cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jersikas iela (Rīga)
Vēsture
Kopš 2014. gada Jersikas ielas namā Nr. 21 notiek kultūras pasākums "Jersikas ielas vinila diena", kas veltīts vinila plašu kultūras entuziastiem un profesionāļiem. 2017. gadā šajā namā šī pasākumā laikā atvērta "Jersika Records" ierakstu kompānija, kas izdod plašu ierakstus.
Ielas nosaukumi
Pašreizējais nosaukums Jersikas iela piešķirts 1936. gadā. Tā nosaukta latgaļu Jersikas valsts vārdā, kas saskan ar ielas vēsturisko nozīmi pagātnē — tirdzniecības ceļš Latgales virzienā, kas ved gar seno tirgotāju ceļu pa Daugavu. Pirms tam tai bijuši arī šādi nosaukumi:
Ielu savienojumi
Jersikas iela krustojas ar šādām ielām:
Nav laiks mirt
Filmas izveide sākta 2016. gadā. Šī ir pirmā sērijas filma, ko starptautiski izplatīs Universal Pictures, kas ieguva izplatīšanas tiesības no Columbia Pictures pēc filmas "007: SPEKTRS". Amerikas Savienotajās Valstīs izplatīšanas tiesības palika kompānijai United Artists Releasing. Universal Pictures tāpat ir tiesības filmu izplatīt mājas medijiem.
Deniju Boilu sākotnēji uzaicināja režisēt filmu un būt par scenārija līdzautoru kopā ar Džonu Hodžu, bet radošo domstarpību dēļ abi pameta projektu 2018. gada decembrī. Mēnesi vēlāk paziņoja, ka Fukunaga aizstās Boilu. Lielākā daļa galveno lomu atveidotāji sadarbības līgumus parakstīja 2019. gada aprīlī. Filmēšana ilga no 2019. gada aprīļa līdz oktobrim.
Sākotnēji filmas pasaules pirmizrāde bija ieplānota 2020. gada aprīlī, bet sakarā ar vīrusa COVID-19 pandēmiju to pārcēla uz Apvienotajā Karalistē, savukārt ASV uz. Pēc vairākkārtējas pirmizrādes pārcelšanas, tā norisinājās Karaliskajā Albertholā, bet nākamajā dienā filma jau bija skatāma Apvienotās Karalistes kinoteātros. Latvijā filmas pirmizrāde notika 1. oktobrī, bet ASV pirmizrāde — 8. oktobrī. Filma pārsvarā saņēmusi pozitīvas kritiķu atsauksmes. Filmas starptautiskie kases ienākumi ir vairāk nekā 774 miljoni ASV dolāru, padarot to par ceturto ienesīgāko 2021. gada filmu.
Filma nominēta 94. Kinoakadēmijas balvai trīs kategorijās — "Labākā dziesma", "Labākā skaņa" un "Labākie vizuālie efekti", no kurām ieguva balvu kategorijā "Labākā dziesma" (No Time to Die, autori Billija Ailiša un Fineass O'Konels). Tādējādi kļūstot par trešo Bonda filmas tēmas dziesmu pēc kārtas, kurā Bondu atveido Kreigs, kas saņēmusi Kinoakadēmijas balvu šajā kategorijā pēc filmām "Operācija "Skyfall"" (2012) un "007: SPEKTRS" (2015). Šajā kategorijā filma ieguva arī Zelta globusa balvu. Vēl filma bija nominēta 75. BAFTA kino balvai piecās kategorijās, no kurām balvu ieguva kategorijā "Labākā montāža".
Eiropas autoceļš E19
Eiropas autoceļš E19 ir daļa no Starptautiskā E ceļu tīkla. Ceļš sākas Amsterdamā, Nīderlandē, bet beidzas Parīzē, Francijā. Ceļa garums ir 591 kilometrs.
Beidou M2-S
Beidou M2-S ir Ķīnas navigācijas sistēmas Beidou trešās paaudzes pavadonis. Tas palaists 2015. gada jūlijā vidējā orbītā.
Beidou M2-S tika palaists 12:29 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 3B/YZ-1 no Sjičanas pavadoņu palaišanas centra. Palaists kopā ar identisku pavadoni Beidou M1-S. Tas izvietots vidējā orbītā aptuveni augstumā.
Mazsārcene
Mazsārcene ir apdzīvota vieta Talsu novada Vandzenes pagastā. Izvietojusies pagasta dienvidrietumos 8 kmno pagasta centra Vandzenes, 11 km no novada centra Talsiem un 133 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Mazsārcenes (Neuhof) pusmuižas centru.
Ziloņcilvēks
"Ziloņcilvēks" (en) ir 1980. gada ASV un Apvienotās Karalistes vēsturiska drāma, kuras režisors un viens no scenārija autoriem ir Deivids Linčs. Galvenās lomas atveido Džons Hērts, Entonijs Hopkinss, Anna Bankrofta, Džons Gīlgads un Vendija Hillere. Filmas pirmizrāde notika Ņujorkā.
Viktorijas laikmeta ārsts izglābj smagi izkropļotu cilvēku Džonu Meriku (balstīts uz Džozefu Meriku), kurš tiek ļaunprātīgi pakļauts izklaidēm cirkā. Aiz viņa šausmīgā izskata atklājas inteliģents un jūtīgs cilvēks.
Fēru Salu Nacionālais muzejs
Fēru Salu Nacionālais muzejs (fo) ir 1898. gadā dibināts nacionālais muzejs Fēru salu galvaspilsētas Touršhavnas ziemeļu pievārtē, Hoivikā. Muzejs veltīts Fēru Salu dabas un kultūras vēstures atspoguļošanai. Kopš 1996. gada muzejs atrodas jaunā ēkā. Netālu no muzejam galvenās ēkas eksponēta arī Fēru Salas saimniecība, kas celta 1812. gadā, bet iekštelpas iekārtotas 20. gadsimta sākuma stilā.
LSB Rīga
Latvijas Sporta biedrība (arī LSB) bija Latvijas futbola klubs no Rīgas.
Dibināta 1891. gadā kā Rīgas 2. riteņbraucēju biedrība, tā bija pirmā latviešu dibinātā sporta apvienība. Futbola sekcija sporta biedrībā tika izveidota 1913. gadā. 1921. gadā biedrība pārdēvēta par Latvijas Sporta biedrību.
20. gadsimta divdesmitajos gados LSB bija viena no vadošajām futbola komandām Rīgā un Latvijā. Pēc Virslīgas izveides pirmajos divos gados LSB tajā izcīnīja trešo vietu, taču divdesmito gadu beigās rezultāti sāka pasliktināties, līdz 1932. gadā Virslīgu nācās atstāt. Atgriezties spēcīgāko sabiedrībā LSB vairs neizdevās, lai gan 1936. gadā komanda spēja uzvarēt Rīgas 1. līgas turnīrā, taču kvalifikācijas spēlē par vietu virslīgā piekāpās Jelgavas futbolistiem. Tik tuvu Virslīgai komandai vēlreiz tikt nebija lemts. 1940. gadā biedrība likvidēta, 1941. gadā - atjaunota, 1944. gadā līdz ar kārtējo okupācijas varu maiņu - atkal likvidēta. Arī 2. Pasaules kara laikā LSB spēlēja Rīgas meistarības 1. līgā, bez sevišķiem panākumiem.
Kas tikko notika
"Kas tikko notika" (en) ir 2008. gada ASV drāma, kuras režisors ir Berijs Levinsons. Galvenās lomas atveido Roberts De Niro, Šons Penns, Ketrīna Kīnere, Stenlijs Tuči, Džons Turturo, Robina Raita, Mūna Blodgūda, Kristena Stjuarta, Maikls Vinkots un Brūss Viliss. Filmas pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā.
