvairīja uzbrukumu augstienei 261,1 pie Gruzdovo sādžas, taču vienlaicīgi ienaidniekam izdevās plašāk uzbrukums Vitebskas frontē un vācu vadība pieņēma lēmumu no 10. uz 11. nakti atvilkt visu ziemeļu frontes sektoru.
Sagatavošanās darbi atiešanai sākās 9. jūlijā un ienaidnieks, paredzot plānoto atkāpšanos, deva triecienu jau 10. jūlija 10:00 no rīta, ielaužoties 44. pulka pozīciju dienvidu spārnā un draudot to ielenkt, taču no tā izdevās izvairīties un atkāpties uz nākamo aizsardzības pozīciju Odina mežā (de) - šeit gan neizdevās noturēties ilgāk par 11. jūlija pēcpusdienu, kad turpinājās virzība. 12. jūlija rītā tika sasniegta līnija Lapteva—Terehova—Kasilovo, drīz turpinot virzīšanos līdz Zilupes līnijai, ko izdevās sasniegt 16. jūlijā. 17. jūlijā tika saņemta pavēle atiet uz Kārsavas apkaimi.
Cīņas Vidzemē
18. jūlijā divīzijas komandieris grupenfīrers Štrekenbahs sapulcināja divīzijas vienību komandierus, tostarp majoru Kociņu, uz sapulci Mērdzenes pagasta valdē. Šeit tika pieņemts lēmums divīziju pēc iespējas paturēt esošajā veidolā, pulkos saformēt tik daudz rotu, cik virsnieku skaits atļauj, un piedalīties Latvijas teritorijas aizstāvēšanā. 20. jūlijā 44. pulks līdz ar citām divīzijas vienībām uzsāka virzību uz Lubānas-Dzelzavas rajonu, sasniedzot to 23. jūlijā un novietojoties Dambīšu-Apogu apkaimē.
Samazinātā sastāva dēļ divīzija pārdēvējās par Štrekenbaha kaujas grupu (de), savukārt 44. pulks pagaidu kārtā ieguva 44. kaujas grupas bataljona (de) nosaukumu. 44. pulka sastāvā šajā laikā bija 4 grenadieru rotas, viena smagā un viena štāba rota. Reducējot pulku uz bataljona izmēru, daļa vīru tika nodoti 15. divīzijas rīcībā un nonāca Vācijā.
Ar 27. jūliju 44. pulks līdz ar visu divīziju novietojās pozīcijās Lubānas ezera apkaimē, 44. pulkam ieņemot labo spārnu sektorā starp ezera dienvidu galu un Vidzemniekiem. Divas 44. pulka rotas veidoja vienīgo rezervi visā divīzijas iecirknī. 29. jūlijā pulka izlūki konstatēja spēcīgas ienaidnieka kājnieku vienības mežā uz austrumiem no Saleniekiem, uz ko reaģējot majors Kociņš turp nosūtīja 3. rotu ar mērķi ienaidniekam neļauj ieņemt Saleniekus. 30. jūlija rītā, ienaidniekam ar pārspēku ieņemot Salenieku austrumu daļu, majors Kociņš turp nosūtīja arī 4. rotu un ar artilērijas atbalstu ienaidnieku - 7. gvardes divīzijas 24. pulku - izdevās padzīt.
Tās pašas dienas vakarā 3. un 4. rota veiksmīgi tika iesaistīta cīņā pie Ikauniekiem, apturot ienaidnieka virzību. 31. jūlija rītā pozīcijās pie Buzāniem 3. rota nomainīja 2. rotu, kas tika iesaistīta triecienā pret Ikaunieku apkārtnē ieplūdušajiem ienaidnieka 85. strēlnieku divīzijas 251. pulka spēkiem, tos padzenot un saņemot ap 40 gūstekņu, zaudējot 4 kritušos un vienu ievainoto.
