cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dienvidslāvijas Sociālistiskā Federatīvā Republika
Attiecību saraušana ar PSRS
Attiecību saraušana ar PSRS lika līdz šim dogmatiski lojālajiem Dienvidslāvijas komunistiem no jauna definēt savu ideoloģiju un valsts vietu pasaulē. Tito bija neapstrīdamais valsts un partijas līderis līdz pat savai nāvei 1980. gadā. Blakus viņam stāvēja vadošais dienvidslāvu sociālisma ideologs un visu četru valsts konstitūciju līdzautors Edvards Kardels. Līdz 1954. gadam vadošus amatus ieņēma Milovans Džilass, kas par ideju ieviest divpartiju sistēmu tika atstādināts no amatiem un arestēts, taču turpināja publicēties. 1966. gada jūlijā Kardela vadītie liberāļi panāca ilggadīgā Tito līdzgaitnieka un drošības dienesta vadītāja Aleksandra Rankoviča atstādināšanu no amatiem.
Kursa maiņa ekonomikā
1950. gadā sākās ideoloģiska pāreja no dogmatiskā staļinisma uz Dienvidslāvijas sociālismam turpmāk raksturīgo uzņēmumu pašpārvaldi (samoupravljanje) un strādnieku padomēm, kas izbeidza PSRS stila neelastīgo valsts birokrātiskā aparāta kontroli pār ražošanu un nodeva to uzņēmumu darbinieku padomēm, ka ievēlēja uzņēmuma valdi. Paralēli tika samazināts partijas centrālais aparāts, kā arī palielināta republiku kontrole pār ekonomiku. Tikai valsts dzelzceļu tīkls, pasts un upju/gaisa satiksme palika federālo ministriju kontrolē.
Lauksaimniecības stāvokļa uzlabošanai pēc 1950., 1952. un 1954. gada sausuma tika izbeigta kolektivizācijas kampaņa. 1953. gada 30. martā tika izdots dekrēts, kas ļāva zemniekiem izstāties un izņemt savu zemi no kolektīvajām saimniecībām. Jau 1954. gadā 80% lauksaimniecības zemes atkal bija privātās rokās.
Vairs netika veidots detalizēts piecgades plāns, to aizvietoja vispārējs ekonomikas attīstības dokuments, kas norādīja galvenos valsts attīstības projektus nākamajam gadam.
Pēc 1953. gada
1953. gada 13. janvārī tika pieņemta jauna konstitūcija, kas paredzēja pārveidot valsti balstoties uz strādājošo pašpārvaldes un decentralizētā sociālisma modeli, kas oficiāli bija ieviests jau 1950. gadā. Atsakoties no staļiniskā pārvaldes modeļa, valsts tika decentralizēta, dodot vairāk varas vietējā līmeņa partijas komitejām. Skupščinas Tautību palāta tika aizvietota ar Ražotāju palātu un tika izveidota Federācijas padome. Komunistiskās partijas nosaukums tika mainīts uz Dienvidslāvijas Komunistu Savienību (Savez komunista Jugoslavije).
Tomēr republikām jaunajā konstitūcijā vairs nebija paredzētas tiesības atdalīties no valsts. Neatrisināts bija arī albāņu un musulmaņu jautājums. Starp 1953. un 1966. gadu vairāk nekā 231 000 musulmaņu un albāņu, varas spiediena rezultātā reģistrējās kā etniskie turki un saņēma atļauju emigrēt uz Turciju.
Šajos gados turpinājās ekonomiskās reformas, kurām sekoja arī ierobežotas politiskās brīvības. 1955. gadā tika atļauta investīciju kredītbanku darbību, un valstī sākās inflācijas ēra. Tika uzsākts otrais piecgades plāns (1957—61.), kas tika veidots ņemot vērā uzņēmumu pašpārvalžu ieteikumus. Ekonomika auga tik strauji, ka 1961. gadā sākās krīze, kas noveda pie trešās piecgades plāna pārtraukšanas. Lai apturētu inflāciju un pieaugošās ekonomikas problēmas, 1962. gadā tika iesaldētas algas un apturētas investīcijas attīstības projektos.