LSB Rīga
Futbols lielākoties nebija LSB kā biedrības augstākā prioritāte, līdz ar to ilgtermiņā arī sevišķi spoži nebija tās rezultāti. Ilggadīgākais LSB priekšsēdētājs bija Jānis Dikmanis (no 1928. līdz 1944. gadam), pirms viņa to vadīja J.Taube (1921-1925) un M.Miljons (1925-1928).
Kas tikko notika
Filmā parādītas divas nedēļas Holivudas producenta dzīvē. Šajā laikā viņš cenšas izveidot savu jauno filmu.
Budjonnovska (Krievija)
Budjonnovska (ru) ir pilsēta Krievijā, Stavropoles novadā. Pilsēta atrodas 170 km no Stavropoles. Pilsēta izpelnījās ievērību 1995. gadā, kad Pirmā Čečenijas kara laikā to ieņēma Šamila Basajeva vadītā teroristu grupa un sagrāba ķīlniekus dzemdību namā. Pēc neveiksmīgiem krievu mēģinājumiem tos atbrīvot ar spēku teroristus nācās atlaist.
Oste (sala)
Oste ir praktiski neapdzīvota Čīlei piederoša sala Ugunszemes arhipelāgā Dienvidamerikas pašos dienvidos. Administratīvi ietilpst Magaljanesas reģiona Čīles Antarktikas provinces Kabo de Hornosas komūnā. Oste arhipelāga otra lielākā un Čīles trešā lielākā sala; tā ir pasaulē vistālāk dienvidos esošā vieta, kur aug koki — Antarktiskais dižskābardis vai ņire (Nothofagus antarctica).
Budjonnovska (Krievija)
Nosaukums
Pilsēta nosaukta padomju komandiera Semjona Budjonnija vārdā.
Oste (sala)
Ģeogrāfija
Sala uzvietojusies Ugunszemes arhipelāga pašos dienvidos. Bīgla šaurums ziemeļos to atdala no Lielās Ugunszemes un Gordona salas, bet Mareja šaurums ziemeļaustrumos — no Navarino salas. Sala kalnaina, augstākais punkts 1402 m vjl. Krasti stipri izroboti, daudz līču un pussalu. Salā valda vēss piejūras klimats, biežs lietus un stiprs rietumu vējš. Salas rietumu un centrālā daļa ietilpst Alberto de Agostini nacionālā parka un teritorijā, bet visa sala — Hornas raga biosfēras rezervāta teritorijā.
Vēsture
Salu kopš 6000 gadu tālas senatnes līdz pat 20. gadsimta vidum apdzīvoja jaganu indiāņi, kas to dēvēja par Usinu (Usín). Tagadējo nosaukumu salai 1830. gadā piešķīra britu ekspedīcijas kuģa Adventure kapteinis Filips Pārkers Kings par godu britu kara flotes kapteinim Wiljamam Hostem (William Hoste), kurš bija izcēlies kaujā pie Lisas 1811. gadā.
Budjonnovska (Krievija)
Bijušie nosaukumi
Pilsētas pirmais nosaukums "Svētais Krusts" cēlies no Krievijas Svētā Krusta cietokšņa, kuru Terekas lejtecē 1722. gadā dibināja Pēteris I un kurā mita no Terekas pilsētas pārceltie kazaki. 1736. gadā Svētā Krusta cietoksnis tika pamests. Svētā Krusta cietokšņa nosaukums savukārt radies no šeit kādreiz pastāvējušās grieķu kolonijas Stavropoles (tulkojumā — “krusta pilsēta”).
Oste (sala)
Vēsture
Detāli salu pētīja franču ekspedīcija ar kuģi La Romanche 1882.—1883. gadā. Pirmā Starptautiskā polārā gada programmas ietvaros salas dienvidaustrumu piekrastē Oranhes līcī tika ierīkota polārstacija, kur tika veikti ne tikai obligātie IPY ģeomagnētiskie, meteolroloģiskie un ziemeļblāzmas novērojumi, bet arī plaši pētījumi botānikā, ģeoloģijā, hidrogrāfijā, okeanogrāfijā un zooloģijā. Papildstacija tika ierīkota netālajā Ušvajā.
Jūki Fušimi
Jūki Fušimi (ja) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Oste (sala)
Vēsture
1892. gadā salas austrumu krastā tika izveidota Tekenikes anglikāņu misija, bet 1902. gadā to pārcēla uz blakus esošo Navarino salu.
Salā nav pastāvīgo iedzīvotāju un lai gan tautskaitē tie uzrādīti 11 iedzīvotāji, tie apdzīvo nelielu piekrastes saliņu. Salu retumis apmeklē tūristi un zinātnieki.
SGS-1 / Hellas Sat 4
SGS-1 / Hellas Sat 4 (Saudi Geostationary Satellite 1 / Hellas Sat 4) ir Saūda Arābijas organizācijas Karaļa Abdulaziza Zinātnes un tehnolofiju pilsēta (KACST) un sakaru operatora Hellas Sat (ArabSat meitas uzņēmums) sakaru pavadonis. Tas ģeostacionārajā orbītā tika palaists 2019. gada februārī. Pavadonis nodrošina sakaru pakalpojumus Eiropā, Tuvajos un Vidējos Austrumos un Āfrikā.
Pavadoni izgatavoja ASV uzņēmums Lockheed Martin uz platformas LM2100 (modernizēta A2100) bāzes. SGS-1 raiduztvērēji darbojas Ka joslā; daļu no tiem izmanto Arabsat meitasuzņēmums Halasat. Hellas Sat derīgā krava ir Ku joslas raiduztvērēji.
SGS-1 / Hellas Sat 4 tika palaists 21:01 UTC ar nesējraķeti Ariane 5ECA (lidojums VA247) no Gviānas kosmiskais centra. Tas palaists kopā ar Indijas sakaru pavadoni GSAT-31.
SGS-1 / Hellas Sat 4 tika izvietots ģeostacionārajā orbītā punktā 39° austrumu garuma, līdzās Hellas Sat 3 / Inmarsat S EAN un Hellas Sat 2.
Benigna Gotlībe fon Trota-Treidena
Benigna Gotlībe fon Trota-Treidena (, 1703—1782) bija Kurzemes un Zemgales hercoga Ernsta Johana Bīrona sieva. Kopā ar vīru izdzīvoja visus viņa karjeras kāpumus un kritumus.
Dzīvesgājums
Dzimusi Zviedrijas karaspēka okupētajā Kurzemē Joguļu pusmuižas (Jogeln, tagad Dienvidkurzemes novadā) nomnieka Levina Trota, saukta Treidena, un viņa sievas Annas Elizabetes, dzimušas Vildemanes, ģimenē. Ap 1720. gadu viņu pieņēma par hercogienes atraitnes Annas galma dāmu, 1722. gadā viņa saderinājās ar Vircavas muižas pārvaldnieku Ernstu Bīronu. 1723. gada 25. februārī notika viņu laulības Jelgavas pilī, bet 1724. gada 15. februārī piedzima viņu pirmais dēls Pēteris. 1725. gadā Bīronu iecēla par hercogienes Annas kambarkungu, bet 1727. gadā viņš kļuva par hercogienes galma virsmeistaru un palīgu. 1727. gada 23. jūnijā Bīronu ģimenē piedzima meita Hedviga Elizabete, bet 1728. gada 11. oktobrī dēls Kārlis Ernests.
Hercogienei Annai 1730. gadā kāpjot Krievijas impērijas tronī, Benigna Gotlībe pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā. 1737. gadā Ernsts Johans tika ievēlēts par Kurzemes hercogu un pārvaldīja hercogisti no Pēterburgas.