1. augustā 44. pulka sektoru pagarināja līdz Barkavas robežām, liekot ar 4 rotām segt 7 km platu fronti. 3. augustā ienaidniekam izdevās ar tanku atbalstu ieņemt Barkavu, taču 44. pulka prettanku vīriem leitnanta Kovtuņenko vadībā izdevās tos padzīt. Vakarpusē ienaidnieks ar spēcīgu artilērijas atbalstu iebruka Aizkārklēs, ko aizstāvēja virsleitnanta Ādamsona vadītā štāba rota, Ādamsonu smagi ievainojot un liekot pozīciju pamest. Šajā posmā 44. pulku atbalstošajai artilērijai bija beigušies šāviņi un ienaidnieka uzbrukums 4. augustā spieda pulka vienībām pozīcijas pamest un atkāpties visā sektorā, sākotnēji novietojoties Ošgalos.
Pret Ošgaliem ienaidnieks vērsa spēcīgu artilērijas uguni, nodarot smagus zaudējumus un nāvējoši ievainojot 3. rotas komandieri Sūnu. Pievakarē 44. pulks bija spiests atiet uz pozīcijām Stūrmežnieki—Paukalnieki, kuras noturēja līdz 5. augusta 01:00, kad pienāca tālāka pavēle ieņemt Aiviekstes līniju posmā no augstienes 42,4 līdz Vecapļiem. Šeit pulka vīriem dienas gaitā izdevās apturēt visus ienaidnieka mēģinājumus upi forsēt, ar prettanku dūrēm iznīcinot visus tā plostus forsēšanas laikā, taču ienaidniekam jau bija izdevies ieņemt Švāna tiltu un tas draudēja ar spēcīgām kājnieku vienībām pulku ielenkt.
Kā pēdējās rezerves to atvairīt devās pulka štāba rota paša majora Kociņa vadībā, ar divīzijas štāba rotas palīdzību ielenkuma risku izdevās novērst un ienaidnieka spēkus šajā virzienā atsist, taču virzība uz Madonu ienaidniekam palika netraucēta. Vācu spēku atiešana flangos nozīmēja, ka, ja ienaidniekam izdotos ieņemt Cesvaini, visa divīzija nonāktu ielenkumā Lubānas mežu masīvā.
6. augustā divīzijas pilnīgais rezervju trūkums lika pieņemt lēmumu atiet no Aiviekstes pozīcijām un virzīties uz Cesvaini pa lielceļu no Lubānas. 44. pulka kājnieki no ienaidnieka atrāvās 23:00 un, par spīti purvainajam apvidum un smago automašīnu virzību apgrūtinošiem meža ceļiem, 7. augusta rītausmā sasniedza ceļu uz Cesvaini, pievienojoties pārējai divīzijai. Pēc novietošanās jaunajās pozīcijās pulks ap 14:00 tika novietots Ataugās un saņēma pavēli naktī uzbrukt gar ceļu Aizkuja—Bāliņi. 8. augusta rītā 02:00, ar virsleitnanta Ziedaiņa 42. pulka kājnieku lielgabalu rotas atbalstu, līdz 04:00 ieņemot daļu plānoto punktu, bet citos saskaroties ar pārāk spēcīgu ienaidnieka pretestību, tika ievainots 4. rotas komandieris leitnants Biters. Ieņemtajā līnijā Strautiņi-Aizkuja-Stūrīši-Eglītes 44. pulks novietojās divīzijas centrā starp 42. pulku kreisajā spārnā un 43. pulku labajā.
9. augusta rītā pienāca divīzijas pavēle fronti saīsināt un 10:30 pulks atgāja uz pozīcijām gar Pļaviņu—Gulbenes dzelzceļa līniju divīzijas kreisajā spārnā pie Kujas upes, tās sasniedzot bez starpgadījumiem līdz 12:00. Nākamās dienas pagāja bez nopietnas ienaidnieka darbības, 12. augustā pulks saņēma papildinājumus. Naktī no 14. uz 15. augustu 44. pulks nomainīja 43. pulku pozīcijās starp Cesvaines staciju un Nesaules kalnu. 21. augustā ienaidnieks pēc artilērijas atbalsta 09:00 uzsāka uzbrukumu 44. pulka labajā flangā, 2. un 3. rotas sektorā, spiežot tās atiet, taču 2. rotai, virsleitnanta Kalnāja vadībā, izdevās triecienā ienaidnieku padzīt un pozīcijas atgūt. Frontē ienaidniekam izdevās radīt ap 4 km platu pārrāvumu un uzsākt virzību Kārzdabas virzienā, to izdevās atsist tikai ar prettanku un zenītartilērijas vienību iesaisti.
