cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandrija (Virdžīnija)
Pirmie iedzīvotāji pilsētas teritorijā ienāca 17. gadsimta sākumā. 1676. gadā te tika uzbūvēts cietoksnis, lai aizsargātos pret pamatiedzīvotājiem. 1731. gadā tika nobināta Belheivena (Belhaven). Kad angļu un skotu tirgotāji šeit izveidoja tabakas noliktavu, Belheivena kļuva par nozīmīgu kuģniecības centru. 18. gadsimta vidū ieguvusi savu pašreizējo nosaukumu. No 1789. līdz 1846. gadam Aleksandrija atradās Kolumbijas apgabala sastāvā, pēc tam tā tika atdota atpakaļ Virdžīnijai.
Līdz mūsdienām ir saglabājušās vairākas vēsturiskās ēkas, daudzas no kurām saistītas ar Džordžu Vašingtonu un Henriju Lī (Roberta Lī tēvs).
2012. gada Āfrikas Nāciju kauss
2012. gada Āfrikas Nāciju kauss bija 28. Āfrikas Nāciju kausa izcīņa jeb Āfrikas futbola izlašu čempionāts. Turnīru rīkoja Āfrikas Futbola konfederācija (CAF), un tas notika Ekvatoriālajā Gvinejā un Gabonā no 2012. gada 21. janvāra līdz 12. februārim. Turnīru negaidīti uzvarēja Zambija, finālā dramatiski uzvarot Kotdivuāru pēc spēles sitienu sērijā. Zambijas komanda savu uzvaru veltīja 1993. gadā notikušajā aviokatastrofā bojā gājušajiem savas dzimtenes futbolistiem.
Kvalifikācija
46 valstis piedalījās turnīrā, no tām Ekvatoriālā Gvineja un Gabona automātiski kvalificējās finālsacensībām kā rīkotājvalstis, savukārt atlikušās 44 tika sadalītas 11 grupās pa četrām komandām katrā. Pēcāk Togo tika atcelta diskvalifikācija un tā tika pievienota K grupai. Finālsacensībām kvalificējās katras grupas uzvarētāja un K grupas (grupas ar 5 komandām) 2. vietas ieguvēja, kā arī 2 labākās otro vietu ieguvējas.
Austrijas Sociāldemokrātiskā partija
Austrijas Sociāldemokrātiskā partija (de, abreviatūra — SPÖ) ir sociāldemokrātiska politiskā partija Austrijā. Partija dibināta kā Austrijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija (Sozialdemokratische Arbeiterpartei Österreichs, SDAPÖ), bet  pārsaukta par Austrijas Sociāldemokrātisko partiju. Tā ir viena no vecākajām partijām Austrijā. Sociāldemokrātiskā partija ir viena no tradicionāli galvenajām politiskajām partijām Austrijā. Sociāldemokrātiskās partijas priekšsēdētājs ir Andreass Bablers.
Allažu baznīca
Allažu evaņģēliski luteriskā baznīca atrodas Siguldas novada, Allažu pagasta Stīveros. Baznīca būvēta pēc arhitekta Paula Kundziņa projekta un ir Valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Baznīcas jumts atgādina senlatviešu riju, arī interjera elementi baznīcas iekšpusē veidoti latviskā stilā.
Allažu baznīcā darbojas Allažu draudze. Dievkalpojumi notiek katru svētdienu pulksten 14.00.
Vēsture
Baznīca celta 1926. gadā, pateicoties draudzes ziedojumiem. Jau 1928. gadā no Vācijas tika atvests baznīcas zvans, kas svēra 544 kg. 1949. gadā draudze piespiedu kārtā pameta baznīcu, un tajā tika ierīkota ēdnīca, vēlāk — noliktava. 1990. gadu beigās baznīca tika restaurēta.
Rīgas Reinholda Šmēlinga vidusskola
Rīgas Reinholda Šmēlinga vidusskola, agrāk Rīgas vakara ģimnāzija (RVĢ), ir vispārējās vidējās izglītības iestāde Gaiziņa ielā 1, Rīgā.
Izglītības programmas
Skolā tiek īstenotas šādas programmas:
Vēsture
Par savu pirmsākumu skola uzskata 1885. gadā dibināto Rīgas pilsētas Marijas meiteņu skolu, kura sākotnēji atradās divās ēkās Krišjāņa Barona ielā 14 un 39. Tagadējā skolas ēka Gaiziņa ielā 1 pēc arhitekta Reinholda Šmēlinga projekta uzcelta 1912.—1913. gadā. Sakarā ar Pirmā pasaules kara frontes tuvošanos 1915. gada jūlijā skolu pārcēla uz Krieviju.
Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām skolas ēkā Gaiziņa ielā 1 darbību sāka Rīgas pilsētas krievu pamatskola, ko 1924. gadā pārdēvēja par '''Rīgas pilsētas 4. krievu pamatskolu'''. Pēc Latvijas okupācijas 1940.—1941. gadā ēkā īslaicīgi darbojusies V. Olava komercskola, bet vācu okupācijas laikā (1941—1944) skolas telpās bija kara hospitālis.
Pēc Otrā pasaules kara beigām ēkā kopš 1947. gada darbojās '''2. Dzelzceļa septiņgadīgā skola un Rīgas 1. Strādnieku Jaunatnes vidusskola''', ko 1960. gadā pārdēvēja par '''Rīgas 2. septiņgadīgo skolu un Rīgas 10. strādnieku vidusskolu''', bet 1962. gadā par '''Rīgas 10. vakara (maiņu) vidusskolu'''.
1991. gadā skolai piešķīra Rīgas vakara ģimnāzijas nosaukumu.
Elga Marka-Kurika
Elga Marka-Kurika (līdz 1964. gadam Elga Marka) (1928—2016) bija igauņu ģeoloģe un paleontoloģe.
Biogrāfija
Izauga Jūlija Marka un Kristīnes Mejas ģimenē. 1947. gadā beidza Tartu 2. vidusskolu. Tajā pat gadā iestājās Tartu Universitātē, kuru pabeidza 1952. gadā specialitātē reģionālā ģeoloģija. Pēc izlaiduma iestājās aspirantūrā Igaunijas ZA Ģeoloģijas institūtā. 1955. gadā aizstāvēja ģeoloģijas-mineraloģijas zinātņu kandidāta disertāciju par Igaunijas devona psammostejām. Zinātniskais vadītājs bija paleontoloģisko zinātņu kandidāts Dmitrijs Obručevs. No 1956. gada sāka strādāt Tartu Universitātes Ģeoloģijas institūtā par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku. 1959. gadā viņa kļuva par vecāko zinātnisko līdzstrādnieku paleontoloģijā. Neilgu laiku (1989—1990) ieņēma vadošā zinātniskā līdzstrādnieka amatu. Bet no 1998. gada viņa bija izcilais pētnieks.
Mirusi 2016. gada 6. novembrī 87 gadu vecumā.
Sasniegumi
Elga Marka-Kurika veica pētījumus paleoetoloģijā (fundamentāli bezžokļaiņu un bruņuzivju pētījumi, īpaši to taksonomija un morfoloģija) un biostratigrāfijā (pārsvarā devons un silūrs). Piedalījās paleontoloģijas vēstures un dabas aizsardzības jautājumu apspriešanā. Bija daudzu ekspedīciju dalībniece Baltijā (1948—1993), Ukrainā (1956, 1971 un 1977), dažādos Krievijas reģionos (1956—1988), Polijā (1986), Vācijā (1993). Vismaz 5 ekspedīcijās bija vadītāja.
Bijušais PSRS Paleontoloģijas biedrības Igaunijas nodaļas loceklis un priekšsēdētājs. Mugurkaulnieku paleontoloģijas biedrības loceklis (ASV). Starptautiskās ģeoloģijas zinātņu Stratigrāfiskās komisijas Devona apakškomitejas korespondētājloceklis. Sarakstīja ap 130 zinātnisko rakstu.