1740. gada 9. novembra naktī Ernestu Johanu un Benignu Gotlībi arestēja un ieslodzīja Šliselburgas cietoksnī, visus viņu īpašumus konfiscēja. No 1741. gada novembra līdz 1742. gada martam viņa ar vīru un bērniem atradās trimdā Pelimā, Toboļskas guberņā, no 1742. līdz 1762. gadam - Jaroslavļā. 1762. gada 25. februārī, pēc Pētera III kāpšanas Krievijas tronī, Bīronam ļāva atgriezties Pēterburgā, bet 1762. gada 22. augustā Krievijas ķeizariene Katrīna II atdeva Ernstam Johanam Kurzemes hercoga tiesības, 1763. gada 22. janvārī Bīroni svinīgi ieradās Mītavā, 22. jūnijā Kurzemes muižniecība atkal zvērēja uzticību Ernstam Johanam Bīronam.
1764. gada 31. decembrī Polijas-Lietuvas valdnieks Staņislavs Poņatovskis izlēņoja Kurzemes hercogisti Ernstam Johanam, bet pēc pārciestas sirdstriekas viņš 1769. gada 25. novembrī atteicās no hercogistes troņa un 1772. gada 28. decembrī mira no otra infarkta. Hercogiene atraitne Benigna Gotlībe mantoja Rundāles pili, ap pili viņas uzturēšanās laikā tika izveidoti augļu dārzi.
Par Kurzemes un Zemgales hercogu kļuva viņas vecākais dēls Pēteris. Benigna Gotlība kļuva pazīstama kā sakrālo dziesmu tekstu un dažu melodiju autore, 1777. gadā Jelgavā tika izdots viņas trimdas laika sacerētās 22 dziesmas vācu valodā Eine grosse Kreuztragerin (“Lielā krusta nesēja”).
Mirusi 1782. gada 5. novembrī Jelgavas pilī, apbedīta Jelgavas pils hercogu kapenēs vara sarkofāgā, kas līdzīgs vīra sarkofāgam. Koka zārks bijis tapsēts ar tumši brūnu samtu, rotāts ar brokāta tresēm un bārkstīm. No baltā zīda tērpa, kas bijis bagātīgi rotāts ar mežģīnēm, saglabājušies atsevišķi fragmenti.
Els Makiniss
Elans (Els) Makiniss (dzimis ) ir bijušais kanādiešu hokejists, aizsargs, Kanādas hokeja izlases dalībnieks, kurš savas karjeras laikā aizvadījis 1416 spēles Nacionālās hokeja līgas klubos Kalgari "Flames" un Sentluisas "Blues", kā arī kļuvis par 2002. gada Olimpisko čempionu. 2007. gadā uzņemts Hokeja slavas zālē.
Makiniss (2020) turpina strādāt Sentluisas "Blues" sistēmā, kur pilda kluba ģenerālmenedžera vecākā padomnieka pienākumus. Kad "Blues" 2019. gadā izcīnīja Stenlija kausu, Makinisa vārds otrreiz uz tā tika iegravēts.
Spēlētāja karjera
1994. gada vasarā Makinis noslēdza līgumu ar Sentluisas "Blues" vienību, taču 1994.—95. gada sezonā traumas un lokauta dēļ aizvadīja vien 32 spēles. 1998. gada aprīlī viņš kļuva par sesto aizsargu NHL vēsturē, kas karjeras laikā guvis 1000 rezultativitātes punktus. 1999. gadā kā līgas labākais aizsargs Makiniss ieguva Džeimsa Norisa balvu, taču gan 1999.—2000., gan arī 2002.—03. gada sezonu noslēdza kā visas līgas rezultatīvākais spēlētājs. 2003.—04. gada sezonā traumas dēļ Makiniss aizvadīja vien trīs spēles, un pēc 2004.—05. gada NHL sezonas lokauta paziņoja par karjeras beigšanu.
Kanādas hokeja izlases rindās kļuvis par 2002. gada Olimpisko čempionu. Makiniss spēlējis arī 1998. gada Olimpisko spēļu turnīrā, kā arī 1990. gada Pasaules čempionātā un 1991. gada Kanādas kausa izcīņā, kurā kopā ar izlasi svinēja uzvaru.
Austrālija 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Austrālija 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs startēja kā atsevišķa valsts, kaut gan tajā laikā tā vēl bija Lielbritānijas domīnija. Austrālija šajās olimpiskajās spēlēs startēja ar vienu sportistu — Edvīnu Fleku. Lai gan viņš ir dzimis Londonā, bet ilgu laiku dzīvoja Austrālijas štatā Viktorijā, tādēļ viņa rezultāts tiek izdalīts pieskaitīts pie Austrālijas rezultātiem olimpiskajās spēlēs. Edvīns Fleks startēja tenisa un vieglatlētikā. Vieglatlētikā viņš izcīnīja divas zelta medaļas.
Medaļnieki
Edvīns Fleks kopā ar britu Džordžu S. Robertsonu izcīnīja bronzas medaļu tenisa dubultspēļu sacensībās. Viņu rezultāts un izcīnītā medaļa tiek ieskaitīts kā Jauktās komandas (ZZX) rezultāts.
Teniss 25px
Edvīns Fleks startēja vienspēlēs taču pirmajā kartā zaudējot grieķim Aristīdam Akrotopulam. Edvīns Fleks kopā ar britu Džordžu S. Robertsonu startēja dubulstspēlēs un izcīnīja bronzas medaļu. Viņu rezultāts un izcīnītā medaļa tiek ieskaitīts kā Jauktās komandas (ZZX) rezultāts.
Vieglatlētika 25px
Edvīns Fleks startēja trijās vieglatlētikas disciplīnās, no kurām divās, 800 metros un 1500 metros, izcīnīja zelta medaļas. Viņš šajās distancēs uzstādīja tā laika olimpiskos rekordus.
Džeimss Leonards
Biogrāfija
Piedzimis Īrijā, taču drīz pēc dzimšanas viņa ģimene pārcēlusies uz ASV, kur apmetusies Ņujorkā. Šahu iemācījies spēlēt sešpadsmit gadu vecumā, taču drīz vien sasniedzis labus rezultātus. Bijis pazīstams kā uzbrūkoša tipa spēlētājs. Bijis arī labs spēlētājs, neskatoties uz galdiņu. 1861. gada 16. novembrī Ņujorkā sniedzis simultānspēles seansu, neskatoties uz galdiņu, pret desmit šahistiem, kuru noslēdzis neizšķirti. Tajā laikā šis rezultāts bijis tuvu Lūisa Paulsena pasaules rekords, kuru viņš sasniedzis 1859. gadā, spēlējot "aklo" šahu vienlaicīgi ar piecpadsmit pretiniekiem. 1861. gadā uzvarējis mačā Džeimsu Tompsonu. Pēc savām šaha dotībām būtu varējis atkārtot Pola Morfija slavas gājienu, taču Amerikas pilsoņu kara laikā iestājies 88. Ņujorkas brīvprātīgo pulkā, nokļuvis Dienvidu armijas gūstā un karagūstekņu nometnē miris no dizentērijas.
Ziemeļrietummēklenburgas apriņķis
Ziemeļrietummēklenburgas apriņķis ir apriņķis Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā. Apriņķis robežojas ar Mēklenburgas-Priekšpomerānijas Rostokas, Ludvigslustes-Parhimas apriņķiem un Šverīnes pilsētu, kā arī Šlēzvigu-Holšteinu.
USA for Africa
USA for Africa (United Support of Artists for Africa) ir mega grupas nosaukums, kas sevī apvienoja četrdesmit piecus, pārsvara amerikāņu, pazīstamus muzikantus, Harija Belafontes, Stīvija Vondera, Maikla Džeksona un Laionela Ričija vadībā. Grupa tika savākta speciāli slavena hīta - singla We Are the World ierakstīšanai, 1985. gadā.
Visi ienākumi no singla pārdošanas tika novirzīti fondā "USA for Africa", kas bija organizēta finansiālā atbalsta sniegšanai badā cietušajiem Etiopijā 1984.—1985. gados.
