cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ludzas vēsture
Arheoloģiskie izrakumi
Ludzas apkārtne bijusi apdzīvota jau mezolītā (8.-5. gadu tūkstotī pr. Kristus), par to liecina Lielā Ludzas ezera krastos atrastie kaula priekšmeti. Neolīta (5.-2. gadu tūkstoša vidus pr. Kristus) apmetnes Lielā Ludzas ezera Budjankas pussalā un Jurizdikas ragā, ko 1959. gadā pētījis Rauls Šnore, tāpat Ķīšukalna pilskalns (saukts arī par Selupinku vai Jersovkas pilskalnu) un kapulauks, ko pētījusi Elvīra Šnore, liecina par Ludzas apkārtnes nepārtrauktu apdzīvotību. Ka apdzīvotība bijusi intensīva, liecina krievu arheologu N. Sizova un J. Romanova pētījumi (1890-1891) Odukalna senkapos, kur izpētīti 338 apbedījumi. Ap 1939. gadu Ķīšukalna dienvidu pakājē apmetnē izarts 173,2 g smags sudraba kaklariņķis, kas glabājas Latvijas Vēstures muzejā Rīgā.
Ludza 12.-14. gadsimtā
Krievu vēsturnieks N. Karamzins savā sacerējumā "Krievijas valsts vēsture" pirmais izteicis domu, ka Kijivas hronikā (Киевская летопись) pieminētā Lučina varēja būt mūsdienu Ludza. Hronikas teksts vēsta, ka kņazam Rjurikam, Rostislava dēlam (Рюрик Ростиславович), 1174. gadā dodoties no Novgorodas uz Smoļensku, dzimis dēls, kam viņš apņēmās dot Lučinas pilsētu (Лучин) un uzcelt Svētā Mihaila baznīcu vietā, kur viņš dzimis (И даст ему Лучин город, в нем родися и ся поставишна на том месте церковь св. Михаёла, где родил). Kņazs Rjuriks piederēja pie tajā laikā ietekmīgās Smoļenskas kņazu Rostislaviču dzimtas. Viņa brālis Romāns Rostislavičs 1171. -1176. gadā bija Kijivas lielkņazs. Pēc cita uzskata Kijivas hronikā pieminētā Lučina atradās pašā Smoļenskas kņazistē, nevis Latgalē. Tomēr 12. gadsimtā Lučinas vārdam līdzīgi vietvārdi atrodami arī citviet - Lučānu sādža pie Ļesnajas upes, Lučinas ciems pie Dņepras, pie Lučāna ezera.
Soidi
Soidi ir ciems Cirmas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 265 km attālumā no Rīgas.
Ludzas vēsture
Livonijas ordeņa valsts pakļautībā
Livonijas ordeņa mestra Vennemara no Brigenejas valdīšanas laikā 1399. gadā agrākās latgaļu pils vietā uz zemes joslas starp Lielo un Mazo Ludzas ezeru uzcēla Ludzas pili (tagad saglabājušās tikai drupas). Ludzas pils bija Rēzeknes fogtejas blakus pils, ko pārvaldīja fogta iecelts ierēdnis. Pilij bija seši torņi, trīs vārti un divas priekšpilis. Spriežot pēc pils paliekām, gan iekšējās priekšpils, gan galvenās pils sienas bijušas celtas no laukakmeņiem un apliktas ar ķieģeļiem. Pils atradās pie pašas Pleskavas kņazistes robežas, tāpēc pleskavieši, baidīdamies no ordeņa bruņinieku iebrukumiem, iepretī Ludzas pilij 1463. gadā uzcēla cietoksni Krasnij Gorodok. 1481. gadā krievi iebruka Latgalē un daļēji nopostīja arī Ludzu, bet līdz 1525. gadam ordenis pili atkal atjaunoja.
Soidi
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Soidu ezers, Dukanu ezers, Zeiļu ezers.
Virsleitnants
Virsleitnants ir militārā dienesta pakāpe daudzu valstu bruņotajos spēkos. Latvijas Nacionālajos bruņotajos spēkos šādu dienesta pakāpi piešķir virsnieku sagatavošanas militārās izglītības iestādi absolvējušam leitnantam vai virsnieka pamatkursu beigušam leitnantam ar augstāko izglītību pēc triju gadu nodienēšanas leitnanta pakāpē.
Ludzas vēsture
Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā
Pēc Livonijas kara (1558-1583) Ludza ar pārējo Latgali tika pievienota Pārdaugavas hercogistei, kas bija Polijas-Lietuvas sastāvā. Pēc Polijas-Zviedrijas kara 1629. gadā Ludza ietilpa Inflantijas vaivadijā. Otrā Ziemeļu kara laikā 1654. gadā Krievijas cara Alekseja Mihailoviča karaspēks ielenca pilsētu, parakās zem pils mūriem un Ludzu ieņēma. Aplenkšanas laikā pili tik stipri saspridzināja, ka tā drīz vien sagruva. Pēc Lielā Ziemeļu kara no pils bija atlikušas tikai drupas. 1765. gadā apmetne pie pils nosaukta par miestu.
Krievijas Impērijas sastāvā
Pēc Polijas-Lietuvas pirmās dalīšanas (1772) Latgali un līdz ar to arī Ludzu pievienoja Krievijas Pleskavas guberņai. 1777. gadā Latgali sadalīja Daugavpils, Rēzeknes un Ludzas apriņķos. Ludza kļuva par apriņķa pilsētu. 1778. gadā Ludzu pievienoja Polockas guberņai. 1796. gadā Ludzas apriņķi un pilsētu iekļāva Baltkrievijas guberņā. 1802. gadā Baltkrievijas guberņu sadalīja Mogiļovas un Vitebskas guberņā un Ludzu ar apriņķi un pārējo Latgali iekļāva Vitebskas guberņā. 19. gadsimta 1. ceturksnī Ludzā stipri pieauga tirdzniecības nozīme. Pilsētā notika seši gadatirgi, galvenā tirdzniecības prece bija lini. 1815. gadā lielākā daļa iedzīvotāju Ludzā (67%) bija ebreji un pilsētā bija septiņas sinagogas. 1843. gadā uzcēla Ludzas Vissvētās Dievmātes aizmigšanas pareizticīgo baznīcu (Успенская церковь). 1896. gadā Ludzā bija 242 tirdzniecības un rūpniecības uzņēmumi. 20. gadsimta sākumā Ludzā dzīvoja galvenokārt sīktirgotāji un amatnieki. 1902. gadā darbojās divas dzirnavas, divi kaļķu cepļi, ādu miecētava, ķieģeļu ceplis.
Pirmais pasaules karš un Brīvības cīņas
1917. gada aprīlī Pirmajā Latgales latviešu kongresā tika nolemts, ka Latgalei jāapvienojas ar pārējiem topošās Latvijas valsts novadiem. Lielinieku vara Ludzā pastāvēja no 1917. gada novembra līdz 1918. gada februārim, kad Latgali ieņēma Vācijas Impērijas armija. 1918. gada decembrī Ludzu ieņēma Sarkanā armija. 1920. gada 26. janvāra rītā Latvijas brīvības cīņu laikā Ludzu no lieliniekiem atbrīvoja Latvijas armijas 2. Ventspils kājnieku pulks.
Latvijas brīvvalsts periods un Otrais pasaules karš
1929. gadā Ludzā jau notika astoņi gadatirgi. 1935. gadā bija 356 tirdzniecības uzņēmumi ar 543 nodarbinātajiem un 238 ar rūpniecisko ražošanu saistīti uzņēmumi ar 344 strādājošajiem. 1938. gada 11. jūnijā notika ugunsgrēks kurā nodega puse Ludzas. 1941. gada 3. jūlijā Ludzu okupēja Vācijas armija, bet 1944. gada 23. jūlijā - Sarkanā armija. Okupācijas varas iestāžu rīkotajās masu slepkavībās un deportācijās cieta daudzi Ludzas iedzīvotāji.