Apbalvota ar Karla Ernsta fon Bēra medaļu (1992) un Akadēmiķa Artura Luhas prēmiju (2002).
Vidzemes pilskalni
Vidzemes pilskalni ir līvu, vendu un letu būvēti nocietinājumi Vidzemes pakalnos, kas tika izmantoti pilsnovadu pārvaldei un patvērumam bruņotu konfliktu gadījumā.
Vēsture
Ticamākas ziņas par pilskalniem atrodamas no 12. gadsimta vidus, kad pirmais Livonijas bīskaps Meinards uzcēla Ikšķiles katoļu baznīcu un nocietinājumu Mārtiņsalā (Salaspili). 1198. gada kaujā pie Rīgas, kad nogalināja otro Livonijas bīskapu Bertoldu, pieminēts Senais kalns. 1200. gadā līvu karavīri kaujā pie Rumbulas uzbruka krustnešu kuģiem, pēc tam aplenca Salaspili, taču nespēja to ieņemt un noslēdza mieru ar bīskapu Albertu. 1200. gadā Romas pāvests Inocents III pēc Turaidas Teoderiha lūguma izsludināja krusta karu pret līviem un aizliedza tirgotājiem apmeklēt Zemgales ostu (Portus Semigalliae).
1206. gadā Livonijas bīskapa Alberta uzdevumā krustneši devās uzbrukumā Salas pilij, kurā bija nocietinājušies Salaspils un Turaidas līvu karavīri. Pēc tam bīskaps Alberts kopā ar Zemgales karavadoni Viestardu un savu vasali Kaupo devās kopīgā karagājienā pret Turaidu. Karaspēks sadalīja divās daļās, no kurām viena ieņēma Turaidas pili, bet otra daļa uzbruka Dabreļa pilij (Satezelei) Gaujas otrā krastā.
1208. gadā pieminēta Kokneses pils, kuru pēc konflikta ar krustnešiem ķēniņš Vetseke pats lika nodedzināt. 1209. gada rudenī Jersikas ķēniņu Visvaldi Rīgā piespieda noslēgt padošanās līgumu un kļūt par bīskapa Alberta vasali. Trīs daļas no savas Jersikas valsts Visvaldis saņēma atpakaļ par lēni, bet 1210. gadā bīskaps un ordenis sadalīja iegūtās Letijas zemes.
1212. gada rudenī notika Autines letgaļu sacelšanās, kas pārauga par plašu līvu sacelšanos pret vāciešiem. Nemieros piedalījās Lielvārdes, Salaspils un Turaidas līvi, bet pēc viņu piļu nodedzināšanas par sacelšanās centru kļuva līvu pils Satezele. 1213. gadā lietuviešu karaspēks iebruka Tālavas zemēs, sagūstīja Trikātas pilsnovada vecāko Tālivaldi.
No 13. gadsimta dokumentiem zināms, ka tolaik
Reģistrēto pilskalnu saraksts (1938)
Pēc Ernesta Brastiņa veiktajiem Vidzemes pilskalnu apsekojumiem izveidoja reģistrēto pilskalnu sarakstu, kurā bija iekļauti šādi Vidzemes pilskalni:
Valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā iekļautie pilskalni (1998)
1998. gada 29. oktobrī Latvijas Republikas Kultūras ministrija izdeva rīkojumu Nr. 128., kurā bija uzskaitīti šādi Vidzemes pilskalni — Valsts un vietējas nozīmes arheoloģijas pieminekļi:
Aleksandrs Ziemelis
Aleksandrs Ziemelis, saukts arī Saša Zīmels (en; dzimis, miris ), bija latviešu izcelsmes džungļu mednieks un publicists.
Biogrāfija
Dzimis 1890. gadā Rīgā. Pēc 1905. gada revolūcijas 17 gadu vecumā 1907. gadā emigrēja uz ASV, 1909. gadā uz Argentīnu, kur strādāja Buenosairesas grāmatu veikalā. 1914. gadā devās uz Brazīlijas džungļiem, kur strādāja par mehāniķi Matugrosu štata dimantu raktuvēs. Pantanalā iepazinās ar indiāni, kurš Ziemelim iemācījis ar šķēpu medīt jaguārus. Kopš 1925. gada Ziemelis kopumā nomedīja 271 jaguāru, ar šķēpu — 31.
Pēc Džuliāna Duguida (Julian Duguid) grāmatas "Green Hell" iznākšanas 1931. gadā viņš kļuva populārs visā Amerikā. 1937. gadā, lasot lekcijas Pensilvānijā, viņš iepazinās ar fotogrāfi Edīti Breju (Bray), kas pārcēlās pie viņa un pēc trīs gadiem apprecējās. Šajā laikā viņš sāka filmēties piedzīvojumu filmā Jungle Menace. 1947. gadā viņš kopā ar sievu un trīs bērniem Sondru, Doru un Sašu jaunāko (Sashino) pārcēlās uz dzīvi Pensilvānijā ASV, kur viņiem piedzima ceturtais bērns Kārlis (Carlie). 1953. gadā viņš uzrakstīja savu autobiogrāfiju Tigrero, kas tika izdota 1954. gadā kā Jungle Fury. 1994. gadā somu režisors Mika Kaurismäki uzņēma dokumentālo filmu par neizdevošos šīs grāmatas ekranizācijas mēģinājumu.
Miris 1970. gadā ASV. No 1963. līdz 1972. gadam Perkiomenvilā Pensilvānijā pastāvēja A. Ziemeļa izveidots muzejs ar viņa savākto kolekciju.
Liepājas Reģionālā slimnīca
Liepājas reģionālā slimnīca ir IV līmeņa daudzprofilu neatliekamās medicīniskās palīdzības ārstniecības iestāde Slimnīcas ielā 25, Zaļās birzes apkaimē Liepājā, kurā ārstē Dienvidkurzemes reģiona iedzīvotājus. 2016. gada decembrī tā kļuva par vienu no Rīgas Stradiņa universitātes studiju un pētniecības klīniskajām bāzēm.
Vēsture
Senāko Liepājas slimo patversmi izveidoja 1830. gadā Kungu ielā agrākās kazarmas ēkā. 1886. gadā tā pārcēlās uz Liepājas pilsētas arhitekta Berči projektētajām pilsētas slimnīcas ēkām Dārtas ielā. Atbilstoši tālaika uzskatiem slimnīcai bija jāatrodas pie jūras svaigā un spirgtā gaisa dēļ. Vecā slimnīca vairākkārt tika pārbūvēta, paplašināta, labiekārtota ar mērķi palielināt gultu skaitu un nodrošināt Liepājas iedzīvotājiem medicīnisko aprūpi.
Liepājas pilsētas centrālā slimnīca
Latvijas PSR laikā to nosauca par Liepājas pilsētas centrālo slimnīcu. Strauji pieaugot Liepājas iedzīvotāju skaitam, 1977. gadā uzsāka jauno ēku celtniecību pilsētas ziemeļaustrumu nomales mežā jeb Zaļajā birzē, bet ar trīs gadu novēlošanos tikai 1986. gadā atklāja 12 stāvu slimnīcas galveno ēku. Pakāpeniski notika nodaļu pārcelšanās no vecās slimnīcas, kuru pārdēvēja par Liepājas 1. slimnīcu. 1995. gadā centrālajai slimnīcai pievienoja 1900. gadā celto Liepājas Bērnu slimnīcu Liepu ielā 9.
Liepājas reģionālā slimnīca
2007. gadā nodibināja SIA „Liepājas reģionālā slimnīca”. 2008. gadā Liepājas reģionālajai slimnīcai pievienoja Liepājas Tuberkulozes slimnīcu Sporta ielā 16/18. 2019. gadā Rīgas Stradiņa universitāte (RSU) iegādājās SIA "Liepājas reģionālā slimnīca" kapitāldaļas. 2020. gada sākumā tai pievienoja SIA "Piejūras slimnīcas" (agrākās Liepājas pilsētas 1. slimnīcas) Onkoloģijas klīniku Dārtas ielā 29 (Psihiatrijas klīniku nolēma pievienot VSIA „Slimnīca „Ģintermuiža”” Jelgavā.