1961. gadā Belgradā tika nodibināta Nepievienošanās kustība un pieauga Tito starptautiskais prestižs. Hruščova uzsāktā attiecību normalizācija vainagojās ar viņa vizīti Dienvidslāvijā 1955. gada maijā un Tito vizīti Maskavā 1956. gada jūnijā, taču tikai dažus mēnešus vēlāk, pēc Ungārijas revolūcijas asiņainās apspiešanas, attiecības atkal ievērojami pasliktinājās. Savukārt PSRS atkal kritizēja Dienvidslāviju, kā problēmu avotu Austrumeiropas sociālistiskajā nometnē.
Pēc 1963. gada
Problēmas ekonomikā saasināja politiskās diskusijas starp decentralizācijas un centralizācijas aizstāvjiem. No 1961. gada sākās darbs pie jaunas konstitūcijas, kas tika pieņemta 1963. gadā. Tā paplašināja pašpārvaldes sistēmu, taču radīja četras jaunas federālās institūcijas ekonomikas, izglītības, kultūras un veselības pārraudzībai. Valsts nosaukums tika mainīts uz Sociālistisko Federatīvo Dienvidslāvijas Republiku. Nacionālo republiku prezidentiem ieviesa divu termiņu ierobežojumu, kas saprotamu iemeslu dēļ neattiecās uz federālo prezidentu Tito. Atkal tika reorganizēts Federālais parlaments, un ieviestas četras profesiju kameras. Jaunā konstitūcija īsti neapmierināja nevienu, tāpēc 1967., 1968., un īpaši jau 1971. gadā tā tika ievērojami papildināta un labota.
Partijas vadībā un republikās notika diskusijas par turpmāko attīstības kursu. Uzvarēja Kardela vadītais liberālais spārns, kas 1965. gadā panāca jaunu ekonomikas reformas kursu, un 1966. gada jūlijā no visiem amatiem atcēla ilggadējo Tito līdzgaitnieku, slepenpolicijas vadītāju, Dienvidslāvijas viceprezidentu un konservatīvā centralizācijas spārna līderi Rankoviču, kurš bija populārs Belgradā, bet ienīsts mazajās republikās.
Masiela Lūša
Masiela Lusha (dzimusi Tiranā, Albānijā) ir albāņu un amerikāņu aktrise un dzejniece. Saņēmusi divas balvas Young Artist Award (2003, 2004) kā jaunā aktrise par lomu TV seriālā George Lopez (2002–2007). Attēlojusi lomas filmās Unscripted (2005), My Father's Eulogy (2007), Time of the Comet (2008), Blood: The Last Vampire (2009), Ballad of Broken Angels (2009), Kill Katie Malone (2010), Of Silence (2010), Signed in Blood (2010), Tough Business (2011), Science of Cool (2011).
Dienvidslāvijas Sociālistiskā Federatīvā Republika
Pēc 1963. gada
1965. gada jūlijā parlaments pieņēma vairāk nekā 30 likumus, kas regulēja tirgus sociālisma modeli. Virknei produktu atcēla cenu kontroli, tika samazinātas vai atceltas importa un eksporta nodevas. Dienvidslāvijas dinārs tika devalvēts par 70%. Turpmāk katru gadu bija inflācija. Arī bezdarbs pieauga no 6,3% 1964. gadā līdz 14,5% 1982. gadā. Tika atcelti arī emigrācijas ierobežojumi un daudzi iedzīvotāji devās peļņā uz Rietumeiropu. 1967. gadā atļāva kopuzņēmumu veidošanu ar ārzemju uzņēmumiem.