Endijs Garsija
Andress Arturo Garsija Menendess (es, dzimis ) ir Kubā dzimis ASV aktieris un režisors. Pirmā Garsijas nozīmīgā loma bija Braiena De Palmas filmā "Neaizskaramie" (1987), kopā ar Kevinu Kostneru, Šonu Koneriju un Robertu De Niro. Vēlāk viņš piedalījās tādās filmās kā Stand and Deliver (1988) un "Dienesta izmeklēšana" (Internal Affairs, 1990). Garsijam bija galvenā loma Frānsisa Forda Kopolas filmā "Krusttēvs 3" (1990), kur viņš attēloja Vinsenu Mančīni. Par savu sniegumu, viņš tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākais aktieris otrā plāna lomā. Viņš turpināja piedalīties Holivudas filmās, kā "Varonis" (Hero, 1992), "Kad vīrietis mīl sievieti" (When a Man Loves a Woman, 1994) un Desperate Measures (1998).
2000. gadā viņš producēja, kā arī pats piedalījās HBO televīzijas filmā For Love or Country: The Arturo Sandoval Story (2000), par ko viņš saņēma Emmy balvas un Zelta globusa balvas nominācijas. Garsija piedalījās Stīvena Soderberga filmā "Oušena banda" (2001), kā arī tā turpinājumos — "Oušena ducis" (2004) un "Oušena velna ducis" (2007). 2005. gadā Garsija režisēja filmu The Lost City (2005), kurā piedalījās viņš pats, Dastins Hofmans un Bills Marijs. Vēlāk piedalījies filmās "Ņujorka, es tevi mīlu" (New York, I Love You, 2008), City Island (2009), At Middleton (2013), "Nogalināt ziņnesi" (Kill the Messenger, 2014), "Supervētra" (2017), "Mamma Mia! Mēs atkal esam klāt (2018), "Grāmatu klubiņš" (Book Club, 2018) un "Narkokurjers" (2018).
Liepājas loža "Enkurs un zobens"
Liepājas loža "Enkurs un zobens" (de) bija militārā brīvmūrnieku loža Liepājā, kas strādāja Prūsijas lielložas "Royal York zur Freundschaft" rituālā.
Priekšvēsture
Jau Kurzemes hercogistes laikā 1780. gadā Liepājā nodibināja pirmo brīvmūrnieku ložu ar nosaukumu „Libanons”, ko dēvēja par "Irene". Tā strādājusi angļu rituālā un atradusies Anglijas (Londonas) Provinciālložas pārraudzībā ar ložas patentu Nr. 345. Pēc 1789. gada loža "Irene" tika pārcelta uz Mēmeli (tagad — Klaipēda), kur vietējās ložas "Memphis" telpās Liepājas brīvmūrnieki turpināja strādāt līdz 1805. gadam, kad Krievijas impērijā atkal tika atjaunota legāla brīvmūrniecības darbība. Otro reizi ložas darbība Liepājā tika apturēta 1824. gadā un loža tika pārcelta uz Tilzīti.
Ložas nodibināšana
1915. gada maijā Vācijas impērijas karaspēks ieņēma Liepāju. Pēc virsnieka Oto Kuka (Kuck vai Köck) un citu brāļu ierosinājuma 1916. gada 18. oktobrī Prūsijas lielā loža "Royal York zum Freundschaft" nolēma atļaut Liepājā dibināt jaunu militāro ložu. 1916. gada 10. novembrī Vācijas brīvmūrnieku ordeņa meistars Prūsijas princis Frīdrihs Leopolds apstiprināja Liepājas ložas dibināšanu ar nosaukumu "Enkurs un zobens" (Anker und Schwert). 1916. gada 17. decembrī notika ložas iesvētīšana, ko vadīja Prūsijas lielās ložas lielmeistars profesors Eberleins. Ložas vadītājs jeb "krēsla meistars" bija Oto Kuks. Pēc Novembra revolūcijas un Pirmā pasaules kara beigām ložas brāļi nolēma militāro ložu pārveidot par civilo ložu, ko 1919. gada 8. janvārī atļāva Prūsijas lielā loža, tomēr Latvijas brīvības cīņu dēļ loža bija spiesta savu darbību apturēt.
Ložas apturēšana un atjaunošana
Militāro ložu „Enkurs un zonbens” trīs Prūsijas tradicionālās ložas ("Royal York zum Freundschaft", "Pie trim zemeslodēm", "Lielā Zemes loža") 1921. gada 6. aprīlī pārveidoja par neatkarīgu Latvijas ložu „Enkurs”, kuras locekļi pārsvarā bija Liepājas vācvalodīgie iedzīvotāji. Ložas simbols bija enkurs, kam kreisajā pusē bija mēness, bet labajā saule. Ložas devīze bija In Omnibus Caritas!. Ložas nams atradās Avotu ielā 10, Liepājā.
Oleksandrs Bortniks
Biogrāfija
Šahu iemācījies spēlēt trīs gadu vecumā. 2001. gadā pirmo reizi piedalījies šaha turnīros. Kopš 2002. gada ir šaha trenera Romana Hajecka audzēknis.
Daudzkārtējais Ukrainas jauniešu šaha čempionātu laureāts dažādās vecuma grupās, kuros izcīnījis deviņas medaļas: septiņas zelta (2003. un 2004. gadā — U8 vecuma grupā, 2008. gadā — U12 un U14 vecuma grupās, 2009. un 2010. gadā — U14 vecuma grupā, 2011. gadā — U16 vecuma grupā), sudraba (2012. gadā — U18 vecuma grupā) un bronzas (2011. gadā — U18 vecuma grupā).
Sekmīgi pārstāvējis Ukrainu Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos. Divas reizes pēc kārtas uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātos: U14 vecuma grupā (2010) un U16 vecuma grupā (2011). 2013. gadā bijis otrais, bet 2014. gadā uzvarējis Pasaules jauniešu šaha čempionāta U18 vecuma grupā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2013. gadā Bortnikam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2015. gadā — starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Engelharti
Vēsture
Pēc dzimtas leģendas tās pamatlicējs esot bijis Trešā Krusta kara bruņinieks Kārlis Bernhards, kas Akras aplenkuma (1189–1191) laikā izglābis Francijas karaļa Filipa II Augusta dzīvību. Par šo varonību viņš ieguvis pievārdu Engelharts ("eņģeļa spēks").
No vēsturiskiem dokumentiem zināms, ka dzimtas Livonijas atzara ciltstēvs Georgs Engelharts dzīvojis 15. gadsimta sākumā. 1496. gadā Rīgas arhibīskapijas domkapituls Hansam Engelhartam iznomāja muižu Krimuldas apkārtnē, kas vēlāk tika dēvēta par Engelharta muižu (Engelhardtshof). Pēc Hansa Engelharta nāves 1504. gadā par muižas īpašnieku kļuva viņa brālis Roberts vai Robrehts, kura trīs dēli Livonijas kara sākumā krita gūstā un tika aizvesti uz Krieviju. 1538. gadā dzimta ieguva arī Kujas muižu Cesvaines apkārtnē, kas palika viņu īpašumā līdz 1650. gadam. Roberta pirmais dēls Tomass pēc atbrīvošanas no gūsta atgriezās savā dzimtmuižā, otrais dēls Kaspars palika lielkņaza dienestā, bet trešais dēls Miķelis nokļuva Ungārijas, vēlāk Zviedrijas karaspēkā.
Baltijas atzars
Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs brāļiem Kasparam, Fabiānam un Miķelim Engelhartiem 1622. gadā piešķīra muižas Zviedru Vidzemē, Miķeļa Engelharta pēcnācējiem līdz 1920. gadam piederēja Virķēnu muiža. Dzimtas Sēlijas atzaru dibināja Miķelis Didrihs Engelharts, kas 1678. gadā ieguva īpašumā Vecbornes muižu, 1682. gadā Lasenbekas muižu. No 1749. gada dzimtai piederēja arī Šenheidas muiža.