Latvijas PSR periods
Pēc Otrā pasaules kara Ludzā sāka celt daudzus rūpniecības uzņēmumus. Lielākie bija metālapstrādes, linu, gaļas un piena pārstrādes uzņēmumi. Metālapstrādes rūpnīca "Metālists" ražoja 67 produkcijas veidus, galvenokārt plaša patēriņa preces. Uzņēmumā izgatavotos cinkotos traukus eksportēja uz deviņām valstīm. 1952. gadā uzceltā linu fabrika apstrādāja arī Pleskavas apgabalā izaudzētos linus. Ludzā darbojās putnu kombināts, maizes ceptuve. Rēzeknes piena kombināta Ludzas pienotava (uzcelta 1972. g.) ražoja sviestu, krējumu, biezpienu. Bija arī bezalkoholisko dzērienu cehs, skuju miltu fabrika, r/a "Daiļrade" filiāle, remonta un celtniecības pārvalde, Latgales meliorācijas sistēmu pārvalde, mežrūpniecības saimniecība, rajona sadzīves pakalpojumu kombināts, r/a „Komutators” filiāle.
Pīters van den Hogenbands
Pīters van den Hogenbands (nl; dzimis ) ir bijušais nīderlandiešu peldētājs, specializējies brīvajā stilā.
Viņš piedalījās četrās Olimpiskajās spēlēs. 2000. gadā Sidnejā izcīnīja divas zelta un divas bronzas medaļas, 2004. gadā Atēnās izcīnīja vienu zeltu un divus sudrabus.
Ar panākumiem startējis Pasaules čempionātos — izcīnījis vienu zelta (īsajā baseinā), deviņas sudraba (8 garajā baseinā un 1 īsajā) un trīs bronzas medaļas (2 garajā baseinā un 1 īsajā).
2000. gadā tika atzīts par gada labāko peldētāju pasaulē, četras reizes par labāko tika atzīts Eiropā un trīs reizes peldētājs tika atzīts par Nīderlandes gada labāko sportistu. Bijis vairāku Pasaules rekordu autors.
Kotka
Kotka (fi) ir ostas pilsēta Somijā, Kimenlākso reģiona administratīvais centrs. 2019. gadā pilsētā dzīvoja 52 899 iedzīvotāji. Pilsēta atrodas pie Somu līča.
Sadraudzības pilsētas
Kotkai ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Kladno apriņķis
Kladno apriņķis ir Čehijas Centrālčehijas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Centrālčehijas apgabala Melnīkas apriņķi ziemeļaustrumos, Prāgas rietumu apriņķi austrumos, Berounas apriņķi dienvidos un Rakovnīkas apriņķi rietumos, kā arī Ūstu apgabala Lounu apriņķi ziemeļrietumos un Litomeržices apriņķi ziemeļos.
Kladno apriņķa Zākolanu ciemā dzimis politiķis Antonīns Zāpatockis (Antonín Zápotocký, 1884 - 1957). Kladno apriņķi atrodas Lidice, ciems, kas 1942. gada jūnijā tika iznīcināts, atriebjoties par Reinharda Heidriha nogalināšanu.
Belenenses SAD
Belenenses SAD (port.  Os Belenenses — Sociedade Desportiva de Futebol, SAD) ir Portugāles futbola klubs no Lisabonas pilsētas.
Zasas muiža
Zasas muiža jeb Viesenes muiža (de) atradās Jēkabpils novada Zasas pagasta Zasā. Muižas ēkas līdz Latvijas agrārajai reformai 1920. gadā piederēja Greigu ģimenei. Zasas muižas apbūvē ietilpst 1887. gadā celtās ūdensdzirnavas ar dzirnavu kalpu māju. Netālu 1750. gadā būvētā Zasas evaņģēliski-luteriskā baznīca.
Vēsture
Zasas muižas vārds cēlies no tās 18. gadsimta īpašnieka Heinriha fon Zasa vārda. 19. gadsimtā muiža piederēja Carskoje Selo pārvaldniekam fon Greigam, kura celtā Zasu muižas kungu māja atradās pie uzpludinātās upes. Nodedzināta 1905. gada nemieros, saglabājušies tikai pagrabi un centrālā rizalīta paliekas ar apaļām logailām. Nav saglabājusies arī Zasas muižas neogotiskā koka kotedža. Muižas parkā 1939. gadā uzcelta Zasas skolas ēka.
Muižas ansamblis
Muižas vasaras māja celta pēc 1905. gada kā Greigu ģimenes pagaidu mītne, tagad tajā atrodas Zasas pasts. Blakus atrodas muižas klēts pagrabi. Aiz laukakmeņu žoga redzama 1930. gados celtā savrupmāja un pagraba ēka. Brūža ēkā vēlāk tika iekārtota kalpu māja, tālāk redzamas kūts un staļļu drupas.
Ābola
Ābola (vīriešu dzimtē Ābols) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Tora (grupa)
Tora ir Austrālijas chillwave un elektronikas mūzikas grupa, kas darbību sāka 2013. gadā. Apvienība sastāv no vokālista, ģitārista Džo Leventāla, vokālista un ģitārista Džeja Pikone, basģitārista Šona Džonstona un bundzinieka Torna Deivisa, lai gan agrāk grupā ietilpa arī vokālists un sintezatorists Tobiass Tuniss-Plants.
Grupas nosaukums ir no grieķu vārda τώρα (tṓra), kas nozīmē "tagad".
Vēsture
Visi grupas dalībnieki mācījās vienā skolā, Jaundienvidvelsas pilsētā — Mulumbimbijā.
2006. gadā viņi izveidoja indīroka grupu ar Leventālu (ģitāra, balss), Tunisu (bungas) un Džonstonu (basģitāra), kad viņi mācījās vēl vidusskolā. Grupu vēlāk nosauca par Alice Blu.
2013. gada maijā tika nodibināta grupa Tora, tajā bija pieci dalībnieki.
2017. gada maijā Tora izlaida studijas albumu — Take a Rest
Sauliķi
Sauliķi ir ciems Alūksnes novada Jaunalūksnes pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 12 km no pagasta centra Kolberģa, 7 km no novada centra Alūksnes un 209 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P43 (Litene—Alūksne).
Nikolajs Radvils Melnais
Nikolajs Radvils, arī Radivils, saukts Melnais (la, lt), arī Nikolajs Radzivils (be, pl, 1515-1565) bija Lietuvas dižkunigaitijas valstsvīrs un diplomāts no Radvilu dzimtas. Lietuvas māršals (1545), Lietuvas kanclers (1550), Viļņas vaivads (1551). Livonijas kara laikā panāca Livonijas un Lietuvas militāro savienību pret Krieviju. Pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas (1561) bija Rīgas arhibīskapijas administrators (1563–1565).
Dzīvesgājums
Dzimis 1515. gada 4. februārī Ņasvižā Traķu vaivadijas kastelāna Jāņa Radvila (Jonas Radvila) ģimenē. Jaunību pavadīja Polijas karaļa Sigismunda I (1467-1548) Krakovas galmā, kur sadraudzējās ar jauno princi Sigismundu Augustu. 1544. gadā viņu iecēla par Lietuvas zemes maršalu, 1547. gadā Svētās Romas impērijas ķeizars Kārlis V viņu iecēla impērijas firsta kārtā. 1550. gadā viņš kļuva par Lietuvas kancleru, 1551. gadā par Viļņas vaivadu. 1553. gadā pārgāja kalvinisma ticībā, 1557. gadā Viļņā nodibināja reformātu baznīcu un skolu.