Fāluna
Fāluna (sv) ir Zviedrijas pilsēta Dalarnas lēnē. Sākotnēji Fāluna bija atpazīstama ar vara raktuvēm, bet mūsdienās tā ir populārs tūristu galamērķis, tāpat Fāluna ir svarīga rūpniecības pilsēta, neskatoties uz to, ka kopš 1992. gada raktuves vairs nedarbojas.
Fālunai cauri tekošā Fālunas upe sadala pilsētu divās daļās. Fālunas vara raktuves, kas daudzu gadsimtu gaitā bija viens no galvenajiem ienākumu avotiem Zviedrijā, atrodas vienā no pusēm. Fālunas pusē, sauktā arī par "ieguves pusi", neaug īpaši daudz augu, jo raktuves izdalīja daudz indīgu dūmu, kas piesārņoja dabu, taču upes otrs krasts, līdz kuram dūmi neaizsniedzās, tika saukts par "apburošo pusi". Tieši šajā pusē bija atrodamas skaistas villas un dārzi. Fālunas centru veidoja mazas gājēju ielas ar maziem veikaliņiem uz tām.
2001. gadā visu apgabalu, arī Lielo bedri, Fālunas vēsturiskās celtnes un industriālo objektu paliekas, apkaimes ciemus un Raktuvju muzeju iekļāva UNESCO Pasaules mantojumu sarakstā.
Vēsture
1977. gadā zviedru žurnāls Familie Journalen rakstīja: "Kādu laiku pirms šajā zemē parādījās pareizticīgie, dzīvoja viens bagāts vīrs, kuram piederēja daudz zemes un daudz lopu, un tepat atradās arī kūtis un šķūņi..." tieši šādi iesākās Fālunas vēsture. Pats pilsētas nosaukums radies no skandināvu vārda fдlador, kur fд nozīmē 'lops', bet lador — 'šķūnis'. Tādā veidā Fālunu sākumā pat nevarēja nosaukt par ciemu — mājas bija izbārstītas pa visu teritoriju. No tādām ēkām ganību laukos ar laiku izauga galvenā Zviedrijas barotāja — Fāluna. Bet tāda Fāluna palika līdz brīdim, kad tās teritorijā tika atklātas vara rūdas, kuras vairāku gadsimtu garumā bija lielākā darba devēja valstī un tehniskās attīstības centrs. Ja ticēt leģendai, tad vara rūdas atklāja parasts āzis. Āzis no ganībām esot atnācis pilnīgi sarkans. Nākamajā dienā saimnieks esot āzim sekojis un ievēroja, ka āzis, berzējoties gar zemi, tam paliek sarkanīgs kažoks. Tā nu šis sācis rakt un atradis vara rūdas. Fāluna attīstījās, un 1641. gadā tā ieguva pilsētas statusu. Uz to brīdi tā pēc iedzīvotāju skaita atpalika tikai no Stokholmas. Šodien tā ir parasta pilsēta, kura pēc iedzīvotāju skaita piekāpjas ne tikai Stokholmai. Līdz 20. gadsimtam pilsēta nelikās vilinoša — ieskauta putekļu mākonī, tā biedēja katru, kurš nāca tai klāt. 1708. gadā I. F. Leopolds rakstīja: "Ceļotāju, kurš devās uz Fālunu, pārņem šausmas vēl pirms viņš tuvojas klāt pilsētai, kad ierauga tumšu un biezu dūmu kārtu, kuru pilsēta rada tik lielā daudzumā, ka ceļotājs var padomāt, ka visdrīzāk viņš iekļuvis Ciklopa alā, nevis parastā pilsētā". Vara iegūšana tik ilgā laika periodā beidzās ar to, ka visas koka mājiņas pilsētā un visa augu valsts palika melna un pilsēta sāka smakt nost no dzeltenīgajiem putekļiem. Ne koki, ne krūmi, pat sūnas ne — nekas nespēja izdzīvot tādos apstākļos 2,5 kilometru rādiusā. Dāņu rakstnieks Hanss Kristians Andersens, apmeklējot Fālunu 1849. gadā bija teicis: "Nekur nebija redzams nekas zaļš, ceļa malās zālienu nebija. Pa to laiku, kamēr es te biju, neviens putns man nepalidoja garām". Laiki mainās un pirms vairākiem gadiem iestādītie koki ir izauguši, pārvēršot Fālunu par tipisku zviedru pilsētu ar parku zonām.
Klimats
Fālunā pārsvarā valda mitrs kontinentālais klimats. Ziema šeit ir gara — no novembra vidus līdz marta beigām. Ziemas Fālunā ir mainīgas. Mēdz būt ļoti auksti, bet var būt arī siltākas gaisa temperatūras — to ietekmē blakus esošās jūras klimata izmaiņas. Vissiltākais laiks Fālunā ir jūlijs un augusts (~ +23 °C), bet šajos mēnešos ir arī visvairāk nokrišņu. Fālunas klimats ir atšķirīgāks, nekā lielākajā daļā Zviedrijas. Tas saistīts ar to, ka blakus pilsētai neatrodas lielas ūdens krātuves, kā rezultātā, Fālunā reizēm ir siltāks nekā citviet valstī.
Fāluna šodien
Šodien Fāluna ir populārs tūristu galamērķis. Raktuves vairs nedarbojas, bet tās var apskatīt, un pilsēta ir palikusi praktisku neskarta. Ja šobrīd kādam cilvēkam, kas dzīvo Zviedrijā vai ir bijis Fālunā, pajautātu, ar ko viņam asociējas šīs pilsētas nosaukums, tad atbildē saņemtu trīs lietas — varš, sarkanā krāsa un Fālunas desa. Visas šīs lietas pievilina ne tikai pašus zviedrus, bet arī tūristus.
Galvenais tūristu galamērķis, atbraucot uz Fālunu, ir Fālunas vara raktuves (Falu Mine). To darbība beidzās pagājušā gadsimta 90. gados. Šeit joprojām ļoti daudzas lietas atgādina par kalnračiem, kuri šeit strādājuši. Iebraucot pilsētā, tūristus sagaida piemineklis "Kalnracis no pagātnes", kurš uzcelts par godu strādniekiem. Atbraucot uz Fālunu, ir iespējams izbaudīt raktuvju strādnieku dzīvesveidu, piedaloties ekskursijā uz vara raktuvēm. Ir iespēja iepazīties gan ar pazemi, gan ar pašu pilsētu, kurā var ieraudzīt Zviedrijas neatņemamu ainavas sastāvdaļu — Fālunas sarkano krāsu. Visā valstī redzamas koka ēkas, kas nokrāsotas sarkanīgajos Fālu toņos. Kopš 17. gadsimta šo krāsu ražo no pulverī saberztas rūdas, kas satur dzelzs sulfātu un iegūta Fālunas raktuvēs.
Fālunas sarkanā krāsa
Fālunas sarkanās krāsas pirmsākumi meklējami pavisam sen ap 16. gadsimtu un tā ieguva ļoti lielu popularitāti — šodien sarkanas koka mājiņas var ieraudzīt pilnīgi jebkurā Zviedrijas nostūrī. Iemesls tādai popularitātei ir krāsas pieejamība un lēta cena — pat mūsdienās tā ir pieejama lielos apmēros Fālu raktuvēs, jo krāsas pigments atrodams praktiski visur Fālunas apkārtnē lielos daudzumos.
Šodien krāsas ražošana maz atšķiras no senajām metodēm. Vienīgā lielākā atšķirība ir krāsas ieguves laiks, precīzāk, laiks, kad krāsas pigmentiem bija jāstāv svaigā gaisā. Saka, ka senajos laikos tam aizgāja pat līdz 30 gadu. Bet krāsu ražoja, jo lieli krājumi atradās zemes virspusē. Kad rūda jau pietiekami ilgi bija nostāvējusi svaigā gaisā, tad tā tika žāvēta, smalcināta un dedzināta. Pēc tam to samala sīkā pulverī.