1745. gadā Engelhartu dzimta tika uzņemta Igaunijas bruņniecības matrikulā, 1747. gadā Vidzemes bruņniecības matrikulā ar Nr. 26. un 1841. gadā Kurzemes bruņniecības matrikulā ar Nr. 120.
Benisio del Toro
Benisio Monserrate Rafaels del Toro Sančess (es, dzimis ) ir Puertoriko aktieris un producents.
Par lomu Stīvena Soderberga filmā "Satiksme" (2000), del Toro saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā labākais aktieris otrā plāna lomā, BAFTA kino balvu, Zelta globusa balvu un Ekrāna aktieru ģildes balvu. Del Toro sniegums Alehandro Gonsalesa Injaritu filmā "21 grams" (21 Grams, 2003) nopelnīja viņam vēl vienu Kinoakadēmijas balvas nomināciju.
Viņa pirmā lielā loma bija filmā "Parastie aizdomās turamie" (1995), par ko viņš nopelnīja savu pirmo Neatkarīgā gara balvu. Savu otro balvu del Toro ieguva nākamajā gadā par filmu Basquiat (1996). Vēlāk piedalījies filmās "Bailes un naids Lasvegasā" (1998), "Ķēriens" (2000), "Grēku pilsēta" (2005), "Če" (Che, 2008), par ko viņš ieguva labākā aktiera balvu Kannu kinofestivālā, "Eskobars. Zudusī paradīze" (Escobar: Paradise Lost, 2014), "Sicario: Narkokarš" (2015) un "Zvaigžņu kari: Pēdējie džedi" (2017).
Marginoporas
Marginoporas (Marginopora) ir bentisku foraminiferu ģints miliolīdu kārtā. Šo ģinti 1830. gadā aprakstīja franču dabaspētnieks Žozefs Pols Gemārs un franču zoologs Žans Renē Kua. Ģeohronoloģiski marginoporas ir zināmas no miocēna līdz mūsdienām. Izplatītas Klusajā un Indijas okeānā. Marginoporas veido endosimbiozi ar dinoflagellatēm.
Apraksts
Čaula diskveidīga, liela, ar sabiezinātām malām. Makrosfēriskā čaula ir diametrā līdz 11 mm. Juvenīlā čaula sastāv no dīgļkameras, spirāliskas pārejas un lielākas sekundārās čaulas ar daudzām porām. Mikrosfēriskā čaula ir diametrā līdz 30 mm, ar nelielām agrīnās, planispirālās stadijas, nākamās peneproplīdu stadijas un vēlākās stadijas cikliskajām kamerām, kas sadalītas ar īsām vertikālām, uz iekšu vērstām septām, veidojot šauru malējo zonu, un atstājot vaļēju centrālo eju ar neregulārām vai nepilnīgām centrālajām septulām un stabiņiem. Slīpi stoloni savieno sānu kameras ar kamerām augšā un apakšā.
Lielākajiem īpatņiem čaulas centrālajā daļā veidojas caurums, jo agrīno stadiju kameras ar plānākām sieniņām, domājams, tiek absorbētas ar nākamajām kamerām. Pieaugušiem īpatņiem izveidojas 4-9 cikliskās kameras un nesadalītās reproduktīvās kameras ar lielām porām gar ārējo malu. Reproduktīvajā kamerā vienā metienā var izveidoties līdz 150 embrijiem, kas tiek izmesti caur ārējās sieniņas lielajām porām. Neperforētās kaļķa čaulas sieniņas par 12,5% sastāv no magnija karbonāta. Čaulas iekšpuses sieniņās ir daudz mazu, apaļu poru, kas diagonāli savieno blakus esošās kameras.
Sistemātika
Ģints dalījums sugās :
Alfa (etoloģija)
Dzīvnieku sociālajos pētījumos visaugstākā pakāpe tiek reizēm norādīta kā alfa. Tēviņi, mātītes vai abi var būt alfas atkarībā no sugas. Ja tēviņš un mātīte pilda šo lomu kopā, tos dažreiz dēvē par alfa pāriem. Citi dzīvnieki vienā un tajā pašā sociālajā grupā var izrādīt cieņu vai citu sugai raksturīgu uzvedību pret alfu vai alfām.
Alfa dzīvnieki parasti iegūst priekšrocības piekļūt pārtikai un citām vēlamām lietām vai darbībām, lai gan šis ir mainīgs paradums, kas variē starp sugām. Tēviņu vai mātīšu alfas var iegūt priekšrocības vairošanās iespējām; dažām sugām reproducējas tikai alfas vai alfa pāri.
Alfa var sasniegt savu statusu ar fizisko spēku un agresiju, vai ar sociālo centienu palīdzību, un veidojot alianses iekšējā grupā. Dažreiz indivīds ar alfa statusu mainās, bieži cīnoties starp dominējošo un pakārtoto dzīvnieku. Šīs cīņas bieži notiek līdz nāvei, atkarībā no dzīvnieka.
Beta un omega
Sociāliem dzīvniekiem hierarhiskā sabiedrībā dažreiz tiek piešķirti rangi etoloģijas pētījumos.
Omega (parasti kā ω) ir antonīms, ko izmanto, lai aprakstītu zemāko hierarhiskās sabiedrības kastu. Omega dzīvnieki ir pakļauti visiem pārējiem dzīvnieku sabiedrībā, un citi grupas dalībnieki sagaida, ka tie paliks pakļauti visiem. Omega dzīvniekus pārējie dažkārt mēdz izmantot, lai izrādītu neapmierinātību, vai piešķirot viszemāko prioritāti pārtikas iegūšanā.
Brendons Karlo
Brendons Karlo (en, dzimis ) ir ASV hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā, NHL komandas Bostonas "Bruins" spēlētājs. Iepriekš spēlējis Providensas "Bruins" komandā AHL.
Burāšana 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 10 līdz 20 tonnas
10 līdz 20 tonnas bija viena no astoņām olimpiskajām disciplīnām, kas tika aizvadīta burāšanas sacensībās 1900. gada vasaras olimpisko spēļu laikā Parīzē. Sacensības tika aizvadītas Lamanšā, Havras krastos, tās notika 1900. gada 1. augustā (1. brauciens), 5. augustā (2. brauciens) un 6. augustā (3. brauciens). Šajās sacensībās startēja vismaz 7 burātāji (6 buru laivas) no divām valstīm.
Olimpisko zelta medaļu šajā disciplīnā ieguva Francijas burātāji Emīls Bilārs un Pols Perkē, sudrabas medaļu ieguva Francijas burātājs Žans Dekāzs, bet bronzas medaļu ieguva Lielbritānijas burātājs Edvards Hors.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Iekavās uzrādīts zināmais/dokumentētais sportistu skaits no valsts.
Leksi Belle
Džesika Makombera (en; dzimusi Luiziānas štatā) pazīstama ar skatuves vārdu Leksi Belle (en) ir amerikāņu pornoaktrise. Pirms pievērsusies pašreizējai karjerai viņa strādāja video veikalā.
Filmējas kopš 2006. gada, šai laikā piedalījusies vairāk kā 430 filmās. 2011. gadā CNBC viņu iekļāva starp 12 populārākajām pornozvaigznēm.
Saņēmusi AVN balvas par filmām Batman XXX: A Porn Parody (2010), Bombshells 3 (2011) u.c. 2009. gadā nominēta balvai kā gada labākā jaunā zvaigzne (Best New Starlet), 2010. gadā kā gada labākā aktrise.
Radzene
Radzene (la) ir acs ārējā šķiedrainā apvalka priekšējā, caurspīdīgā daļa. Radzene fokusē gaismu tā, lai tā attēls veidotos uz acs ābola aizmugurējās daļas, uz tīklenes. Radzene vienlaicīgi aizsargā acis no mehāniskiem bojājumiem un infekcijām. Radzeni veido trīs slāņi: epitēlijs (virsējais slānis), stroma (radzenes pamatslānis) un endotēlijs (iekšējais slānis). Starp slāņiem ir norobežojošie slāņi, attiecīgi, Baumana membrāna un Descemeta membrāna. Radzenes biezums ir no 0,4 līdz 1,0 mm. Radzenē nav asinsvadu.