Decentralizācija un liberalizācija noveda pie republiku sūdzībām par to individuālo interešu neievērošanu. Ekonomiskā nevienlīdzība neizbēgami tika formulēta etniskajās kategorijās. Bagātās un attīstītās Slovēnija un Horvātija bija neapmierinātas, ka liela daļa tajās nopelnīto līdzekļu tiek ieguldīti nabadzīgajos valsts dienvidos, īpaši Kosovā. Horvāti vēlējās paši kontrolēt ienākumus no Dalmācijas strauji uzplaukstošās tūrisma nozares. Problēmas radīja arī sarūkošā dzimstība horvātu vidū un valsts iekšējā migrācija, kā dēļ horvāti sāka baidīties no serbu skaita pieauguma. Kamēr gandrīz 10% horvātu devās darbā uz Vācijas Federālo Republiku, serbi no trūcīgajiem valsts novadiem pārcēlās strādāt uz Horvātiju. Tikmēr Serbijā un Melnkalnē pieauga bailes un nepatika pret albāņu skaita pieaugumu.
Horvātu pavasaris
Rankoviča atcelšana 1966. gadā strauji samazināja politisko apspiešanu un noveda pie liberāļu aktivitātes pastiprināšanās, īpaši jau Horvātijā, kur aktīvisti, kuru pusē nostājās arī Horvātijas komunistiskās partijas vadība, sāka pieprasīt vairāk ekonomisko un politisko brīvību horvātu tautai un Horvātijas republikai.
1967. gada martā tika publiskots inteliģences aicinājums horvātu literārās rakstu valodas aizstāvībai, kurā bija izteikts aicinājums atdalīt un aizsargāt horvātu rakstīto valodu no vispārēji lietotās serbhorvātu valodas. Tā kā serbhorvātu valoda bija viens no dienvidslāvu vienotības un kopības kustības aizsākumiem 19. gadsimtā, nostāšanās pret to nozīmēja nostāšanos pret dienvidslāvu kopību. Lai arī vēstules autori tika nosodīti kā nacionālisti, no 1968. gada oficiālajos dokumentos sāka lietot arī nedaudz atšķirīgo horvātu rakstību. 1970. gadā Zagrebā notika horvātu inteliģences konference, kas aicināja skolās vairāk mācīt horvātu literatūru un kultūru un mazāk citu republiku literatūru.
1971. gadā Tito šo kustību sāka kritizēt kā horvātu nacionālisma izpausmi un Horvātijas kompartijas vadītāji bija spiesti atkāpties no amatiem. Vairāki tūkstoši tika arestēti, daudzi nosūtīti uz koncentrācijas nometni Goli salā, citi pameta valsti un devās trimdā. Mazāka apjoma tīrīšanas 1972. gadā tika veiktas arī Slovēnijā, Maķedonijā un Serbijā, kur atbrīvoja liberālo kompartijas vadītāju. Vadošie liberāļi zaudēja amatus un tika aizvietoti ar Tito lojālistiem.
Turpmākajos gados jebkādas horvātu aktivitātes tika salīdzinātas ar Otrā pasaules kara ustašiem, kamēr serbu nacionālisms tika pieciests, jo tas bija konservatīvāks un atbalstīja komunistu varu.