Sarkanas koka mājiņas Zviedrijas jau izsenis tika uzskatītas par bagātības simbolu — zviedri, krāsojot mājas sarkanā krāsā, tās salīdzināja ar tā laika sarkano ķieģeļu mājām Eiropā. Zviedrijas valdība vienmēr ir gribējusi parādīt savu nozīmīgumu, bet, ņemot vērā, ka tolaik nebija tik daudz naudas ķieģeļu iegādei, visas ēkas, īpaši pilsētās, krāsoja Fālunas sarkanajā krāsā.
Fālunas desa
Fālunas desa ir pilsētas simbols un viena no iecienītākajām desām Fālunas un Zviedrijas iedzīvotāju vidū. Desas ražošanas vēsture ir pavisam vienkārša — to ražoja, jo nebija izvēles iespējas. Priekš vara raktuves darbiem tika veidotas virves no buļļu ādas, bet dzīvnieka gaļa palika pāri. Gaļu sāka pārstrādāt un gatavot — tā radās Fālunas desa. Kaut arī šodien Fālunas desu var nopirkt dažādās variācijās — ar garšvielām, lielākas vai mazākas, tomēr tā paliek neatņemama zviedru ēdienkartes sastāvdaļa.
Sports
Fālunā atrodas slēpošanas centrs un stadions "Lugnet", kurā norisinās sporta sacensības, kurās piedalās arī sportisti no Latvijas.
Šķirstiņu muiža
Šķirstiņu muižas, arī Raudupes muižas, kungu mājas drupas atrodas pie Šķirstiņas upes netālu no vietējā autoceļa V115 Šķirstiņi — Āstere — Ludiņi, ap 3 km no pagasta centra Viļķenes.
Vēsture
Muiža izveidojusies Limbažu draudzes novadā, Rīgas arhibīskapijas Līvu galā.
1723. gadā muižu nopirka Alberts Kadeuss, kura dēls ģenerālis Kārlis Gustavs fon Kadeuss 1751. gadā to pārdeva tiesas ierēdnim un vērtētājam fon Fišeram par 8584 dālderiem. 1780. gadā muižu nopirka pulkvedis Cimmermanis. 1834. gadā viņa dēls to pārdeva kopā ar netālo Šucēnu muižu (austrumos no Pāles) par 92 500 rubļiem pulkvedim Kārlim fon Zommeram. Ap 1860. gadu pie Šķirstiņas uzceltas muižai piederošas dzirnavas, ar krogu un dzīvokļiem, to darbībai izrakts Dzirnezers. Dzirnavas darbojušās līdz Otrajam pasaules karam. Pēc Kārļa Zommera nāves muižas mantoja viņa atraitne Anna un viņu bērni. 1868. gadā dēls nopirka mantojumus no pārējiem mantiniekiem par 120 000 rubļiem un kļuva par vienīgo Šucēnu un Šķirstiņu muižu īpašnieku. Pēdējā muižas ēka ar nosaukumu "Raudupes" tika uzbūvēta no koka 19. gadsimtā un vēlāk apšūta ar ķieģeļiem.
Pēc 1920. gada zemes reformas muižas kungu mājā ierīkoja nespējnieku namu, tautas namu un dzīvokļus, pēc Otrā pasaules kara — kolhoza kantori, klubu un veikalu. Muižas ēka nodega ugunsgrēkā 1999. gada decembrī.
Lejasmuiža
Lejasmuiža var būt:
FK Proleter Novi Sad
FK Proleter ir Serbijas futbola klubs no Novisadas, kurš spēlē Serbijas Superlīgā.
Latviešu opera
Latviešu opera bija operteātris, kas no 1913. līdz 1915. gadam Pāvula Jurjāna vadībā darbojās Rīgas Latviešu biedrības zālē, bet 1918.—1919. gadā Jāzepa Vītola vadībā kā Latvju opera Rīgas 2. pilsētas teātra telpās.
Vēsture
Latviešu opera savu darbību sāka 1913. gada 9. janvārī (1912. gada 27. decembrī pēc vecā stila) ar Pētera Čaikovska operas "Jevgeņijs Oņegins" iestudējumu. Pirmā pasaules kara laikā daļa trupas palika Rīgā, bet daļa evakuējās uz Krieviju. Savu darbību Latviešu opera atjaunoja 1918. gada janvārī, iestudējot Dž. Verdi "Traviatu"  un vairākas operetes: J. Štrausa dēla "Sikspārni", F. Lehāra "Jautro atraitni",  R. Dellingera "Donu Cēzaru" un J. Štrausa dēla "Čigānu baronu".
1918. gada rudenī Rīgas 2. pilsētas teātrī sāka darboties Latvju opera: "Operas jaunā iniciatīva sākumā radās Tērbatā, advokāta Andreja Frīdenberga pulcinātajā kopdarbības sabiedrībā (ar nosaukumu “Apgāda”). Organizatoriskie darbi turpinājās Pēterburgā, kur Pirmā pasaules kara gados bēgļu gaitās bija nonākuši daudzi latviešu mākslinieki". Par pirmo Latvju operas direktoru kļuva Jāzeps Vītols līdz 1918. gada decembra beigām: Jāzepa Vītola atmiņās visai plaši jau apcerēti  "Latvju operas" veidošanās apstākļi 1918. gada vasaras mēnešos. 19. novembrī "Klīstošais holandietis" tika izrādīts, nenomainot iepriekšējā vakarā notikušās Latvijas valsts pasludināšanas akta skatuves portāla noformējumu. Pēc tam, kad varu pārņēma LSPR valdība, ar Izglītības komisariāta mākslas departamenta vadītāja Andreja Upīša rīkojumu 1919. gada 23. janvārī Latvju operas kolektīvs pārcēlās uz Rīgas pilsētas vācu teātra ēku: šajā dienā jaunajās telpās tika spēlēts "Klīstošā holandieša" 1918. gada 15. oktobra iestudējums (Padomju Latvijas Izglītības komisariātā kā Mūzikas apakšnodaļas vadītājs strādāja plašāku telpu jautājumā ieinteresētais "Latvju operas" galvenais diriģents no 1918. gada septembra un direktors no 1919. gada janvāra Teodors Reiters ). 9. februārī ar Pētera Stučkas valdības dekrētu uz kooperatīviem pamatiem uzturētā Latvju opera tika nacionalizēta un pasludināta par Padomju Latvijas operu, nodrošinot regulāru finansējumu no valsts budžeta.
Pēc P. Stučkas valdības padzīšanas 1919. gada 22. maijā trupa atgriezās pie nosaukuma Latvju opera un tika piekomandēta Dienvidlatvijas brigādei. Savukārt pēc Strazdumuižas pamiera noslēgšanas 15. augustā abus pilsētas teātrus rekvizēja.
1919. gada 23. septembrī Latvijas Republikas Ministru kabineta sēdē tika pieņemti "Noteikumi par nacionālo operu". Trupai atkal, kā padomju laikā, bija ar likumu garantēta teātra ēka, nacionālās operas statuss un valsts finansējums. 2. decembrī Latvijas Nacionālajā operā tika spēlēts Riharda Vāgnera operas "Tanheizers" iestudējums, kura pirmuzvedums latviešu valodā Dmitrija Arbeņina režijā un Jāņa Kugas dekorācijās diriģenta Teodora Reitera vadībā notika jau 1919. gada 10. maijā Padomju Latvijas operā. 2. decembri līdz 1930. gadu beigām bija pieņemts svinēt kā Latvijas Nacionālās operas dzimšanas dienu, LPSR laikā operas izveidošanu atzīmēja 23. janvārī.
Muižnieki
Muižnieki var būt:
Troniški
Troniški ir ciems Istras pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 326 km attālumā no Rīgas.