Pēc uzbrukuma atvairīšanas ienaidnieka centieni apsīka, tika saņemts arī pulka papildinājums - ieradās jaunformētais II bataljons majora Rubeņa vadībā, ļaujot 44. pulkam atmest Kampfgruppenbataillon nosaukumu. No septembra sākuma, pēc divīzijas pārkārtošanas, 44. pulks ieņēma frontes sektoru no Pakuļiem līdz Kurpniekiem. Ar mērķi saīsināt fronti un likvidēt Liezēres-Lejasciema izbīdījumu, kura kreisajā spārnā atradās 44. pulks, divīzijas vadība pieņēma lēmumu 11. septembrī naktī atiet uz izbūvētajām Tirzas pozīcijām.
Pulka vadība šo kauju laikā bija: Komandieris - majors Kociņš
3. rotai sedzot atiešanu, pārējās pulka vienības sasniedza pirmo pretošanās pozīciju līnijā Ješkas, Zirēni, Siksnēni, Līdakas, Delderi un Zaldātu mazmājas. 12. septembra pēcpusdienā I bataljons atvairīja spēcīgu ienaidnieka - 37. strēlnieku divīzijas 20., 91. un 247. pulku - uzbrukumu un naktī uz 13. septembri pulks turpināja atiešanu, sasniedzot otro pretošanās pozīciju uz līnijas Mežkurāni, Laģi, Voicakas. 13. augusta priekšpusdienā I bataljonam atkal nācās izturēt spēcīgu ienaidnieka triecienu, šoreiz ar artilērijas atbalstu - divīzijas pavēle bija ienaidnieku nelaist līdz Tirzas pozīcijām līdz 14. septembra rītausmai, to arī izdevās izpildīt - 14. septembra rītā visas 44. pulka vienības veiksmīgi sasniedza galveno kaujas līniju, novietojoties divīzijas centrā no Jūriņkalna līdz Kaujpāpēniem.
14. septembra dienā ienaidnieka spēki tika novēroti pulcējoties uzbrukumam Kujas upes gultnē, taču šos spēkus pret vakaru 44. pulka vienībām pēkšņā triecienā izdevās izklīdināt. Ap 21:00 ienaidnieka 91. pulka I bataljona vienībām izdevās ielauzties 44. pulka II bataljona 5. rotas pozīcijās Tošpavāru augstumā, taču ar 6. rotas atbalstu to izdevās patriekt. Līdz ar tumsas iestāšanos ienaidnieka 91. pulka II bataljons centās nemanīts cauriet kaujas līniju pa purvainu ieplaku 7. rotas sektorā, taču tika notverts sprostugunī un faktiski iznīcināts, tostarp krita tā komandējošais virsnieks.
Mores kaujas
Septembra vidū divīzijas vienības atgāja no Tirzas līnijas, 44. pulkam iesaistoties lielākā sadursmē ar ienaidnieku pie Skujenes no 21. līdz 24. septembrim. No 24. līdz 25. septembrim visa divīzija atgāja uz Siguldas līniju, 43. un 44. pulkam novietojoties galvenajā kaujas līnijā, kreisajā un labajā spārnā respektīvi, ar 42. pulku rezervē Allažos. Šeit divīzijas galvenais uzdevums, līdz ar visu 16. armiju, bija nodrošināt vācu 18. armijas atiešanu no Igaunijas, izvairoties no ielenkuma, neļaujot ienaidniekam izlauzties līdz Baltijas jūrai un ceļu nogriezt.
Atvairot vairākkārtējus ienaidnieka tanku un kājnieku pārspēka uzbrukumus, 44. pulkam izdevās izpildīt doto kaujas uzdevumu, lai arī lielākoties darbojoties bez artilērijas atbalsta šāviņu trūkuma dēļ. Vislielāko cīņu smagumu iznesa pulka I bataljons, tā 3. rotai 26. septembrī atvairot četrus ienaidnieka bataljonus, bet kopā ar 4. rotu 27. septembrī atvairot deviņu ienaidnieka bataljonu uzbrukumu. Naktī no 6. uz 7. oktobrī 19. divīzija atstāja Siguldas līniju un uzsāka virzību uz Kurzemi.