Vilcienvakte
"Vilcienvakte" (en) ir 1996. gada Apvienotās Karalistes melnā komēdija, kuras režisors ir Denijs Boils. Galvenās lomas atveido Jūens Makgregors, Jūens Bremners, Džonijs Lī Millers, Kevins Makkids, Roberts Kārlails un Kellija Makdonalda. Filmas pirmizrāde notika. 2017. gadā filmai iznāca turpinājums "Vilcienvakte 2".
Filma ir ierindota 10. vietā britu labāko 20. gadsimta filmu sarakstā. 2004. gadā filma balsojumā tika izvēlēta kā visu laiku labākā skotu filma, bet 2017. gada balsojumā tā tika izvēlēta kā 10. visu laiku labākā britu filma.
Rentons, kurš ir dziļi iekšā Edinburgas narkotiku vidē, mēģina no šīs vides izkļūt un atbrīvoties no narkotiku atkarības, neskatoties uz narkotiku pievilinājumu un draugu iespaidu.
Bills Pulmans
Viljams Pulmans (en, dzimis ) ir ASV aktieris.
Pulmans kino debitēja 1986. gadā ar filmu Ruthless People. Vēlāk viņš ir piedalījies tādās filmās kā "Kosmiskās olas" (Spaceballs, 1987), The Accidental Tourist (1988), "Bezmiegs Sietlā" (1993), "Kamēr tu gulēji" (1995), "Kaspers" (1995), "Neatkarības diena" (1996), "Ceļš uz nekurieni" (1997) un "Leikplesida" (Lake Placid, 1999). Piedalījies arī seriālos, kā 1600 Penn (2012—2013) un The Sinner (2017—).
Nika Križnara
Nika Križnara (sl; dzimusi Škofja Lokā) ir Slovēnijas tramplīnlēcēja,  čempione jaukto komandu sacensībās un bronzas medaļas ieguvēja individuālajās sacensībās no parastā tramplīna, 2020.—2021. gada Pasaules kausa kopvērtējuma uzvarētāja, pasaules čempionāta medaļniece.
Karjera
Starptautiskās sacensībās sāka piedalīties 2013. gadā. Pasaules kausā debitēja piecpadsmit gadu vecumā Ļubno ar 14. vietu. 2016. gada Pasaules čempionātā junioriem ieņēma 7. vietu individuāli, bet jaukto komandu sacensībās ieguva zelta medaļu. 2017. gada Pasaules čempionātā junioriem izcīnīja 3 medaļas: zeltu jaukto komandu sacensībās, sudrabu sieviešu komandām un bronzu individuāli. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2017. gadā Lahti. Individuāli ierindojās 13. vietā, bet jaukto komandu sacensībās ieņēma 4. vietu.
2018. gada Pasaules čempionātā junioriem izcīnīja divas zelta medaļas — gan individuāli, gan komandu sacensībās. Piedalījās Phjončhanā, kur individuālajās sacensības no parastā tramplīna ierindojās 7. vietā. sacensībās Rišnovā, Rumānijā, pirmo reizi individuāli izcīnīja vietu uz goda pjedestāla PK posmos, ieņemot 3. vietu. 2019. gada Pasaules čempionātā individuālajās sacensībās ieguva 7. vietu, bet gan jaukto, gan sieviešu komandu sacensībās bija 4. vietā.
Hincenbahā, Austrijā, izcīnīja savu pirmo uzvaru PK posmos. 2021. gada Pasaules čempionātā Oberstdorfā izcīnīja bronzas medaļu individuālajās sancībās no liela tramplīna, bet sieviešu komandu sacensībās ieguva sudraba godalgu. 2020.—2021. gada sezonā izcīnīja uzvaru Pasaules kausa kopvērtējumā, kļūstot par pirmo Slovēnijas sieviešu tramplīnlēcēju, kas izcīnījusi PK trofeju — "kristāla globusu".
Pekinā ieguva bronzas medaļu individuālajās sacensībās no parastā tramplīna, bet jaukto komandu sacensībās, kas notika pirmo reizi olimpisko spēļu vēsturē, kopā ar Timi Zajcu, Uršu Bogataju un Peteru Prevcu kļuva par olimpisko čempioni. 2021.—2022. gada sezonas PK kopvērtējumā ierindojās 2. vietā.
Viktors Volčeks
Viktors Volčeks (ru; dzimis ) ir baltkrievu šaha problēmists.
Biogrāfija
Dzimis Baltkrievijā, Grodņas apgabala Ļidas rajona Berdovskas ciema Kosovščinas sādžā. No ceturtās klases mācījies Berdovskas vidusskolā, kur no vecāko klašu zēniem iemācījies spēlēt šahu. 1982. gadā problēmista Vāclava Hebelta pamudināts pievērsies šaha kompozīcijai.
Pēc profesijas lauksaimniecības darbinieks — veterinārārsts.
Šaha kompozīcija
Kopš 1982. gada sastādījis apmēram 550 šaha kompozīcijas, to skaitā 270 ieguvušas atzinības sastādīšanas konkursos, no tām 140 godalgotas, 62 ar pirmo godalgu. Trīsdesmit četras viņa kompozīcijas tikušas atlasītas FIDE albumiem. 2014. gadā viņam tika piešķirti starptautiskā meistara un starptautiskā tiesneša tituli šaha kompozīcijā.
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Lidija Semjonova
Lidija Semjonova (uk;, Voločiskas rajonā, Hmeļņickas apgabalā, Ukrainā) ir Ukrainas starptautiskā sieviešu lielmeistare šahā (WGM, 1982).
Biogrāfija
1971. gadā uzvarējusi Ukrainas sieviešu šaha čempionātā. 1978. gadā kļuvusi par PSRS sieviešu šaha čempioni. Ukrainas izlases sastāvā uzvarējusi PSRS komandu čempionātos šahā 1979. un 1981. gadā. 1978. gadā uzvarējusi PSRS komandu kausa izcīņā šahā «Avangard» komandas sastāvā, bet 1982. gadā atkārtojusi šo panākumu «Trud» komandas sastāvā. 1984. gadā PSRS izlases sastāvā uzvarējusi Pasaules šaha olimpiādē Salonikos (Grieķija), parādot sacensību labāko rezultātu — 9½ punktus no 10.
1980. gadu vidū sekmīgi spēlējusi Pasaules šaha čempionāta izcīņas ciklos. 1982. gadā izcīnījusi 2. vietu starpzonu turnīrā Badkisingenā (Vācija) un iekļuvusi pretendentu mačos. 1983. gadā pretendentu maču ceturtdaļfinālā uzvarējusi Margaretu Murešanu ar 5½ : 4½ (+4 −3 =3), pusfinālā - Nanu Joseliani ar 5½ :4½ (+5 −4 =1), bet 1984. gadā finālā piekāpusies Irinai Levitinai ar 5 : 7 (+2 −4 =6). Vēlāk šo panākumu vairs nav izdevies atkārtot. 1986. gadā pretendentu turnīrā Malmē Semjonova palika 5. vietā. Pēc gada starpzonu turnīrā Tuzlā dalījusi 3.-4. vietu, taču papildmačā par iekļūšanu pretendentu turnīrā zaudējusi Agneškai Brustmanei ar 1 : 4 (+0 =2 -3).
Pēc Ukrainas neatkarības iegūšanas 1992. gadā palīdzējusi savas valsts izlasei iegūt sudraba medaļas Pasaules šaha olimpiādē Manilā.