JAS-39
Saab JAS 39 Gripen ir Zviedrijas vieglais iznīcinātājs ar vienu dzinēju, ko ražo Saab. Tas tika izstrādāts lai aizstātu Saab 35 Draken un Saab 37 Viggen Zviedrijas Gaisa spēkos.
Mstislavs Rostropovičs
Mstislavs Rostropovičs (dzimis, miris ) bija krievu čellists un diriģents. Muzikālās karjeras laikā izpildījis vairāk nekā 100 čella pirmatskaņojumus. Daudzi 20. gadsimta komponisti (to skaitā Dmitrijs Šostakovičs, Sergejs Prokofjevs, Vitolds Lutoslavskis, Olivjē Mesiāns, Alfrēds Šnitke, Bendžamins Britens) ir komponējuši tieši Rostropovičam.
Dzīvesgājums
Dzimis 1927. gadā Baku poļu-lietuviešu izcelsmes čellista Leopolda Rostropoviča un viņa sievas Sofijas, dzimušas Fedotovas, ģimenē. 1943. gadā Rostropoviču ģimene pārcēlās uz dzīvi Maskavā, un viņš 16 gadu vecumā uzsāka studijas Maskavas Konservatorijā (1943-1948). Pēc uzvarām vairākos starptautiskos konkursos Prāgā un Budapeštā (1947, 1949, 1950) viņam 1950. gadā piešķīra Staļina prēmiju. 1955. gadā viņš apprecēja Maskavas Lielā teātra operdziedātāju Gaļinu Višņevsku.
Rostropovičs ar sievu bija arī redzami cilvēktiesību aizstāvji un padomju režīma kritiķi. 1970. gadā, kad pret rakstnieku tika vērsta propagandas kampaņa, Rostropovičs savā vasarnīcā izmitināja Aleksandru Solžeņicinu. 1974. gadā Rostropovičs un Višņevska pameta PSRS un apmetās ASV. 1978. gadā viņiem tika atņemta PSRS pilsonība (atjaunota 1990. gadā). No 1977. līdz 1994. gadam Rostropovičs bija ASV Nacionālā simfoniskā orķestra diriģents.
Pēc PSRS sabrukuma Rostropovičs un Višņevska iesaistījās sabiedriskos procesos Krievijā, atbalstot prezidentu Borisu Jeļcinu. Vēlāk bija draudzīgās attiecībās arī ar Vladimiru Putinu. Miris 2007. gadā.
2011.—2012. gada Latvijas Kauss futbolā
2011.—2012. gada Latvijas Kausa izcīņa futbolā sākās un noslēdzās ar finālspēli. Par Latvijas kausa ieguvējiem kļuva Skonto.
Pirmā kārta
1Spēle noslēdzās ar 3–1.
Otrā kārta
2Spēle netika aizvadīta, abas komandas kvalificējās nākamajai kārtai.
Ceturtā kārta
17. jūlijā divas komandas cīnījās par vietu šajā kārtā.
Šis uzvarētājs, pārējie 6 uzvarētāji no iepriekšējās kārtas un 9 komandas no Virslīgas cīnījās ceturtajā kārtā.
Janeikas
Janeikas ir ciems Bauskas novada Ceraukstes pagastā, Mēmeles upes kreisajā krastā uz austrumiem no Bauskas.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Austrumu studijas
Austrumu studijās dažkārt tiek iekļautas Āfrikas studijas.
Ruņģis
Ruņģis (lt) baltu mitoloģijā ir labais mājas gars, labības aizgādnis un sargātājs, kurš palīdzot mājas iedzīvotājiem, sargājot tos un nesot mājās graudus, ko berot apcirkņos, lai mājiniekiem vienmēr būtu ko ēst un tie nepiedzīvotu badu. Cilvēkiem Runģis esot parādījies melna kaķa veidolā.
Vamena
Vamena ir pilsēta Indonēzijā, Kalnienes Papua provinces galvaspilsēta un Džajavidžajas apriņķa centrs. Izvietojusies provinces vidienē Baliemas upes krastā pie tās pietekas Uves ietekas.
Vēsture
Pilsēta izvietojusies Baliemas ielejā, kas ir blīvi apdzīvots Jaungvinejas vidienes lauksaimniecības reģions. Pilsētu kā vienu no pēdējām savā koloniālās valdīšanas laikā 1956. gadā dibināja holandieši. Vēl 1980. gados Vamena bija neliels dani cilts ciemats. Kopš 1969. gada Džajavidžajas apriņķa centrs, bet kopš 2022. gada jaundibinātās Kalnienes Papuas provinces galvaspilsēta.
Latvijas smaile
Latvijas smaile (līdz 2009. gadam — Padomju Latvijas smaile) ir kalns Pamirā uz Tadžikistānas un Kirgizstānas robežas. Izvietojies Pamira ziemeļdaļā, Aizalaja grēdā. Pirmoreiz tajā uzkāpa latviešu alpīnists Egberts Imants 1960. gadā, nosaucot to par Latviju, bet politisku iemeslu dēļ kalns tika atzīmēts kā Padomju Latvijas smaile. 2009. gada februārī kalns tika oficiāli pārdēvēts par Latvijas smaili.
Vratislavs Lokvencs
Vratislavs Lokvencs (cz, dzimis ) ir bijušais Čehijas futbolists, spēlēja uzbrucēja pozīcijā.
Čehijas futbola izlases sastāvā Lokvencs ir spēlējis 2000. un 2004. gada Eiropas čempionātā, kā arī 2006. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Sparta Prague
Salzburg
Basel
Slaigo grāfiste
Slaigo grāfiste (en, ga) ir grāfiste Īrijā, Konahtas provincē. Slaigo grāfistes pārvaldes centrs atrodas Slaigo. grāfistē dzīvoja 65 535 iedzīvotāji.
Česki Broda
Česki Broda (cz) ir pilsēta Čehijā, Centrālčehijas apgabala Kolīnas apriņķī.
Dibināta 12. gadsimtā. 1286. gadā tai piešķirtas pilsētas tiesības. 1434. gadā uz dienvidaustrumiem no pilsētas notika Lipānu kauja, kurā katoļi un mērenie husīti sakāva radikālos husītus. 1437. gadā imperators Sigismunds piešķira Česki Brodai imperatora brīvpilsētas statusu. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Varņi
Varņi ir pilsēta Lietuvā uz dienvidiem no Telšiem pie Varneles upes. Pilsētā notiek melnā metāla/tautas mūzikas festivāls Kilkim Žaibu.
Vēsture
Viduslaikos kā Medenikes zemes centrs pazīstama ar Medininku vārdu. Bijusi Žemaitijas bīskapijas rezidences pilsēta no 15. gadsimta, kad Konstances koncils lēma par tās izveidošanu, līdz 19. gadsimta vidum. Varņos 1595. gadā Žemaitijas bīskaps Merķelis Giedraitis (Merkelis Giedraitis, 1536—1609) un Mikolajs Daukša (Mikalojus Daukša, 1527—1613) publicēja katehismu — pirmo grāmatu lietuviski Lietuvas lielkņazistes teritorijā.
19. gadsimta vidū vietējā garīgajā seminārā mācījās Antans Baranausks.
Azizulhasni Avans
Muhamads Azizulhasni bin Avans (Muhammad Azizulhasni bin Awang; dzimis 1988. gada 5. janvārī) ir Malaizijas treka riteņbraucējs. Mazā auguma dēļ ieguvis iesauku "Kabatas raķešvīrs", viņš ir pirmais un vienīgais Malaizijas riteņbraucējs, kurš izcīnījis medaļu vasaras olimpiskajās spēlēs.
Azizulhasni bija Malaizijas komandas karognesējs 2008. gada olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā. 2009. gadā viņš izcīnīja pirmo medaļu Pasaules čempionātā, sudrabu individuālā sprinta disciplīnā. 2016. gada olimpiskajās spēlēs viņš izcīnīja bronzas medaļu keirinā. Pēc pieciem gadiem Tokijas olimpiskajās spēlēs šajā pašā disciplīnā viņš izcīnīja sudraba medaļu.