Dienvidāfrikas Grand Prix
Dienvidāfrikas Grand Prix bija autosporta sacīkstes, kas sākot ar 1934. gadu tika aizvadītas Dienvidāfrikā. Kopš. gada tās tika iekļautas F1 sacensību apritē, taču dažas sacīkstes netika oficiāli ieskaitītas F1 rezultātos. Sacīkstes bija populāras skatītāju vidū, taču sacīkšu turpināšana, atšķirībā no citiem starptautiskiem sporta veidiem, arī aparteīda laikā izpelnījās nosodījumu - pēc 1985. gada sacīkstes tika pārtrauktas, jo sponsori atteicās atbalstīt komandas, kuras piedalītos sacīkstēs Dienvidāfrikā. Pēc režīma maiņas sacīkstes Dienvidāfrikā notika vēl divas reizes.
Nikolajs Radvils Melnais
Dzīvesgājums
Pēc Livonijas kara sākšanās firsts Nikolajs Radvils veicināja Livonijas un Lietuvas tuvināšanos. 1557. gada septembrī Livonijas ordenis noslēdza vienošanos ar Lietuvas dižkungu Sigismundu II Augustu par savstarpēju palīdzību karā pret Krieviju. 1559. gada augustā Viļņā Livonijas ordenis noslēdza protekcijas līgumu (Viļņas līgumu) ar Lietuvu.
Dienvidāfrikas Grand Prix
Saraksts
Minēti tikai uzvarētāji tajos Grand Prix, kas aizvadīti F1 sezonu ietvaros.
Nikolajs Radvils Melnais
Dzīvesgājums
1560. gada jūnijā N. Radvils ieradās Rīgā, lai vienotos par Lietuvas karaspēka iesaistīšanos Livonijas aizsardzībā pret Krievijas uzbrukumu. 1561. gada augustā viņš vēlreiz ieradās Rīgā un 8. septembrī piešķīra pilsētai drošības garantijas. 1561. gada oktobrī un novembrī Viļņā veda sarunas ar Livonijas kārtām, kas noveda pie Viļņas ūnijas parakstīšanas 28. novembrī. Sigismunds II Augusts iecēla viņu par Livonijas pārvaldnieku. 1562. gada janvārī N. Radvils trešo reizi ieradās Rīgas pilī, lai organizētu Livonijas ordeņa likvidāciju. Livonijas ordeņa pēdējais mestrs Gothards Ketlers 1562. gada 5. martā Rīgas pils kapitula zālē atbrīvoja ordeņa bruņiniekus no dotā zvēresta un ordeņa mestra regālijas nodeva Nikolajam Radvilam, pretī saņemot Kurzemes un Zemgales hercoga kroni. Pirms tam viņš izdeva aktu Rīgas arhibīskapijas bruņniecībai, solīdams ticības brīvību, privilēģijas, aizsardzību pret krieviem, palikšanu arhibīskapa pakļautībā utt. Pēc arhibīskapa Vilhelma nāves 1563. gadā sakās Lietuvas cīņa ar Zviedriju, kas beidzās ar Lietuvas uzvaru un N. Radvila kļūšanu par Rīgas arhibīskapijas administratoru.
Miris 1565. gada 29. maijā Viļņā.
Ādolfs
Ādolfs var būt:
Kāds klauvē pie būdas
Filma stāsta par ģimeni, kuru sagūsta četri svešinieki, pieprasot viņiem upurēt kādu no savējiem, lai novērstu apokalipsi.
Filmas "Kāds klauvē pie būdas" pirmizrāde notika Ņujorkā. Latvijā filmas pirmizrāde notika un to izplatīja Universal Pictures. Filma saņēma galvenokārt pozitīvas kritiķu atsauksmes un nopelnīja vairāk nekā 54 miljonus ASV dolāru.
Soitiški
Soitiški ir ciems Dunavas pagastā, Jēkabpils novadā. Atrodas 188 km attālumā no Rīgas.
Virsseržants
Virsseržants ir militārā dienesta pakāpe daudzu valstu bruņotajos spēkos. Latvijas Nacionālajos bruņotajos spēkos šādu dienesta pakāpi piešķir seržantam pēc vecākā instruktora kursa pabeigšanas un piecu gadu nodienēšanas seržanta pakāpē.
Džesika Meira
Džesika Ulrika Meira (Jessica Ulrika Meir; dzimusi ) ir ASV Nacionālās aeronautikas un kosmosa administrācijas (NASA) astronaute, fizioloģe.
Džesika Meira piedzima Keribū, Meinas štatā. Viņas tēvs Josifs bija Irākas ebrejs, un strādāja par ārstu. Māte bija zviedriete un strādāja par medmāsu. Džesika prot zviedru valodu, un vairākus mēnešus ir studējusi Zviedrijas universitātē. Džesika Meira 1999. gadā Brauna universitātē ieguva bakalaura grādu bioloģijā. 2000. gadā Starptautiskajā Kosmosa universitātē Francijā viņa ieguva maģistra grādu kosmosa zinātnēs.
2009. gadā Džesika Meira Skripsa Okeanogrāfijas institūtā ieguva doktora grādu jūras bioloģijā. Pēcdoktora pētniecību viņa veica Britu Kolumbijas Universitātē.
Pirmo kosmisko lidojumu Džesika Meira sāka 2019. gada 25. septembrī, ar kosmosa kuģi Sojuz MS-15 dodoties uz SKS. Viņa bija SKS 61. un 62. ekspedīcijas lidojuma inženieris. Uz zemes Meira atgriezās 2020. gada aprīlī.
Aleksandrovna
Aleksandrovna var būt:
Latviešu policijas bataljoni
Latviešu policijas bataljoni (de) bija militāras vienības, kuras Otrajā pasaules kara laikā izveidoja vācu okupācijas iestādes no Latvijas policijas savrupdienesta, bijušajiem aizsargiem, brīvprātīgajiem, kā arī mobilizētajiem. Policijas bataljoni veica apsardzes uzdevumus Latvijā un ārpus tās, kā arī piedalījās operācijās pret partizāniem un cīnījās Austrumu frontē. Policijas bataljoni tāpat kā policijas savrupdienests bija pakļauti augstākajam SS un policijas vadītājam Ostlandē vai arī tieši kārtības policijas komandierim Latvijā. Nonākot frontē, tie pārgāja attiecīgā frontes sektora kaujas iecirkņa priekšnieka pakļautībā līdzīgi pārējām kaujas vienībām. Policijas bataljonu dienestā 1943. gadā bija 9710, bet 1944. gada vidū 12 186 vīru.
Izveidošana
Pirmos bataljonus sāka formēt 1941. gada septembrī. Masveida bezdarba, bada un aukstās ziemas apstākļos iestāšanās policijas bataljonos dažiem bija iespēja izdzīvot. Vācu okupantu reklāmrakstos par policijas bataljoniem bija uzsvērts, ka tajos būs laba ēdināšana. Stāties bataljonos latviešus mudināja arī iespēja cīnīties pret padomju okupantiem. Par to, ka būs jāpiedalās partizānu apkarošanā un ķīlnieku ņemšanā, netika teikts.
Pirmo izveidoja 16. Zemgales policijas bataljonu un 21. oktobrī tas devās uz Viļņu, kur bija jāpiedalās iedzīvotāju ķeršanā un lopu rekvizēšanā. 1941. gada decembrī kā otrs latviešu bataljons ārpus Latvijas devās 17. Vidzemes policijas bataljons, bet kā trešais 1942. gada martā — 21. Liepājas policijas bataljons. Šie abi bataljoni cīnījās Ļeņingradas frontē kopā ar 19. Latgales un 24. Talsu bataljonu. Līdz 1941. gada beigām Rīgā bija izveidoti pieci latviešu policijas bataljoni. Ar augstākā SS un policijas vadītāja Ostlandē un Ziemeļkrievijā Frīdriha Jekelna 1942. gada 11. februāra uzsaukumu sākās liela latviešu policijas bataljonu vervēšanas akcija, kuras rezultātā līdz 1. jūlijam saformēja vēl 16 jaunus policijas bataljonus. Līdz Latviešu leģiona nodibināšanai saformēja 25 bataljonus.