Par krievu un ukraiņu vēsturisko vienotību
Reakcija
Ukrainas prezidents Volodimirs Zelenskis nākamajā dienā teica, ka eseju analizēt viņam nav bijis laika, bet krievu un ukraiņu brālīgumu salīdzināja ar Kainu un Ābelu. Savukārt bijušais Igaunijas prezidents Tomass Hendriks Ilvess eseju pielīdzināja Ādolfa Hitlera 1938. gada retorikai par Sudetu apgabalu, ar ko Hitlers centās attaisnot Čehoslovākijas sadalīšanu.
Latvijas kultūrvēsturiskie novadi
Latvijas kultūrvēsturiskie novadi jeb Latviešu vēsturiskās zemes ir Latvijas teritorijas vienības ar kopīgu kultūras un vēstures mantojumu, kas tos atšķir savā starpā. Tiem ir raksturīga kopīga vēsturiska identitāte, parasti saistīta ar noteiktu pagātnes Latvijas maztautu vai valstisku veidojumu.
Šo teritoriju robežas un pastāvēšanu regulē Latviešu vēsturisko zemju likums, kas stājās spēkā 2021. gada 1. jūlijā. Likuma preambulā iekļauti latviešu nācijas veidošanās vēsturiskie aspekti un uzsvērts, ka latvietības daudzveidība, kultūrtelpas un latviešu vēsturisko zemju kultūrvēsturiskā vide ir nācijas kopējā bagātība.
Kaut gan saskaņā ar Latvijas Satversmi valsts teritoriju sastāda Vidzeme, Latgale, Kurzeme un Zemgale, tomēr pie latviešu vēsturiskajām zemēm pieskaita arī Sēliju. 2006. gadā Latvijas Republikas Saeima izveidoja piecus plānošanas reģionus (Kurzemes, Latgales, Rīgas, Vidzemes un Zemgales) ar juridisku statusu. Jaunizveidotais Rīgas plānošanas reģions ietver daļas no kultūrvēsturiskajiem Vidzemes un Zemgales novadiem, bet Latgales plānošanas reģions ietver daļas no kultūrvēsturiskajiem Latgales un Sēlijas novadiem.
Kurzeme
Kurzeme ir latviešu vēsturiskā zeme Latvijas rietumu daļā, ko agrāk apdzīvoja kurši. Mūsdienu Kurzemes teritoriālā identitāte izsekojama kopš Kurzemes bīskapijas dibināšanas 1230. gadā. Pirms tam to pazina kā Kuršu valsti (la) ar astoņām zemēm, ko pārvaldīja kuršu ķēniņi, ietverot arī daļu no mūsdienu Lietuvas teritorijas (Ceklis, Megava un Pilsāts). Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes 1617. gada satversmes pieņemšanas valsts Kurzemes daļu veidoja Kuldīgas un daļa no Tukuma virspilskunga iecirkņa, kā arī autonomais Piltenes apgabals. Līdz mūsdienām saglabājušās atšķirības starp Kurzemes dienviddaļu, kurā pamatiedzīvotāji runā vidus dialektā un ziemeļdaļu, kurā pamatiedzīvotāji runā lībiskā dialekta izloksnēs.
Lībiešu krasts
Lībiešu krasts (lībiešu: Līvõd Rānda) ir Ziemeļkurzemes piekrastes teritorija no Ovīšiem Baltijas jūras krastā līdz Ģipkai Rīgas līča pusē. No 1991. gada līdz 2003. gadam te bija Valsts īpaši aizsargājamā lībiešu kultūrvēsturiskā teritorija un lībiešu kultūras atjaunošanas programma.
Latgale
Latgale ir latviešu vēsturiskā zeme Latvijas austrumu daļā, ko apdzīvo latgaļi. Mūsdienu Latgales teritoriālā identitāte izsekojama kopš Jersikas ķēniņa valsts laikiem 12. un 13. gadsimta mijā, kas latīņu tekstos saukta par „Letiju” (la), bet senkrievu rakstos par „Lotigolu” (ru). Pēc Pārdaugavas Livonijas hercogistes sadalīšanas tā Polijas-Lietuvas kopvalsts, vēlāk Krievijas Impērijas ietvaros ilgstoši saglabāja savu kultūrvēsturisko savdabību un katolisko ticību. Vēl mūsdienās Latgales pamatiedzīvotāji runā dažādās latgaliešu valodas izloksnēs, ko uzskata arī par latviešu valodas augšzemnieku dialekta paveidu.
Sēlija
Sēlija ir latviešu vēsturiskā zeme Latvijas dienvidaustrumu daļā, ko agrāk apdzīvoja sēļi. Sēļu zemes tolaik ietvēra arī daļu no mūsdienu Lietuvas teritorijas (Tovrakste, Maleisine, Pelone un Medene). Mūsdienu Sēlijas teritoriālā identitāte izsekojama kopš Sēlijas bīskapijas dibināšanas 1218. gadā, vēlāk to sāka dēvēt par Augšzemi (de jeb Augškurzemi. Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes 1617. gada satversmes pieņemšanas valsts Sēlijas daļā atradās Sēlpils virspilskunga iecirknis. 20. gadsimtā to parasti pieskaitīja Zemgales (rietumdaļu) un Latgales (austrumdaļu) kultūrvēsturiskajiem novadiem. Sēlijas pamatiedzīvotāji vēl mūsdienās runā dažādās augšzemnieku dialekta sēliskajās izloksnēs.
Vidzeme
Vidzeme ir latviešu vēsturiskā zeme Latvijas ziemeļu un centrālajā daļā, ko agrāk apdzīvoja līvi un leti. Sākotnēji tās līvu apdzīvoto daļu (Metsepoli, Gaujas un Daugavas līvu zemes) dēvēja par Līvzemi, bet letu un sēļu apdzīvoto daļu (Jersikas, Kokneses un Tālavas valstis) par Letiju. Livonijas Konfederācijas laikā tā bija daudz pašāka teritoriāla veidojuma vidus daļa ar Rīgas pilsētu centrā. Pirmo reizi rakstos "Vidus zemes" nosaukums parādījās pēc Zviedru Livonijas provinces izveides (Weddu-Semm, Pauls Einhorns 1649. gadā; Wyddu Zemme Georgs Elgers 1683. gadā; Widda-semme, Jānis Langijs 1685. gadā). Līdz mūsdienām saglabājušās atšķirības starp Vidzemes rietumu daļu, kurā pamatiedzīvotāji runā Vidus dialektā, ziemeļdaļu, kurā pamatiedzīvotāji runā Lībiskā dialekta izloksnēs un austrumdaļu (Malienu, kurā pamatiedzīvotāji runā dažādās augšzemnieku dialekta sēliskajās un nesēliskajās izloksnēs.
Maliena un Vidiena
19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā kā atsevišķs kultūrvēsturiskais novads tika izdalīta arī Maliena — Vidzemes austrumu daļa, kurā runāja augšzemnieku izloksnē, pārējā Vidzemes daļa tika dēvēta par Vidienu.
Zemgale
Zemgale ir latviešu vēsturiskā zeme Latvijas dienvidu daļā, ko agrāk apdzīvoja zemgaļi. Mūsdienu Zemgales teritoriālā identitāte izsekojama kopš Zemgales bīskapijas dibināšanas 1226. gadā, līdz 14. gadsimta sākumam Zemgales dienvidu robeža aptuveni gāja gar Mūsas upes gaitu tagadējās Lietuvas teritorijā. Zemgales valsti (la, de) pārvaldīja viens vai vairāki ķēniņi, no kuriem pēdējais (Nameisis) pēc zaudējuma krustnešiem 1281. gadā turpināja karot kopā ar žemaišiem un lietuviešiem. Kurzemes un Zemgales hercogistes pastāvēšanas sākuma posmā 1598. — 1618. gadā pastāvēja Zemgales hercogiste. Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes 1617. gada satversmes pieņemšanas valsts Zemgales daļu veidoja Jelgavas un, daļēji, Tukuma virspilskunga iecirknis. 19. gadsimtā Zemgali uzskatīja par Kurzemes daļu (Kurzemes guberņas austrumu daļu). Pēc Latvijas valsts nodibināšanas izveidojās spēcīga Zemgales identitāte, kas ietvēra arī Sēlijas teritoriju. Zemgales pamatiedzīvotāji runā dažādās Vidus dialekta zemgaliskajās izloksnēs.