2017. gadā viņš pirmoreiz uzvarēja Pasaules čempionātā keirina disciplīnā un kļuva par pirmo Malaizijas sportistu, kas valkājis varavīksnes krāsu čempiona krekliņu.
Dzīves sākums un izglītība
Azizulhasni dzimis Dungunā, Terenganu, Malaizijā kā astotais no deviņiem bērniem, vēlāk ticis adoptēts. 10 gadu vecumā pievērsies riteņbraukšanai, kad treneris Rozimi Omars ieteica skeitbordinga vietā pievērsties riteņbraukšanas sportam. Velosipēdu par labām sekmēm viņam bija sagādājis tēvs Pēc vidējās izglītības iegūšanas viņš saņēma piedāvājumu no Maktab Rendah Sains MARA, koledžas ar zinātnes novirzienu, kā arī Bukit Jalil sporta skolas Kualalumpurā. Azizulhasni izlēma pievērsties riteņbraukšanai un iestājās nacionālajā sporta skolā ar mērķi kļūt par sportistu vai sporta ārstu.
Karjera
Azizulhasni lielākais sasniegums ir zelta medaļa 2017. gada Pasaules čempionātā treka riteņbraukšanā un sudraba medaļa Tokijas olimpiskajās spēlēs, abas keirina disciplīnā. Starp citiem viņa nozīmīgākajiem sasniegumiem ir sudraba medaļa 2009. gada Pasaules čempionātā sprinta kategorijā un sudraba medaļa 2010. gada Pasaules čempionātā keirina kategorijā. 2009. un 2010. gadā viņš saņēma Malaizijas gada sportista titulu.
2011. gada februārī Pasaules kausa posma Mančestrā finālbraucienā Azizulhasni iekļuva kritienā, kur viņš guva nopietnu traumu, kad 20 cm gara koka šķēpele iedūrās viņa kājā. Togad viņš nestartēja Pasaules čempionātā.
Personīgā dzīve
Azizulhasni dzīvo Melburnā ar sievu un divām meitām.
Tronova
Tronova ir ciems Malnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 287 km attālumā no Rīgas.
Amirs Tāki
Amirs Tāki (, dzimis ) ir britu-irāņu revolucionārs, hakeris un programmētājs, kurš ir zināms ar savu darbību Bitcoin projektā, kā arī vairāku atvērtā pirmkoda projektu pionieris. 2014. gadā žurnāls "Forbes" iekļāva Tāki savā "30 zem 30" sarakstā. Aizrāvies ar kurdu Rožavas revolūcijas idejām, Tāki Sīrijas pilsoņu kara ietvaros Tautas aizsardzības vienību sastāvā karoja pret Islāma valsti, kā arī piedalījās dažādos sabiedriskos un ekonomiskos projektos, kopumā Sīrijā pavadot pusotru gadu.
Šahri Suhte
Šahri Suhte (, tulkojumā "Nodegusī pilsēta") ir arheoloģisks piemineklis Irānas austrumos pie Helmandas upes, netālu no Afganistānas robežas. 151 hektārus lielā senvieta ir bronzas laikmeta pilsētas atliekas. Tā tika apdzīvota no 32. līdz 21. gadsimtam pirms mūsu ēras, apdzīvotības laikā trīs reizes pamatīgi nopostīta. 2014. gadā senvieta tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Izrakumi šeit veikti no 20. gadsimta sākuma. Atradumu vidū ir pasaulē senākais nardu spēles komplekts, metamais kauliņš, acs protēze, ķimenes kā garšviela. Uz viena no traukiem esošais zimējums var tikt uzskatīts par pasaulē senāko animāciju.
Ričards Bērbidžs
Ričards Bērbidžs (en; dzimis, miris ) bija angļu teātra aktieris.
Viņa tēvs ir bija aktieris un teātra vadītājs un īpašnieks Džeimss Bērbidžs. Plašu popularitāti kā aktieris guvis 20 gadu vecumā. Bija Viljama Šekspīra draugs un līdzgaitnieks. Pirmais Šekspīra radīto Ričarda III, Romeo, Henrija V, Hamleta, Makbeta, Otello un Karaļa Līra lomu attēlotājs. Tiek uzskatīts par pirmo ievērojamo angļu aktieri. Nodarbojies arī ar gleznošanu.
Buntu grāvis
Buntu grāvis ir Roznieku grāvja kreisā krasta pieteka Kuldīgas novadā.
Tek ziemeļu virzienā starp Ventu un valsts autoceļu V1278 (Ciecere – Ikaiši – Vārme). Ietek Roznieku grāvī netālu no tā ietekas Ventā. Buntu grāvi nešķērso valsts autoceļi.
Autofotoorientēšanās
Autofotoorientēšanās ir orientēšanās sacensības, kurās kontrolpunktu meklēšana un sasniegšana notiek ar automobili, pārvietojoties pa vispārējās koplietošanas ceļiem, ievērojot Ceļu satiksmes noteikumus. Sacensību ideja — atrast dabā uz organizatora izsniegtās kartes atzīmētus kontrolpunktus un pie tiem nofotografēties, ievērojot organizatoru noteiktās prasības. Papildus tam sacensībās var tikt iekļauti dažādi papilduzdevumi, kuru precīza izpilde dod papildpunktus. Katram atrastajam kontrolpunktam un veiktajam papilduzdevumam var būt dažādas vērtības. Uzvar tā komanda, kura savākusi vislielāko kontrolpunktu un papilduzdevumu vērtību summu, iekļaujoties noteiktā kontrollaikā. Vienādu punktu gadījumā uzvarētājs tiek noteikts pēc īsākā nobrauktā maršruta. Sacensību formāts kontrolpunktu meklēšanai dabā aizliedz izmantot GPS iekārtas. Piedalīties sacensībās drīkst ar jebkuru vieglo automobili, kas ir tiesīgs piedalīties ceļu satiksmē. Dalībnieku komanda sastāv vismaz no 2 cilvēkiem, maksimālo cilvēku skaitu komandā ierobežo konkrētā automobiļa atļauto sēdvietu/drošības jostu skaits. Kontrolpunktu fotografēšanai un papilduzdevumu izpildei nepieciešams digitālais fotoaparāts vai viedtālrunis. Pirms starta dalībniekiem tiek izsniegta orientēšanās karte papīra formātā. Finišā dalībnieki nodod sacensību laikā uzņemtās fotogrāfijas — nolasot atmiņas karti vai no IPhone ar Airdrop palīdzību.
Vēsture
Šāda veida sacensības Latvijā pirmo reizi notika 2008. gada nogalē — Iecavā. Autofotoorientēšanās sacensību idejas autors un organizators bija Elmārs Biele, auto portāla iAuto dibinātājs, vēlāk SIA "DigitalZoo" īpašnieks. Drīz pēc pirmajām sacensībām tika izveidotas Interneta vietnes sacensību reklāmai un reģistrācijai uz tām. Pirmajās autofotoorientēšanās sacensībās (2008. gadā) piedalījās 81 komanda.
Rostislavs Gorjajevs
Rostislavs Gorjajevs (—) bija Latvijas kino un teātra režisors, aktieris.
1952.—1958. gadā studējis Ļeņingradas Teātra institūtā.
1958.—1959. gadā bijis Baltijas flotes Drāmas teātra režisors, no 1959. gada strādājis Rīgas Kinostudijā kā otrais režisors, vēlāk galvenais režisors. Kinematogrāfistu savienības biedrs no 1965. gada.
Valērijs Brjusovs
Valērijs Brjusovs (, dzimis, miris ) bija krievu dzejnieks, rakstnieks un literatūrzinātnieks, simbolisma virziena veidotājs krievu literatūrā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1873. gada 13. decembrī turīga Maskavas tirgotāja ģimenē. Studēja vēsturi Maskavas universitātē (1892-1899) un publicēja pirmos dzejoļus franču simbolisma stilā, kuros jūtama Bodlēra, Malarmē un Verlēna ietekme. 1903. gadā viņš izdeva Puškina vēstuļu zinātnisku izdevumu un vadīja laikrakstu "Svari" (Весы, 1904-1909). Tulkoja krieviski Vergīlija, Dantes, Gētes, Po darbus. 1909. gadā izdeva dzejas krājumu Все напевы (Visi dziedājumi).