Pavisam no 1941. gada septembra līdz 1944. gada jūlijam tika saformēts 42 latviešu policijas bataljoni ar numerāciju 16-28, 266-282 (ieskaitot 280-A., 281-A, 282-A un 280-B.) un 317-322. 1944. gada 1. jūlijā latviešu policijas bataljonos skaitījās 14 884 vīri. Bataljoni bija dažāda sastāva un lieluma. Daži bataljoni paspēja saformēties tikai vienas rotas sastāvā (274., 275.), dažus saformēja tikai kādam noteiktam uzdevumam un pēc tā izpildīšanas atkal izformēja (280., 281.). Bez latviešu bataljoniem vācieši bez kādas latviešu līdzdalības Latgalē saformēja 7 kārtības dienesta bataljonus no krieviem (283., 314., 315., 325.-328.), lai tie netiktu iekļaut Vlasova krievu formējumos. Šie bataljoni nebija pakļauti Latviešu leģiona ģenerālinspektoram un 1944. gada beigās tos vai nu izformēja vai arī pārveda uz Vāciju.
Apgāde
Atšķirībā no vēlāk izveidotajām Latviešu leģiona vienībām, policijas bataljonu apgāde bieži bija trūcīga. Bieži bataljoni tika nosūtīti uz fronti nepilnīgi apģērbti, kā arī vāji bruņoti, sevišķi tas attiecas uz smagajiem un prettanku ieročiem. Pirmo bataljonu karavīri valkāja Latvijas armijas formas tērpus, bet bez zīmotnēm. Vēlāk karavīri valkāja vācu policijas formas tērpus ar Latvijas armijas zīmotnēm. Apbruņojums bija ļoti dažāds- vācu, krievu, franču, čehu u.c., tai skaitā no Latvijas armijas krājumiem.
Kaujas darbība
1942-43. gadā daļa policijas bataljonu bija iesaistīti cīņās pret partizāniem Baltkrievijā. 1942. gada augustā-septembrī akcijā „Purva drudzis“ (Sumpffieber) bija iesaistīti 18., 24. Talsu, 26. Tukuma un 266-E. Rēzeknes bataljoni.
1943. gadā vācu aizmugures vienības veica divas lielas pretpartizānu operācijas Krievijā un Baltkrievijā ar latviešu bataljonu līdzdalību. Pirmā no tām bija „Ziemas burvība” (de, pazīstama arī kā "Osvejas operācija), kas noritēja no 1943. gada 15. februārim līdz 2. aprīlim. Tajā piedalījās arī 8 latviešu policijas bataljoni — 273. Ludzas, 276. Kuldīgas, 277. Siguldas, 278. Dobeles, 279. Cēsu, 280. Bolderājas, 281. Abrenes un 282. Ventas.
Otra operācija bija „Heinrihs” (de), kas sākās 1943. gada 1. novembrī, taču frontes apdraudējuma dēļ jau 9. novembrī tika pārtraukta. Šajā operācijā piedalījās 283. Latgales krievu bataljons, 282-A., 280-B., 317-F. bataljoni ar 318-F. bataljonu rezervē, kā arī 1. Rīgas policijas pulks.
1942. gada maija sākumā 17. Vidzemes, 23. Gaujas un 27. Burtnieku bataljonu nosūtīja uz Ukrainu. Vēlāk turp nosūtīja vēl 5 citus latviešu policijas bataljonus (22., 25., 28., 268., 272). Bataljonu uzdevums bija ceļu, tiltu, bunkuru u.c. būvju uzraudzība, bet tie tika iesaistīti arī frontes cīņās un partizānu apkarošanā.
1942. gada jūlija beigās 22. Daugavas un 272. Daugavgrīvas bataljonus nosūtīja uz Varšavu, kur tie tika nodarbināti Varšavas geto ārējā perimetra apsardzībā, bet 22. bataljons tika izmantots Varšavas geto ieslodzīto konvojēšanā uz Treblinkas nāves nometni.
Sākot ar 1944. vasaru lielākā daļa bataljonu atradās Latvijas teritorijā, piedaloties aizstāvēšanās cīņās frontē. Jūnijā 23. Gaujas, 319-F. un 322-F. bataljons piedalījās Bauskas aizstāvības cīņās. Daži bataljonu pildīja sardzes dienestu, tā piemēram 267. Rēznas bataljons no 1944. gada oktobra veica jūras krasta apsardzību abpus Užavai.
Cīņu noslēgums
1943. gada pirmajā pusē sešus bataljonus (16., 18., 19., 21., 24. un 26.) apvienoja Latviešu SS brīvprātīgo brigādē (vēlāk 19. divīzija). 1943. gada 1. augustā vēl četrus bataljonus (277. Siguldas, 278. Dobeles, 276. Kuldīgas un 281-A.) apvienoja 1. Rīgas policijas pulkā, ieceļot par komandieri pulkvežleitnantu Osvaldu Meiju. 1944. gada februāra pirmajā pusē saformēja vēl divus pulkus — 2. Liepājas (no 22. Daugavas, 25. Abavas, 282-A. un 280-B. bataljoniem) un 3. Cēsu policijas pulku (no 317-F., 318-F., un 321-F. bataljoniem).
Tajā pašā laikā it kā latviešu leģiona 15. divīzijas rīcībā uz Vāciju nosūtīja 20. Rīgas un 266. Rēzeknes bataljonus, tie gan divīzijā iekļauti netika, bet gan 1944. gada oktobrī—novembrī tika iekļauti 1. Rīgas latviešu brīvprātīgo policijas pulkā.
Pieci policijas bataljoni kā savrupvienības nonāca Kurzemes cietoksnī, 23. Gaujas, 267. Rēznas, 269-W., 322-F., 20-E. bataljona 5. rota un 271. Valmieras bataljons, kuru 1944. gada oktobrī iekļāva 19. divīzijā. 1942. gadā izveidoto 270. Abrenes sapieru bataljonu 1943. gada 18. martā pārdēvēja par 672. austrumu sapieru bataljonu (Ost-Pi.Btl. 672 des Heeres) un tas pilnībā pārgāja vācu pakļautībā. 1944. gada jūlija sākumā tas tika pārvests uz Kurzemi, kur turpināja cīņas līdz kapitulācijai.
Otrpus žogam
"Otrpus žogam" (en) ir 2006. gada ASV animācijas filma, kuras režisori ir Kerijs Kirkpatriks un Tims Džonsons. Galvenās lomas ierunājuši Brūss Viliss, Stīvs Karels, Gerijs Šandlings, Viljams Šetners, Vanda Saiksa un Niks Nolte. Filmas pirmizrāde notika Losandželosā.
Shēmojošs jenots, lai atmaksātu savu pārtikas parādu, piemāna meža iemītniekus un iebrūk jaunā piepilsētā, kura sākusi izplesties laikā, kad meža dzīvnieki pārziemoja.
Vornaišu upīte
Vornaišu upīte (latgaliešu: Vuornaišu upeite) ir Micānu ezera pieteka Rēzeknes novadā.
Meizakilas pagasts
Plāteres pagasts, vēlāk Meizakilas pagasts, bija viena no Valmieras apriņķa administratīvajām teritorijām tā ziemeļdaļā. 1919. gada oktobra sarunās par militārās palīdzības sniegšanu pret Bermonta armijas uzbrukumu Rīgai Igaunijas valdība ierosināja Plāteres pagasta iekļaušanu Igaunijas teritorijā, kam Latvijas valdība nepiekrita. Pēc Latvijas—Igaunijas robežas līguma parakstīšanas pagasts nokļuva Igaunijas teritorijā.