1974. gada konstitūcija
Laikā starp 1967. un 1974. gadu politiskie un etniskie konflikti sasniedza tādu līmeni, ka pēc plašām debatēm bija nepieciešami atkārtoti 1963. gada konstitūcijas labojumi. Notika diskusijas vai valstī nepieciešama centralizācija vai decentralizācija. 1974. gada 21. februārī tika pieņemta jauna konstitūcija, kurā centralizācijas un birokrātijas pretinieks Kardels mēģina apmierināt “horvātu pavasara” prasības, faktiski aizstājot federāciju ar jaunu konfederācijas kompromisa modeli. Tajā bija paredzēts vēl vairāk varas republikām un vietējām institūcijām, saglabājot centrālo kontroli tikai pār aizsardzību, ideoloģiju un komerciju. Tā arī paplašināja pašpārvaldes konceptu, pastiprināja iedzīvotāju pārstāvniecību dalīšanu pēc profesijas principa, lielā mērā ieviešot korporatīvisma idejas. Konstitūcija bija viena no garākajām un sarežģītākajām pasaulē, ar 406 paragrāfiem un vairāk nekā 300 lappusēm teksta. Tito tika konstitucionāli pasludināts par prezidentu uz mūžu, vienlaikus, konstitūcija novērsa spēcīga pēcteča iespēju, ieviešot kolektīvās federālās prezidentūras modeli.
Serbijas autonomo republiku Vojvodinas un Kosovas pārstāvjiem kolektīvās pārvaldes orgānos tika piešķirtas neatkarīgas balsstiesības, kas aizvainoja serbu lepnumu, kuri uzskatīja tādējādi Serbija tiek netaisni sadalīta un vājināta. Aizvien vairāk varas un politisko amatu valstī tika piešķirti armijas pārstāvjiem, kā valsti vienojošam spēkam.
Pēc 1974. gada
Desmitgades sākumā piedzīvotais politisko arestu vilnis norima un intelektuālā un mākslinieciskā dzīve turpmāk saskārās ar minimāliem ierobežojumiem. Vienlaikus pastiprinājās ideoloģiskais spiediens, atsākās oficiāla marksisma studēšana, kas 1977. gadā tiek ieviests kā obligātais mācību priekšmets vidusskolās. Tuvojoties Tito nāvei, pastiprinājās arī viņa personības kults.
1960. gadu tirgus reformas nebija nesušās gaidītos rezultātus, tāpēc 70. gados pastiprinājās valsts kontrole pār ekonomiku. Dienvidslāvija aizvien vairāk importēja energoresursus, par kuriem maksāja nevis palielinot savu eksportu, bet ievērojami palielinot savu ārējo parādu, kas 1979. gadā sasniedza 12 miljardus USD.
Kardela idealizētais konfederācijas modelis republikām nozīmēja ne tikai brīvību, bet arī aizvien pieaugošu sacensību starp tām par kopējo resursu sadali un izmantošanu. Sākotnēji ekonomiski, vēlāk šie republiku konflikti kļuva aizvien politiskāki. Konfederācijas modelis arī vājināja centrālo varu un dienvidslāvisko identitāti, toties stiprināja katras republikas identitāti.
Attiecības ar PSRS šajos gados bija normālas, taču tajās svarīgu lomu ieņēma trīs galvenās ideoloģiskās pretrunas: Tito noraidīja Maskavas īpašo un vadošo lomu sociālisma pasaulē un atsacījās pārvērst Nepievienošanās kustību par Austrumu bloka sabiedroto cīņā pret rietumiem, kā arī kritizēja PSRS iejaukšanos citu valstu iekšējās lietās Austrumeiropā un citur pasaulē.
Pēc Tito
1980. gada 4. maijā nomira Tito un drīz kļuva skaidrs, ka viņa izveidotais varas modelis varēja pastāvēt tikai viņa dzīves laikā. Tito neatstāja vienu varas pēcteci, un kolektīvā federālā prezidentūra un partijas vadība, kur rotācijas kārtībā par vadītāju uz vienu gadu tika ievēlēti republiku pārstāvji, bija pārāk vāja, lai novērstu pieaugošās republiku nesaskaņas, ārējā parāda pieaugumu un inflācijas krīzi.