Miris 1924. gada 9. oktobrī Maskavā.
Fabio Kvaljarella
Fabio Kvaljarella (it; dzimis ) ir Itālijas futbolists, uzbrucējs. Kopš 2016. gada spēlē A sērijas kluba Dženovas "Sampdoria" sastāvā. Aizvadījis 25 spēles Itālijas izlasē.
Sasniegumi
Torino
Juventus
Individuālie sasniegumi
Una Ulme
Una Ulme (dzimusi ) ir Latvijas žurnāliste, TV personība, blogere un uzņēmēja.
Idas kalns
Idas kalns ir augstākais kalns Krētas salā, Grieķijā. Tā augstums ir 2456 m, tas atrodas salas centrālajā daļā.
Una Ulme
Una Ulme kā žurnāliste 13 gadus ir strādājusi LTV ziņu raidījumā “Panorāma”, ir bijusi žurnāla “Pastaiga” skaistuma redaktore. Karjeras pirmsākumos bija žurnāla “Vakara Ziņas” reportiere. Una Ulme 2019. gadā izdeva grāmatu “Skaistumam nav gadu”. Viņai ir savs blogs ageless.lv.
Unai Ulmei kopā ar dzīvesbiedru Gaiti Burbu ir ģimenes uzņēmumi — restorāns “Buržujs” un veikals “iDille”.
Viņa ir bijusi precējusies ar Ingaru Silu; šīs laulības laikā bija zināma kā Una Ulme-Sila. Unas vecāki ir politiķis Arvīds Ulme un kultūras darbiniece Guna Rukšāne. Unas Ulmes pirmais vīrs bija Roberts Krūmiņš, ar kuru laulībā ir dzimis dēls Reinis Krūmiņš.
Magnolija (filma)
"Magnolija" (en) ir 1999. gada ASV drāmas filma, kuras režisors, scenārija autors un viens no producentiem ir Pols Tomass Andersons. Galvenās lomas atveido Džeremijs Blekmens, Toms Krūzs, Melinda Dilone, Filips Beikers Hols, Filips Sīmors Hofmans, Rikijs Džejs, Viljams H. Meisijs, Alfreds Molina, Džūliana Mora. Filmas pirmizrāde notika.
Filmas sižets notiek Sanfernando ielejā Kalifornijā un tajā tiek apvienoti dažādu savstarpēji saistītu varoņu stāsti par mīlestību un piedošanu.
Ozolu lācītis
Augšanas apstākļi
Mikorizas sēne. Aug no jūlija līdz oktobrim zem ozoliem.
Barības vērtība
Ēdams bez iepriekšējas novārīšanas.
Līdzīgās sugas
Līdzīgs zem priedēm augošajam sila lācītim, zem apsēm atrodamajai parastajai apšubekai un bērzu un egļu audzēs augošajai dzeltenbrūnajai apšubekai. Drošākā atšķiršana ir pēc mikorizu veidojošajiem kokiem, bet kļūdai identifikācijā nav kulināras nozīmes. Visas tās ir labas ēdamās sēnes.
Bērzīte
Bērzīte var būt:
Bērze (Eglonas pieteka)
Bērze (arī Bērzīte, Bērzupe, Bērzes strauts, augštecē — Caunupīte) ir Eglonas kreisā krasta pieteka Jēkabpils novadā. Sākas no grāvju sistēmas Tīreļu purva dienvidaustrumu malā, plūst pa Aknīstes nolaidenumu iesākumā austrumu virzienā pa dziļu gravu, pie Bērzones pagriežas uz dienvidiem. Baseinā lieli mežu masīvi un palieņu pļavas. Upes gultne gandrīz visā garumā pārrakta, taisnota. Lielākā pieteka Rātupīte (7 km; labā). Upi šķērso autoceļš P72.
Tropmači
Tropmači ir ciems Lēdmanes pagastā, Ogres novadā. Atrodas 68 km attālumā no Rīgas.
Sirils Tero
Sirils Tero (fr; dzimis ) ir Francijas futbolists, uzbrucējs. Kopš 2017. gada spēlē Itālijas A sērijas kluba ACF Fiorentina sastāvā.
Lisjēns Favrs
Lisjēns Favrs (fr; dzimis ) ir Šveices futbola treneris un bijušais futbolists. Spēlējis pussarga pozīcijā, bijis Šveices futbola izlases dalībnieks. Trenera karjeras laikā vadījis Šveices, Francijas un Vācijas klubus.
Futbolista karjera
Spēlētāja karjeras laikā pārstāvējis Šveices klubus Lausanne, Neuchâtel Xamax un Servette. 1985. gadā Servette sastāvā kļuva par Šveices čempionu. No 1983. līdz 1984. gadam spēlēja Francijā Toulouse FC sastāvā. Futbolista karjeru noslēdza 1991. gadā. 1983. gadā ir ticis atzīts par Šveices gada futbolistu.
Šveices izlases sastāvā aizvadījis 24 spēles. Vienīgos vārtus izlases labā guva savā debijas spēlē pret Nīderlandi. Karjeru izlasē noslēdza 1989. gada septembrī, pēdējo spēli aizvadot pret Portugāles izlasi.
Trenera karjera
Trenera karjeru sāka 1991. gadā Šveices klubā Echallens. Sākumā trenēja kluba jauniešu komandas, 1993. gadā kļuva par pirmās komandas galveno treneri. Karjeras turpinājumā strādāja arī citos Šveices klubos: Yverdon Sport, Servette un FC Zürich. Ar FC Zürich divreiz uzvarēja Šveices Superlīgā (2006. un 2007. gadā).
2007. gada jūnijā kļuva par Vācijas Bundeslīgas kluba Hertha BSC galveno treneri. No 2011. līdz 2017. gadam vadīja citu Bundeslīgas klubu Menhengladbahas "Borussia". 2014.—2015. gada sezona bija sekmīgākā, kad izdevās sasniegt 3. vietu.
No 2016. līdz 2018. gadam strādāja par Francijas kluba OGC Nice galveno treneri. 2016.—2017. gada sezonā izcīnīja 3. vietu Ligue 1, kvalificējoties UEFA Čempionu līgas 3. kvalifikacijas kārtai. Tas bija kluba lielākais panākums vairāk nekā 40 gadu laikā. 2018. gada maijā tika apstiprināts par Dortmundes "Borussia" galveno treneri. 2019. gadā ieguva Vācijas superkausu. Divas reizes ar Borussia ieguva 2. vietu Bundeslīgā. pēc zaudējuma 1:5 pret VfB Stuttgart tika atbrīvots no amata.
2022. gada jūnijā atgriezās OGC Nice galvenā trenera amatā. 2023. gada janvārī pēc izstāšanās no Francijas kausa pret zemākas līgas komandu tika atbrīvots no amata.
Vētrasputni
Vētrasputni, vētrasputnu kārta (Procellariiformes), ir viena no putnu klases (Aves) kārtām, kas pieder neognatu infraklasei (Neognathae). Vētrasputni tiek iedalīti 4 dzimtās, kurās ir apmēram 108 sugas.