Sievietes tautas sapulcē
Sižets
Sievietes ir atturīgas pret plānu, un Praksagora mēģina viņas izaicināt, jo viņas praktizē runas kā vīrieši pirms sapulces. Praksagora ir sarūgtināta par sieviešu nespēju izlikties par vīriešiem, jo viņas zvēr Dēmeteram un Persefonam, nevis Apollo, uzrunā sapulcējušās sievietes kā dāmas un sūdzas par viņu maskēšanos un slāpju diskomfortu. Praksagora nolemj, ka viņa vienīgā spēj uzrunāt sapulci un praktizē runu, kurā pilsētas korumpēti vadītāji tiek pasludināti par savtīgiem un nepatriotiskiem caur viņu kara darbībām un personīgo bagātināšanos par valsts līdzekļiem. Viņa ierosina, ka sievietes pārņem varu pār vīriešiem, jo "galu galā mēs viņus nodarbinām kā kārtības sargus un dārgumus savās mājsaimniecībās". Viņa arī skaidro, ka sievietes ir pārākas par vīriešiem, jo viņas ir čaklākas, uzticīgas tradīcijām un neaizraujas ar bezjēdzīgiem jauninājumiem. Kā mātes viņi labāk aizsargās karavīrus un pabaros viņiem papildu devas, būdamas pārgudras sarunu vedējas, arī nodrošinās vairāk naudas pilsētai. Praksagora pārsteidz sievietes ar savām runas prasmēm un skaidro, ka to iemācījusies, dzīvodama kopā ar vīru Pniksu un klausoties oratoros Atēnu sapulcē. Viņas pārrunā, kā plāno rīkoties ar opozīciju un pirms došanās uz sapulci līdz rītausmai, lai saņemtu algu un bezmaksas maltīti, vingrinās pacelt rokas balsošanā. Sieviešu koris atkārto savus nodomus un noiet no skatuves.
Praksagoras vīrs Blepīrs iznāk no viņu mājas valkādams Praksagoras naktskreklu un čības. Viņš ir vecs un izmisīgi vēlējies sevi atbrīvot, bet tumsā nevarēja atrast savu apģērbu. Kad viņš tup uz ielas, žēlojoties par aizcietējumiem, ierodas viņa kaimiņš, un abi vīrieši saprot, ka viņu mājās trūkst sievu un apģērba. Hremess, atgriezies no sapulces, nāk pie Blepīra un viņa kaimiņa un paskaidro, ka viņam netika samaksāts, jo bezprecedenta izrādījās bāli sejas apavu veidotāji (atsaucoties uz maskētām sievietēm)). Viņš stāstīja par sapulces notikumiem un Praksagoras runu. Uzskatot, ka viņa ir “izskatīgs jauneklis”, Hremess paskaidro, kā viņš uzskatīja, ka sievietes labāk glabā noslēpumus, atdod aizdotos priekšmetus bez krāpšanās, ka viņas nesūdz tiesā un neinformē cilvēkus vai nemēģina gāzt demokrātiju, uzsverot visus jautājumus par kuriem Blepīrs vienojās. Tagad, kad vīrieši ir brīvi no atbildības par asamblejas apmeklēšanu, vīrieši ar prieku beidzot aizgulējās, bet nav sajūsmā, ka, lai saņemtu brokastis, viņiem ir jānodarbojas ar seksu.
Koris ienāk, joprojām maskējoties un dodoties mājup no sapulces, cenšoties nepievērst sev uzmanību. Blepīrs apsūdz Praksagoru par aizlīšanu pie mīļākā, kad viņš atrod viņu atgriežam savu apmetni. Viņa paskaidro, ka viņa tikai palīdzējusi draugam darba darīšanās un lai viņai būtu silti, nēsāja viņa apmetni. Viņa izsaka pārsteigumu, kad viņš viņai skaidro lēmumu no rīta sapulces, bet nekavējoties sāk uzskaitīt iemeslus, kādēļ lēmums bija prātīgs. Pēc tam Praksagora skaidro Blepīram par jaunās valdības detaļām. Viņa ierosina aizliegt privāto bagātību, īpašumtiesības un noteikt vienlīdzīgu atalgojumu visiem un vienotu dzīves standartu līmeni. Viņa arī paskaidro, ka cilvēkiem vairs nebūs vajadzības pēc personīgās bagātības, jo visas pamatvajadzības tiks apmierinātas no kopīgā fonda. Viņa arī piebilst, ka vīrieši un sievietes varēs brīvi gulēt ar ikvienu, ko vēlas, ja vien viņi vispirms gulēs ar pretējā dzimuma neglītākajiem. Vecāku pienākumus dalīs kopiena, jo bērni vairs nepazīs savus tēvus. Vergi strādās laukos, un tiem tiks izgatavotas jaunas drēbes, kad tās būs nepieciešamas. Praxagora precizē, ka vairs nebūs tiesas prāvu, jo sabiedrībā bez privātā labuma nevar būt parādu. Sodi par uzbrukumu izrietēs no likumpārkāpēja maizes devas, un zādzības būs rudimentāras, jo visiem vīriešiem tiks piešķirta taisnīga daļa. Sienas māju iekšienē tiks nojauktas, un visi dzīvos kopējā dzīves telpā, tiesas ēkas un portikas tiks pārvērtītas par komunālajām ēdamzālēm. Prostitūtas tiks atbrīvotas no biznesa, bet vergiem tiks aizliegts gulēt kopā ar brīviem vīriešiem.
Nākamajā vietā Blepīra kaimiņš izliek savas mājas priekšmetus savas mājas priekšā, lai, iekļūstot Savtīgajam cilvēkam, varētu veikt iemaksas kopējā fondā. Savtīgais cilvēks kaimiņu sauc par muļķi par jauno likumu ievērošanu. Viņš plāno gaidīt, lai noskaidrotu, vai visi citi atsakās no sava īpašuma, pirms viņš pats to nedara, atsaucoties uz pagātnes sapulces neveiksmīgajiem lēmumiem. Ienāk pilsētas Heralds un izsludina bagātīgos svētkus visiem, kuru apmeklējums ir paredzēts. Savtīgais cilvēks rīkojas tiesīgi uz svētkiem, bet kaimiņš norāda uz nevēlēšanos ziedot mantu kopīgajam fondam viņu diskvalificē no kopīgiem pasākumiem. Pēc tam, kad kaimiņš aizbrauc ziedot savu mantu, savtīgais vīrietis skaidro, ka viņš plāno glabāt savas mantas un vienlaikus baudīt bezmaksas vakariņas.
Citādos apstākļos, jauna meitene gaida, kad ieradīsies viņas draugs Epigens, kurš ir randiņā ar vecu sievieti. Viņi apmainās ar vulgāriem apvainojumiem un dodas iekšā savās mājās, kad Epigens ienāk skatuvē, viņš žēlojās par jaunajiem likumiem, kas regulē seksu. Gan viņš, gan meitene runā par vēlmi pēc otra, bet vecā sieviete viņus pārtrauc. Citējot jauno likumu, vecā sieviete mēģina piespiest Epigenam gulēt kopā ar viņu vispirms. Kamēr jaunā meitene un vecā sieviete cīnās par zēnu, vēl divas vecas sievietes ienāk un aizvelk Epigenu prom pret viņa gribu.
Noslēguma skatā iereibusi kalpone ienāk slavējot Tasiana vīnu un jaunos likumus. Pēc Praksagoras lūguma viņa vēlas nogādāt Blepīrusu vakariņās. Viņa atrod Blepīrusu garām, jau dodoties vakariņās ar divām meitenēm rokās. Viņi visi dodas vakariņās kopā, kamēr koris dzied devīgajos svētkos, kurus viņi gatavojas sarīkot.
Vēsturiskais fons
4. gadsimta sākumā pirms mūsu ēras Atēnas atgriezās no Peloponēsas kara, bet cīņa ar Spartu nebija noslēgta. Atēnas un tās sabiedrotie, Tēbas, Korinta un Argosa, divu gadu laikā piedzīvoja grūtības, lai tiktu vaļā no spartiešiem ar daudziem panākumiem un neveiksmēm. Kamēr Atēnas spēja atgūt pārsvaru Egejas jūrā, pateicoties aliansēm, kas izveidotas ar Persiju un Kipras karali Evagorasu, Atēnu iedzīvotāji bija nabadzīgi. Šī iemesla dēļ nabadzīgie atbalstīja karu, jo tas nodrošināja turpmāku nodarbinātību, bet turīgie atbalstīja mieru, jo karš prasīja izmaksas. Korintas kara turpināšanās neizbēgami izraisīja palielinātu konfiscēšanu un pārtikušo atēniešu piespiedu iemaksas. Šī atmosfēra izraisīja materiālo un morālo satraukumu, ko ilustrēja Aristofana pārstāvētās Atēnas.