Erevānas Krievu drāmas teātris
Vēsture
Teātris atrodas Kentrona (Centra) apkaimē, Abovjana ielā, netālu no Šarla Aznavūra laukuma bijušā Celtnieku kluba ēkā, kas 1929. gadā tika uzcelta nojauktas krievu baznīcas vietā.
Savā repertuāra politikā teātris ir orientēts uz krievu klasiku, vienlaikus teātris pievēršas arī armēņu nacionālajai dramaturģijai, iestudējot pēc dažādu armēņu literatūras klasiķu darbu motīviem veidotas izrādes.
Padomju laiks
Krievu drāmas teātris dibināts 1937. gada 15. novembrī. Teātra atklāšana norisinājās ar izrādes "Konfrontācija" (Очная ставка) iestudējumu. 1938. gadā teātris tika nosaukts krievu aktiera un teātra režisora ​​Konstantīna Staņislavska vārdā.
Teātra izveidē un attīstībā piedalījās armēņu režisori, Armēnijas Tautas mākslinieki L.Kalantars, A.Burdžaljans, A.Gulakjans un citi. Pirmos soļus teātrī spēra PSRS Tautas mākslinieks, pazīstamais krievu teātra un kino mākslinieks Armens Džigarhanjans, kā arī Vera Babičeva un Genādijs Korotkovs. Teātra izrādēs piedalījās J.Borisova, I.Iļjinskis, V.Samoilovs un citi pazīstami aktieri.
No 1965. līdz 2017. gadam teātra mākslinieciskais vadītājs un galvenais režisors bija Ļeņingradas Teātra institūta absolvents Aleksandrs Grigorjans (1936—2017).
No 1968. līdz 1983. gadam teātra direktors bija Armēnijas PSR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks Josifs Kozliners.
Teātra ziedu laiki sākās 70. gados, tolaik tajā darbojās spožs aktieru ansamblis, kas bija pazīstams tālu aiz republikas robežām. Staņislavska teātris bija viens no pirmajiem Padomju Savienībā, kas iestudēja Viktora Rozova lugu "Medņa ligzda" (Гнездо глухаря), Aleksandra Vampilova "Pīļu medības" (Утиная охота) un Aleksandra Gaļina lugu "Austrumu tribīne" (Восточная трибуна).
Ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1988. gada 2. augusta dekrētu Armēnijas PSR K. Staņislavska vārdā nosauktais Valsts Krievu drāmas teātris tika apbalvots ar Tautu draudzības ordeni par nopelniem padomju teātra mākslas attīstībā.
Netkarīgā Armēnija
Republikai grūtajos deviņdesmitajos gados Erevānas teātris turpināja dzīvot un strādāt. Teātrī nākusi jauna aktieru paaudze, kas kopā ar vecāko paaudzi iepazīstina Erevānas skatītājus ar jauniestudējumiem. Teātris savu mākslu prezentē arī ārzemēs, piedalās dažādos festivālos un kultūras pasākumos.
2001. gadā Brestā tradicionālajā starptautiskajā teātra festivālā "Белая Вежа" teātris uzvarēja nominācijā "Labākā komēdija". 4. starptautiskajā NVS un Baltijas valstu krievu teātru festivālā “Tikšanās Krievijā” (Встречи в России), kas norisinājās Sanktpēterburgā no 2002. gada 5. līdz 13. aprīlim, teātris saņēma balvu “Par augstāko atmosfēras spiedienu” (За самое высокое атмосферное давление). 2012. gadā nacionālās teātra balvas "Artavazd 2012" (Артавазд 2012) pasniegšanas ceremonijā nominācijā "Labākā izrāde" teātrim tika piešķirta uzvara par izrādi "Abanamat".
Bruģis
Bruģis ir cietā ceļu seguma veids, kuru veido, ieklājot bruģakmeņus. Bruģakmeņi var būt dažādi, piemēram, neapstrādāti akmeņi, kalti akmeņi, betona vai māla bruģakmeņi, kā arī koka kluči.
Vilfrīds Lange
Vilfrīds Lange (de; Rīga — 1993. gads) bija Vācijas šahists.
Biogrāfija
Jaunībā dzīvojis Braunšveigā, kur 1933. gadā uzvarējis Lejassaksijas šaha čempionātā. Vēlāk pārcēlies uz Eseni, kur uzvarējis pilsētas šaha čempionātos. 1952. gadā kļuvis par Ziemeļreinas-Vestfālenes federālās zemes šaha čempionāta uzvarētāju. Divas reizes uzvarējis nacionālajos šaha turnīros Hamburgā (1946, 1952). No 1930. līdz 1950. gadam astoņas reizes piedalījies Vācijas šaha čempionātos. Divas reizes uzvarējis Vācijas šaha bundeslīgā Esenes šaha kluba Essener SG 1904 sastāvā. Par sasniegtajiem rezultātiem 1949. gadā saņēmis Vācijas šaha meistara nosaukumu. Pārstāvējis Vācijas komandu Pasaules šaha olimpiādē, kurā piedalījies 1952. gadā un individuālajā vērtējumā izcīnījis bronzas medaļu. Daudz darba ieguldījis Vācijas šaha dzīves atjaunošanai pēc Otrā pasaules kara. Bijis Ziemeļreinas-Vestfālenes federālās zemes šaha federācijas pārstāvis Vācijas šaha federācijā. Pēc profesijas bijis ķīmiķis.
Labirinta skrējējs: Ugunskristības
"Labirinta skrējējs: Ugunskristības" (en) ir 2015. gada ASV zinātniskās fantastikas filma, kuras režisors ir Vess Bols. Filmā galvenās lomas atveido Dilans O'Braiens, Kaja Skodelario, Tomass Broudijs-Sangsters, Džankarlo Espozito, Eidans Gilens, Kihongs Lī, Berijs Pepers, Lili Teilore un Patrīcija Klārksone. Filma ir balstīta uz Džeimsa Dešnera 2010. gada romāna ar tādu pašu nosaukumu un ir triloģijas "Labirinta skrējējs" otrā filma, 2014. gada filmas "Labirinta skrējējs".
Filmas scenārijs turpinās uzreiz pēc pirmās daļas beigām, kur Tomass ar savu klajumnieku grupu ir tikuši ārā no labirinta.
Filmas "Labirinta skrējējs: Ugunskristības" pirmizrāde notika un to izdeva 20th Century Fox. Filma saņēma dalītus kritiķu vērtējumus, īpaši kritizējot scenārija un varoņu attīstības trūkumu. Gluži kā pirmā filma, arī šī bija komerciāli veiksmīga, nopelnot 312,3 miljonus ASV dolāru pie 61 miljonu budžeta. Filmas turpinājums, "Labirinta skrējējs: Pretnāves zāles", tika izlaists 2018. gadā.
Sliekas
Slieku apakškārta (Lumbricina) ir viena no posmtārpu apakškārtām, kurā ir apvienotas vairākas dzimtas. Nozīmīgākās no tām ir slieku dzimta (Lumbricidae) un sīkslieku dzimta (Enchytraeidae). Ķermenis sastāv no vairākiem posmiem un garums ir no 8 līdz 15 centimetriem. Tropos slieku garums var sasniegt pat 2,5 metrus. Sliekām ir liela nozīme augsnes bagātināšanā ar organiskām vielām.
Sistemātika
Ir šādas slieku apakškārtas dzimtas:
Bādfreienvalde (Odera)
Bādfreienvalde (Odera) (de) ir kūrortpilsēta Vācijā, Brandenburgā, Markas-Oderlandes apriņķī.