Vētrasputnu sugas kopumā ir sastopamas visos pasaules okeānos un jūrās, turklāt vislielākā sugu dažādība mājo uz ziemeļiem no Jaunzēlandes. Tie ligzdo pamatā uz salām, veidojot kolonijas. Lielākie vētrasputni ligzdas veido uz zemes, bet mazākās sugas piemeklē dabīgas alas un padziļinājumus, kas daļēji piesegti un pasargāti. Visiem vētrasputniem piemīt spēcīga ligzdošanas filopatrija: putni vienmēr atgriežas vienā un tajā pašā vietā, lai ligzdotu. Vētrasputni ir monogāmi, un to pāriem ir ilgstošas attiecības, bieži uz mūžu. Latvijā kā retas ieceļotājas līdz šim ir novērotas divas vētrasputnu sugas: vētras burātājs (Oceanodroma leucorhoa) un tumšais vētrasputns (Puffinus griseus)
Vētrasputniem ir gara, kopīga vēsture attiecībās ar cilvēkiem. Daudzām tautām tie ir bijuši svarīgs barības avots, un dažās pasaules daļās tos joprojām turpina medīt. Tā ir viena no apdraudētākajām putnu kārtām, jo daudzu sugu izdzīvošana ir kritiska, jo salās, kurās ligzdo vētrasputni cilvēki ir ieveduši sauszemes plēsējus. Jūras ūdens kļūst arvien piesārņotāks un daudzi putni sapinas zvejnieku tīklos. Šobrīd tiek veikts liels darbs, lai novērstu apdraudējumus ligzdošanas kolonijām.
Zinātniskais nosaukums Procellariiformes ir cēlies no latīņu vārda procella, kas nozīmē spēcīgs vējš vai vētra.
Evolūcija
Fosilie atradumi liecina, ka vētrasputnu kārtas sugas ir dzīvojušas jau pirms 60 miljoniem gadu. Vētrasputnu kārtas priekšteči bija kopīgi arī pingvīnveidīgo (Sphenisciformes) un gārgaļveidīgo kārtai (Gaviiformes). Fosilo atradumu nav daudz, bet 16 miljonus gadu vecie albatrosu un ūdensgriezējvētrasputnu fosilijas liecina, ka šo putnu uzbūve nav daudz mainījusies pa šiem gadiem. Pastāv viedoklis, ka vētrasputni vispirms radās dienvidu puslodes reģionos, lai arī lielākā daļa fosiliju ir atrastas tieši ziemeļu puslodē. DNS liecina, ka visām vētrasputnu sugām ir bijis viens priekštecis.
Izskats un īpašības
Vētrasputnu taisnais knābis sastāv no 7—9 ragainām plāksnītēm. Plāksnīšu forma starp dažādām dzimtām ir atšķirīga. Nāsis veido viena vai divas garas cauruļveida ejas. Turklāt nāsis tiek lietotas kā ožas orgāns. Spēja saost palīdz noteikt barības un ligzdas atrašanās vietu. Pie knābja pamatnes vētrasputniem ir novietots īpašs sāls dziedzeris, kas palīdz atbrīvoties ķermenim no sāls, tā kā putni dzer okeāna ūdeni. Kuņģī visiem vētrasputniem izstrādājas īpaša eļļa, kas tiek izmantota kā barība garos pārlidojumos, kā arī, lai aizstāvētos pret ienaidniekiem. Spārni visām sugām ir proporcionāli gari un slaidi. Pirksti savienoti ar peldpleznām, un aizmugurējais pirksts vāji attīstīts, vai tā nav vispār. Apspalvojums visbiežāk ir melns, balts un pelēks.
Lielākā daļa vētrasputnu lieto divas lidošanas tehnikas, kas ļauj taupīt enerģiju lidojuma laikā. Tās ir dinamiskā planēšana un slīpā planēšana. Dinamiskā planēšana nozīmē vētrasputna slīdēšanu gar viļņu galotnēm, uzķerot vertikālo gaisa plūsmu gar viļņa sienu. Tādējādi putni samazina nepieciešamo enerģiju, lai noturētos gaisā. Slīpā planēšana tiek izmantota, kad putns lido taisni uz priekšu. Vētrasputns pagriežas pret vēju, uzņemot augstumu, tad planē lejup līdz jūras virsmai. Planēšana ik pa brīdim mijas ar spārnu sasišanu. Spārnu sasišanas biežums ir atkarīgs no vēja stipruma un viļņu augstuma. Lielo okeāna vētrasputnu ģints (Macronectes) sugām un albatrosiem lidošanu atvieglo pleca kaulu uzbūve — spārns plecā saslēdzas un bez grūtībām turas izstiepts gaisā. Šo spārna uzbūves īpatnību sauc par pleca atslēgu. Spārns bez mazākās muskuļu piepūles tiek noturēts izstieptā veidā paralēli zemei. Burātāju dzimtai ir raksturīgi divi unikāli lidošanas veidi. Šīs dzimtas putni spēj skriet pa ūdens virsmu, turot spārnus paceltus gaisā kā buras. Spārni tiek vai nu ātri sasisti vai vējainā laikā putni lieto vēju, lai sevi noturētu virs ūdens.
Lielākā daļa uz sauszemes ir neveikli un staigā slikti, bieži atbalstoties pret zemi ar krūtīm. Izņēmums ir albatrosi un lielie vētrasputni, kas barojas uz sauszemes, un ir veikli staigātāji.
Ligzdošana
Visas vētrasputnu sugas ligzdo ligzdošanas kolonijas. Vētrasputni veido monogāmus pārus, kuru attiecības bieži ir uz mūžu. Dažām sugām, īpaši tas ir raksturīgs albatrosiem, pāris noformējas vairāku gadu garumā. Pāris dejo riesta deju, kas tiek pilnveidota un papildināta ar detaļām gadu no gada. Katram pārim deja ir atšķirīga. Citām sugām riesta izpausmes ir klusinātākas, bet arī tās ietver sinhronās lidošanas, sasaukšanās un citas aktivitātes. Saucieniem ir liela nozīme pāriem atrodot vienam otru, izdalot savu sugu no citām, kā arī novērtējot iespējamā partnera kvalitātes. Arī pēc tam, kad pāris jau izveidojis attiecības, tie viens otru atrod ar saucienu palīdzību. Katru gadu tiek izdēta tikai viena ola, kā arī vētrasputni ligzdo tikai vienu reizi gadā. Toties albatrosi reizēm ligzdo vienu reizi divos gados.
Maija dziedājumi pie krusta
Maija dziedājumi pie krusta ir viena no spilgtākajām tautas dievbijības izpausmēm Latgalē. Tie izpaužas kā dievkalpojumi maijā brīvā dabā pie ceļmalas un ciemu (sādžu) krustiem. Šī tradīcija ir vairāk nekā 200 gadus veca.
Tradīcija kopā ar Mirušo ofīciju iekļauta Latvijas kultūras kanonā.
Trotila ekvivalents
Trotila ekvivalents ir sevišķi lielas enerģijas notikumu mērs, ko izsaka trotila tonnās, kas sprāgstot izdalītu notikumam atbilstošu enerģiju. Visbiežāk trotila ekvivalentu izmanto kodolieroču un asteroīdu triecienu jaudas raksturošanai. Bez tonnas izmanto arī lielākas trotila ekvivalenta mērvienības — kilotonnu (kT jeb 1000 T) un megatonnu (MT jeb 1 000 000 T).
Piemēram, neliela taktiskā kodollādiņa ar jaudu 1 kT efektivitāte ir atbilstoša 1000 tonnu trotila efektivitātei. Lai izgatavotu tik daudz parasto artilērijas šāviņu, vajadzētu vilciena sastāvu ar trotilu. Turpretī tādas pašas jaudas ar lielgabalu izšaujams kodolierocis sver ap 100 kg. Lielākais cilvēka izraisītais sprādziens pasaules vēsturē ir PSRS veiktais ūdeņraža bumbas izmēģinājums Novaja Zemļas poligonā 1961. gadā — tā trotila ekvivalents bija ap 50 megatonnu.
Trotila eksplozijas īpatnējā enerģija atkarībā no sprādziena apstākļiem var būt no 980 līdz 1100 cal/g, bet dažādu sprāgstvielu salīdzināšanai nosacīti pieņemta vērtība 1000 termoķīmiskās kalorijas jeb 4184 džouli uz trotila gramu.
Nasdaq Financial-100
Nasdaq Financial-100 ir finanšu pakalpojumu indekss. Tas tika izveidots 1985. gadā kā Nasdaq-100 meitas reitings.