Analīze
Lai arī sieviešu vadītās valdības ideja tajā laikā bija fantāzija, Atēnu iedzīvotājiem tā nebija sveša. Sieviešu atrašanās politikā kā komiska tradīcija bija bieža, to varēja redzēt Aristofana lugās Lisistrata (Lysistrata) un Tesmoforiazuse (Thesmophoriazusae). Ideja par sievietēm, kas pārspēj savu Atēnu sociālo kārtību, ir redzama arī Sofokla traģēdijā Antigone.
Pēc Ēriha Segala vārdiem, lugas lasīšana kā patiesa sievietes spēka izpēte ir nepareiza. Tas seko Aristofana konfliktā nonākušās republikas konfliktu struktūrai, piedāvātajam risinājumam, un galu galā šis risinājums neizdodas. Arisofāna lugas galvenokārt veido savus stāstījumus par absurdajiem politiskajiem un sociālajiem jauninājumiem, kas atvasināti no valsts attīstības, kura iedrošinot sievišķīgus vīriešus, izspieda tradicionāli spēcīgu un vīrišķīgu līderību. Sieviešu pacelšanās politiskajā varā Sievietes tautas sapulcē ir vēl viens komentārs tam, ko Aristofans uzskatīja par Atēnās pie varas esošo vīriešu apkaunojošo sievišķību. Fakts, ka sievietes šajā gadījumā varēja iekļūt sapulcē un veiksmīgi uzdoties par vīriešiem, bija komentārs tam, ka politiķi neatšķīrās no sievietēm kostīmā.
Sievietes tautas sapulcē neietilpst veco vai jauno komēdiju robežās un parasti tiek uzskatīta par “vidēju komēdiju”. Kamēr luga seko Aristofana iepriekšējo darbu sižeta struktūrai, formālā struktūra parāda jaunas norises, īpaši kora darbībā. Lai arī koris ir pamanāms pirmajās un pēdējās lugas ainās, kora neiesaistīšanās centrālajos sižetos vairāk līdzinās grieķu traģēdiju stilam. Lugā trūkst parabasis un ir neattīstīts agon, kora dziesmas starp epizodēm nav iekļautas skriptā, un robs bieži vien norāda piezīmes choru ("vietu korim"), kas ir vairāk raksturīgs Menandram un Jaunajai Komēdijai.
Garākais vārds
Luga satur garāko vārdu grieķu valodā, transliterējot šādi:
lopadotemachoselachogaleokranioleipsanodrimhypotrimmatosilphioparaomelitokatakechymenokichlepikossyphophattoperisteralektryonoptekephalliokigklopeleiolagoiosiraiobaphetraganopterygon,
vai grieķu alfabētā:
λοπαδο­τεμαχο­σελαχο­γαλεο­κρανιο­λειψανο­δριμυπο­τριμματο­σιλφιο­καραβομελιτο­κατα­κεχυμενο­κιχλεπικοσσυφοφαττο­περιστεραλεκτρυονοπτο­κεφαλλιο­κιγκλοπελειο­λαγῳοσιραιο­βαφητραγανο­πτερύγων. (1169—74)
Džefrijs Hendersons angļu valodā tulkoja šo vārdu kā koplikumu "limpets and saltfish and sharksteak and dogfish and mullets and oddfish with savory pickle sauce and thrushes with blackbirds and various pigeons and roosters and pan-roasted wagtails and larks and nice chunks of hare marinated in mulled wine and all of it drizzled with honey and silphium and vinegar, oil and spices galore." Grieķu valodas vārds satur 171 burtu, kas ievērojami pārsniedz Šekspīra 27 burtu garo vārdu "honorificabilitudinitatibus" viņa darbā Love's Labour's Lost V.I.
Līgatnes dabas takas
Līgatnes dabas takas ir labiekārtotu dabas taku komplekss Līgatnē, Gaujas nacionālā parka teritorijā. Takas izveidotas 1975. gadā, lai iepazīstinātu apmeklētājus ar Latvijā dzīvojošo savvaļas dzīvnieku sugām, dabas daudzveidību un dabas aizsardzības nepieciešamību. Dabas taku voljēros ir apskatāmi Latvijas mežos mītošie zīdītāji: brūnais lācis, meža cūka, rudā lapsa, lūsis, stirna, staltbriedis, alnis un citi dzīvnieki, kā arī putni — ūpis, urālpūce un meža pūce. Pārsvarā šie dzīvnieki ir atrasti ievainoti, vai arī tie ir tikuši pieradināti jau kā mazuļi, un nespēj izdzīvot bez cilvēka aprūpes, kā arī barības piegādes. Tāpat takas sniedz iespēju vērot mazskartas dabas ainavas, gravu mežus, Gaujas senieleju, tās floru un faunu.
Parkā ir ierīkotas takas vairāk kā 5 km garumā. Lai izstaigātu un apskatītu visu teritoriju, taku apmeklējums aizņem 2 līdz 2,5 stundas. Līgatnes dabas taku teritorijā atrodas 24 m augsts skatu tornis, kas šobrīd ir slēgts.
Ieeja Līgatnes dabas takās ir par maksu (atsevišķām apmeklētāju kategorijām bez maksas).
Anžū
Anžū var būt:
Vieglatlētika 1988. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 100 metri vīriešiem
Vīriešu 100 metru distances sacensības  Seulā norisinājās 23. un 24. septembrī Seulas olimpiskajā stadionā. Sacensībās uzvarēja ASV sportists Karls Lūiss, sudrabu ieguva Linfords Kristijs (Lielbritānija) un bronzu — Kelvins Smits (ASV).
Sacensībās kopumā piedalījās 103 sportisti. Sākumā visi sportisti tika sadalīti 13 priekšskrējienos, ceturtdaļfinālam kvalificējās 48 labākie sportisti. Pusfināliem kvalificējās 16 sportisti, savukārt finālam — labākie astoņi.
Pēc olimpiskajām spēlēm tika anulēts arī Džonsonam piederējušais pasaules rekords, ko viņš sasniedza pirms olimpiskajām spēlēm. Līdz ar to par pasaules rekordistu kļuva Lūiss ar olimpiskajās spēlēs sasniegto laiku.
Džonsons nebija vienīgais fināla dalībnieks, kam karjeras laikā bijušas pozitīvas dopinga analīzes. Vienīgi bronzas medaļas ieguvējam Smitam karjeras laikā nebija pozitīvas dopinga analīzes.
Apaļais jūrasgrundulis
Apaļais jūrasgrundulis (Neogobius melanostomus) ir vidēja lieluma jūrasgrunduļu dzimtas (Gobiidae) zivs, kas sākotnēji bijusi sastopama Kaspijas, Azovas, Melnās un Marmora jūras baseinos, taču mūsdienās plaši izplatījusies ārpus sākotnējā areāla, apgūstot Eiropas un Ziemeļamerikas ūdeņus. Sastopams arī Baltijas jūrā un Latvijas piekrastē.
Vieglatlētika 1988. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 100 metri vīriešiem
Rekordi
Šādi bija pasaules un olimpiskie rekordi olimpisko spēļu sākumā.
Džonsona pasaules rekords tika anulēts 1989. gada septembrī, pēc tam rekordista stauss tika piešķirts Lūisam.