Limfmezgli
Limfmezgli parasti ir izvietoti grupās gar lielākajām vēnām. Katram limfmezglam vienā pusē ir padziļinājums — vārti, kur ieiet artērija un nervi, bet iziet vēnas un aiznesējlimfvadi. No limfmezgla izvelvētās puses iepretim vārtiem limfmezglā ieiet pienesējlimfvadi. Limfmezglu ietver saistaudu kapsula, no kuras mezglā ieiet nelielas starpsienas. Starp tām atrodas limfoidālie audi, t.i., retikulārie audi, kuru cilpās attīstās limfocīti, kurus caurplūstošā limfa ievada asinsritē. Limfmezglu grupas, caur kurām plūst kāda noteikta orgāna vai ķermeņa apvidus limfa, sauc par apvidus (reģionārajiem) limfmezgliem.
44. ieroču SS grenadieru pulks
Kurzemes cietoksnī
Pārvietojoties pa militārā un civilā transporta pārblīvētajiem ceļiem maršrutā Āgenskalns, Kalnciema šoseja, Kalnciems un Batari, 19. divīzijas vienības 11. oktobrī sasniedza Džūksti. 12. oktobrī pienāca pavēle izvietoties līnijā Rasas—Eglītes—Gardenes stacija, 44. pulkam ieņemot kreiso flangu ar I bataljonu, II bataljonam atrodoties divīzijas rezervē. 16. oktobrī, pēc ienaidnieka uzbrukumiem citos divīzijas sektoros, pulks saņēma pavēli pāriet uz pozīcijām dažus kilometrus tālāk, 44. pulkam ieņemot divīzijas kreiso spārnu no Gardenes stacijas līdz Straģiem un 42. pulkam novietojoties rezervē. Atiešanu bija paredzēts segt 44. pulka II bataljonam majora Zālītes vadībā, taču tam nebija noteikts, cikos sekot pārējām vienībām - rezultātā bataljons nonāca ielenkumā un tikai ar zaudējumiem tam izdevās izlauzties un pievienoties pārējai divīzijai.
17. oktobrī bija novērojama ienaidnieka spēku koncentrēšanās pulka pozīciju priekšā, uz to reaģējot pulka vadība frontē novietoja abus bataljonus, vienai rotai no katra atstājot rezervē, un 19. oktobrī sekoja uzbrukums I bataljona un blakus novietotā vācu 504. pulka labā spārna sektorā, to gan izdevās atvairīt. 20. oktobra rītā ienaidniekam izdevās ielauzties I bataljona iecirknī, taču ar 1. rotas atbalstu to izdevās padzīt, pusdienlaikā notika vēl viens iebrukums, ko likvidēja ar 7. rotas palīdzību. 21. oktobrī I bataljona 2. rotas iecirknī ielauzās pieci tanki, taču tos tuvcīņā izdevās iznīcināt, vairākus sašaujot seržantam Šiņķim. 21. oktobra pievakarē ienaidniekam ar tanku atbalstu izdevās ieņemt augstieni 73,0 starp 44. pulka un vācu 505. pulka pozīcijām, taču tā atgūšanai pulka komandiera rīcībā vairs rezerveju nebija - šī iemesla no pulka štāba rotas un pulka štāba ziņnešiem sastādīja trieciena vienību. Ar 504. pulka komandieri tika panākta vienošanās uzbrukt 21:00, tumsas aizsegā un bez artilērijas sagatavošanas lai pārsteigtu ienaidnieku nesagatavotu. Kalnu ieņemt izdevās ap desmit minūšu tuvcīņā, taču vācu vienības savu sektoru pa kreisi no tā neatguva - virsotni ienaidnieks pakļāva smagai artilērijas ugunij, ievainojot visus uzbrukumā iesaistītos virsniekus, taču 4. rotas komandierim leitnantam Homkam izdevās to noturēt. Neskatoties uz to, 504. pulka vienības tā arī atstāja virsotnes flangu atklātu un drīz pienāca korpusa komandiera pavēle to atstāt.