Apaļais jūrasgrundulis
Izplatība
Dabiskais izplatības areāls ir Kaspijas, Azovas, Melnās un Marmora jūras baseini, taču mūsdienās apaļais jūrasgrundulis plaši izplatījies ārpus sākotnējā areāla, apgūstot Eiropas un Ziemeļamerikas ūdeņus. Ceļojot pa Volgu un pietekām uz augšu, sasniedzis Maskavu. Uzskata, ka Baltijas jūrā nonācis no Melnās jūras ar kuģu balasta ūdeņiem. Pirmo reizi konstatēts Polijas piekrastē, Gdaņskas līcī 1992. gadā. Tāpat ar kuģu balasta ūdeņiem apaļais jūrasgrundulis 2004. gadā ir sasniedzis Ziemeļameriku, kur izplatās Lielajos ezeros.
Sokāni
Sokāni ir ciems Ciblas pagastā, Ciblas novadā. Atrodas 286 km attālumā no Rīgas.
Apaļais jūrasgrundulis
Latvijā
Latvijā apaļais jūrasgrundulis ir rūpnieciskās zvejas suga un populārs piekrastes makšķerēšanas objekts, īpaši no moliem. Pētījumi liecina, ka, pēc straujas jūrasgrunduļu izplatības, to skaits Latvijas piekrastēs pēdējos gados ir sācis samazināties, ko skaidro ar populācijas piesātinātību un tās izraisīto barības objektu (gliemeņu) skaita samazināšanos.
Izskats
Apaļais jūrasgrundulis ir neliela zivs ar ieapaļi iegarenu ķermeni, ar samērā lielu galvu un uz āru izvirzītām acīm. Ķermeņa garums var sasniegt 20—25 cm, svars 250 g. Tēviņi ir lielāki nekā mātītes. Lūpas biezas. Spurās nav asu, dzeloņveida staru. Uz muguras divas spuras. Pirmā muguras spura manāmi īsāka nekā otrā (7—8 stingri stari), tikai mazliet augstāka, ar tumšu plankumu aizmugurējā daļā. Otrajai muguras spurai 12—17 mīksti stari. Anālai spurai viens stingrs stars, 9—14 mīksti stari. Ķermeni sedz zvīņas, bet to nav uz pakauša viduslīnijas. Vēdera spuras saaugušas kopā, veidojot piltuvveida piesūcekni. Apaļajam jūrasgrundulim ir labi attīstīta sānu līnija, kas tiem palīdz medīt nakts tumsā.
Apaļā jūrasgrunduļa ķermenis ir raibs — pamattonis dzeltenīgi pelēks ar dažāda lieluma un formas svītrveida un ieapaļiem plankumiem dažādās krāsās (pelēki, melni, olīvzaļi un brūni). Nārsta laikā tēviņi kļūst tumši, gandrīz melni ar baltu vai zili baltu astes spuras malu. Mazuļi līdz viena gada vecumam pelēki. Apaļā jūrasgrunduļa tēviņš un mātīte atšķiras arī ar uroģenitālajām kārpiņām (papillām). Tēviņiem tā ir samērā gara, no baltas līdz pelēkai; savukārt mātītēm – īsas, strupas un brūnas.
Īpašības
Apaļais jūrasgrundulis ir plastiska zivju suga, kas var dzīvot gan jūrā, gan saldūdenī (upēs un ezeros). Priekšroku dod sekliem, iesāļiem ūdeņiem. Uzturas virs smilšainām vai akmeņainām gruntīm ar bagātīgu veģetāciju. Iztur plašas temperatūras svārstības (0—30 °C), bet vislabāk jūtas vidēji siltos ūdeņos. Apaļais jūrasgrundulis ir arī samērā izturīgs pret skābekļa trūkumu.
Tas galvenokārt ir vientuļnieks, bet reizēm veido barus. Ļoti agresīvs un bezbailīgi uzbrūk citām zivīm, apsargājot nārsta vietu. Uzturas nelielā teritorijā, bet mēdz veikt dažu kilometru migrācijas, vasarā uzruroties seklākās vietās, ziemā dziļākās. Baltijas jūrā sastopams 1,5—50 m dziļumā.
Barība
Apaļais jūrasgrundulis ir plēsīgs, galvenokārt ēd grunts gliemenes, tārpus, zivju ikrus, barojas arī ar citu zivju sugu mazuļiem. Var ietekmēt gliemeņu populāciju, tādējādi samazinot vairošanās areālu citām jūrasgrunduļu sugām.
Vairošanās
Dzimumgatavību mātītes sasniedz 2—3 gados, tēviņi 3—4 gados. Uz katru mātīti ir 2—3 tēviņi. Nārsto no aprīļa līdz septembrim, mātīte nērš ikrus ik pēc 18—20 dienām. Auglība vienā reizē 90—3840 ikru. Ikri tiek piestiprināti pie substrāta (augiem, akmeņiem, gliemežvākiem un citiem priekšmetiem ūdenī). Tēviņi tos agresīvi apsargā, kā arī pēc tam apsargā kāpurus. Pēc nārsta tēviņi parasti iet bojā. Mātītes sasniedz 3 gadu vecumu, tēviņi 4 gadus.
Alfreds Jēkabs Bērziņš
Alfreds Jēkabs Bērziņš ( — ) bija Latvijas politiķis un sabiedrisks darbinieks. Latviešu zemnieku savienības biedrs. Bijis Latvijas sabiedrisko lietu ministrs (1937—1940) un Latvijas Olimpiskās komitejas prezidents (1938—1940). Apspiesto Eiropas tautu asamblejas (Assembly of Captive European Nations, ACEN) priekšsēdētājs (1969–1970).
Asteru rinda
Asteru rinda (Asterales) ir augu rinda, kurā apvienotas 11 līdzīgas augu dzimtas. Šī rinda tiek saukta arī par kurvjziežu rindu, jo agrāk tajā ietilpa tikai kurvjziežu dzimta. Mūsdienās tajā ir iekļautas vēl vairākas citas dzimtas, piemēram, vairākas pulkstenīšu rindas dzimtas. Asteru rindā ietilpst šādas dzimtas:
Alfreds Jēkabs Bērziņš
Biogrāfija
Dzimis mežsarga Jēkaba un Karlīnes (dzimušas Pēterēn) Bērziņu ģimenē Jeru pagasta Oleru "Liesumu" mājās. Mācījies Kārķu pagastskolā, pēc tam Valkas reālskolā. Piedalījies Latvijas brīvības cīņas. Strādājis vairākos laikrakstos - 1928.-1929. gadā "Valkas Balss" izdevējs un redaktors.
1928. gadā neveiksmīgi kandidēja 3. Saeimas vēlēšanās. 1931. gadā ievēlēts 4. Saeimā no Latviešu zemnieku savienības saraksta. Ievēlēšanas brīdī bija Aizsargu štāba organizācijas daļas vadītājs. Darbojās vairākās komisijās — pieprasījumu, publisko tiesību, kā arī kultūras fonda domē. Pēc Ulmaņa apvērsuma ieguva vairākus sabiedriskus amatus: vispirms 1937. gadā iecelts par sabiedrisko lietu ministru, bet 1938. gadā paralēli tam sāka pildīt arī Latvijas Olimpiskās komitejas (LOK) prezidenta pienākumus.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūnijā viņš tika atcelts no amata, bet ar sava pēcteča Sabiedrisko lietu ministra Pētera Blaua palīdzību viņam izdevās iegūt atļauju braucienam uz Vāciju. Divus mēnešus pavadījis Berlīnes policijas cietumā, jo tika uzskatīts, ka viņš spiego Lielbritānijas labā. Tajā pašā laikā Lielbritānijas izmeklētāji uzskatīja, ka Bērziņš darbojas Vācijas vai Japānas interesēs.
Ģimene
Precējies ar atraitni Alīnu Nolli (dzimušu Šāberti) (1895-1980), kas pirms tam bija precējusies ar ārstu Bernhardu Nolli (miris 1931. gadā, dēls Harijs Viktors Nolle (1921-1994)). Laulībā dzimusi meita Maija Bērziņa-Einere. 1941. gada 14. jūnijā Alīna Bērziņa kopā ar dēlu Hariju izsūtīti uz Sibīriju. 1950. gadu beigās atgriezušies Latvijā, pēc tam izbraukuši uz Rietumvāciju.
Kokneses pareizticīgo baznīca
'''Kokneses Sv. apustuļu Pētera un Pāvila pareizticīgo baznīca (saukta arī Krievkalna baznīca''') bija Latvijas pareizticīgās baznīcas dievnams, kas atradās mūsdienu Aizkraukles novada Kokneses pagasta teritorijā.
Pareizticīgo darbība Koknesē konstatējama no 1845. gada, bet baznīca tika uzcelta 1877. gadā. 1905. gada revolūcijas laikā baznīcas draudzes mācītājs bija Jēkabs Karps, kuram par nemiernieku slēpšanu tika piespriests nāvessods, tomēr ar cara rīkojumu Karps tika apžēlots.
Sakarā ar Pļaviņu HES izbūves darbiem 1965. gadā baznīca tika uzspridzināta. Mūsdienās Daugavas ūdeņos manāma zemes strēlīte, kur kādreiz atradušies baznīcas pamati. Uz austrumiem no baznīcas atradās kapi, kas arī tika appludināti. Krastā palikuši tikai vecie kapi un neliela kapu strēle, kura mūsdienās veido Likteņdārza rietumu krastu.
Auziņa
Auziņa (vīriešu dzimtē Auziņš) ir latviešu cilmes uzvārds, kas radies no vārda „auza” pamazināmās formas. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Stienes-Duntes pagasts
Stienes-Duntes pagasts bija viens no Valmieras apriņķa pagastiem, ko 1919. gadā sadalīja Stienes un Duntes pagastā.
Siseņi (Jaunalūksnes pagasts)
Siseņi, arī Sisiņi, ir ciems Alūksnes novada Jaunalūksnes pagastā. Atrodas pagasta rietumu 5 km no pagasta centra Kolberģa, 3 km no novada centra Alūksnes un 205 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P41 (Alūksne—Liepna), Siseņu ezera krastā.
Hanibāls (seriāls)
"Hanibāls" (en) ir amerikāņu televīzijas seriāls, kuru veidojis Braiens Fullers NBC kanālam. Tā pamatā ir Tomasa Harisa romāna "Sarkanais pūķis" tēli un elementi, un seriālā pievēršas attiecībām starp Vilu Greiemu un Dr. Hanibālu Lekteru, tiesu psihologu, kura liktenis ir kļūt par Vila viltīgāko ienaidnieku. Seriāla pirmā sezona sastāv no 13 sērijām un, atšķirībā no daudziem citiem amerikāņu seriāliem, arī visās nākamajās sezonās būs 13 sērijas. Seriāla pirmizrāde tika rādīta NBC kanālā 2013. gada 4. aprīlī. 2013. gada 30. maijā sēriāls tika atjaunotas 2. sezonai, kura tiks izrādīta 2014. gadā.
Veidošana
NBC sāka veidot "Hanibāla" sērijas 2011. gadā, un novembrī agrākā drāmas vadītāja Keitija O'Konela atveda savu seno draugu Braienu Falleru, lai tas uzrakstītu scenāriju pirmajai epizodei. NBC piešķīra seriālam finansējumu pirms Fallers bija pabeidzis scenāriju. 2012. gada 14. februārī seriālam piešķīra 13 sērijas garu 1. sezonu. Sērijas bija pilnībā balstītas uz Fallera scenārija. Drīz pēc tam sākās sezonas producēšana.
"30 dienas tumsā" direktors Deivids Sleids režisēja pirmo sēriju un ir seriāla vadošais producents. Hosē Andreass tika iesaistīts projektā kā "kanibālisma kulinārijas konsultants" un dod filmēšanas grupai padomus par to, kā pareizi pagatavot cilvēka gaļu ēšanai.
Aktieru izvēle
Britu aktieris Hjū Dansijs bija pirmais aktieris, kurš tika iekļauts aktieru sastāvā, pieņemot galveno lomu kā FIB noziedznieku profilētājs Vils Greiems, kurš lūdz Lektera palīdzību profilēšanā un sērijveida slepkavu notveršanā. 2012. gada jūnijā dāņu aktieris Madss Mikelsens ieguva Lektera lomu, ar nelielu pārsvaru uzveicot Deividu Tenantu. Drīz pēc tam Lorens Fišbērns ieguva FIB uzvedības izpētes nodaļas vadītāja Džeka Kroforda lomu, un Karolīna Daverna ieguva Alanas Blūmas, bijušās doktora Hanibāla Lektera studentes, lomu. Keisija Roula, Skots Tompsons un Ārons Abrams arī pievienojās aktieru sastāvam kā atkārtojošies tēli. Vēlāk arī Elēna Grīna, Rauls Esparza un Džiliana Andersone ieguva atkārtojošās lomas un parādījās sezonas turpmākajā daļā. Arī citi labi zināmi aktieri, piemēram, Mollija Šenona, Edijs Izards un Lānss Henriksens, parādījās seriālā kā vieszvaigznes.
Filmēšana
Pirmās sērijas filmēšana sākās 2012. gada 27. augustā. Filmēšana notiek Toronto, Ontārio, Kanādā.
Vitālijs Šalda
Vitālijs Šalda (1947) ir vēsturnieks, habilitēts vēstures doktors, Daugavpils Universitātes emiritus profesors (2014).
Baginskis
Baginskis (pl, sieviešu dzimtē Baginska (Bagińska)) ir poļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Vitālijs Šalda
Biogrāfija
Dzimis 1947. gada 17. aprīlī Jēkabpilī. Beidzis Jēkabpils 1. vidusskolu (1965), Latvijas Valsts Universitātes Vēstures un Filoloģijas fakultātes vēstures nodaļu (1970).
Studējis LVU aspirantūrā (1970—1973). Strādājis LVU PSKP vēstures katedrā par pasniedzēju, vecāko pasniedzēju un docentu (1973—1976, 1982—1988), Sociālpolitiskās vēstures katedras vadītāju (1989—1991); vecāko zinātnisko līdzstrādnieku LPK CK Partijas vēstures institūtā (1976—1981); PSKP un PSRS vēstures zinātniskās redakcijas vadītāju Galvenajā enciklopēdiju redakcijā (1981—1982); vadošo zinātnisko līdzstrādnieku un vecāko referentu (1992—1998) Latvijas Valsts arhīvā; profesoru Daugavpils Universitātes Vēstures katedrā (1998—2010).
Aizstāvējis vēstures zinātņu kandidāta disertāciju par Latvijas sociāldemokrātijas parlamentāro taktiku III Valsts dome (1974) un vēstures zinātņu doktora disertāciju par Latvijas sociāldemokrātijas organizatorisko celtniecību XIX gs. beigās — 1917. g. (1990). Nostrifikācijas kārtā piešķirts habilitēta vēstures doktora grāds (1992).
Zinātniskā darbība
Pētījis Latvijas sociāldemokrātijas parlamentāro darbību Krievijas Valsts domē (1905—1917), Latvijas sociāldemokrātijas organizatoriskās celtniecības vēsturisko pieredzi (XIX gs. beigas — 1917), Bunda vēsturi Latvijā, latviešu bēgļu kustību Pirmā pasaules kara laikā, latviešu diasporu dzīvi Maskavā un Pēterburgā (XIX gs. beigas — 1940), latviešu strēlnieku vēstures, izglītības sistēmas attīstības Latvijā jautājumus. Rakstījis par citu Eiropas valstu vēsturi.
12 monogrāfisku izdevumu, 15 mācību līdzekļu augstskolām, vairāk nekā 100 zinātnisku un populārzinātnisku rakstu autors vai līdzautors.
Kārlis Heincs Brunners
Kārlis Heincs Brunners (de; dzimis 1953. gada 14. martā Minhenē) ir politiķis (SPD) un kopš 2013. gada Vācijas Bundestāga deputāts.