1981. gadā tika apspiesti albāņu protesti, kuros tie pieprasīja atsevišķas Kosovas republikas izveidošanu. 1981. gadā serbi veidoja 36% no visiem Dienvidslāvijas iedzīvotājiem. 4,9 miljoni serbu dzīvoja Serbijā, 1,3 miljoni — Kosovā un 2 miljoni — pārējās Dienvidslāvijas republikās. 1986. gada februārī par Serbijas kompartijas vadītāju kļuva Slobodans Miloševičs. 1986. gadā tika publiskots Serbijas Zinātņu un Mākslu Akadēmijas pētījums, kura autori uzskatīja, ka Tito varas gados Horvātija un Slovēnija ir ekonomiski apspiedušas Serbiju, un Kosovā albāņi veikuši etnisko genocīdu pret serbiem. Tikmēr horvāti bija aizvien vairāk pārliecināti, ka serbu dominētā centrālā vara politiski, militāri un ekonomiski apspiež viņu republiku.
Sekojot komunisma sabrukumam Austrumu bloka valstīs un pieaugošajām bailēm par Miloševiča plāniem, Slovēnijas parlaments 1989. gada 27. septembrī pieņēma virkni konstitūcijas labojumu, ar kuriem tika izbeigta komunistiskās partijas vadošā loma un nostiprinātas republikas tiesības atdalīties no Dienvidslāvijas.
1990. gada 20.-21. janvārī notika Dienvidslāvijas Komunistu Savienības 14. kongress, kuru vispirms pameta Slovēnijas deputāti, kuriem drīz sekoja Horvātijas deputāti, izbeidzot federālās partijas pastāvēšanu. 1990. gadā visās republikās notika brīvas daudzpartiju vēlēšanas. Slovēnija un Horvātija sāka ceļu uz neatkarību, kas abās republikās tika pasludināta 1991. gada 25. jūnijā. Serbu kontrolētā federālā armija deva prettriecienu un sākās Dienvidslāvijas kari. 1991. gada septembrī neatkarību pasludināja Maķedonija un oktobrī — Bosnija un Hercegovina. Dienvidslāvijas Sociālistiskā Federatīvā Republika beidza pastāvēt un 1992. gada aprīlī Serbija un Melnkalne pasludināja Dienvidslāvijas Federatīvās Republikas izveidošanu. Pēdējais konflikts — Kosovas krīze, tika atrisināts tikai gadsimtu mijā. Pēdējie kara noziedznieki (piemēram, Ratko Mladičs) tika izdoti Hāgas tribunālam 2011. gada vasarā.
Pārvaldes sistēma
Dienvidslāvija bija federatīva republika, kuras sastāvā ietilpa 6 republikas — Bosnija un Hercegovina, Horvātija, Maķedonijas Republika, Melnkalne, Serbija (ar divām autonomajām provincēm - Kosovu un Vojevodina), kā arī Slovēnija. Tās pirmā konstitūcija tika pasludināta 1946. gada 31. janvārī, bet 1974. gada 21. februārī tika pieņemta jauna konstitūcija.
Saskaņā ar 1974. gada konstitūciju augstākās varas un likumdevējs orgāns bija Dienvidslāvijas skupščina, kas sastāvēja no 2 palātām: Savienības večes un Republiku un novadu večes. Savienības večē bija 220 delegāti (30 no katras republikas un 20 no katra autonomā novada), kurus uz 4 gadiem ievēlēja kopienu skupščinas. Republiku un novadu večē bija 88 delegāti (12 no katras republikas un 8 no katra autonomā novada), kurus deleģēja republiku un novadu skupščinas. Palātām bija dalītā kompetence. Savienības veče noteica ārpolitikas un iekšpolitikas pamatus, pieņēma konstitūciju un izdeva galvenos likumus, kā arī apstiprināja valsts budžetu. Republiku un novadu veče pieņēma likumus par ekonomiskiem jautājumiem. Abas večes kopīgā sēdē izveidoja citus augstākos valsts orgānus. Koleģiāls valsts galva bija Dienvidslāvijas Prezidijs, ko ievēlēja uz 5 gadiem. Tajā bija 1 pārstāvis no katras republikas un autonomā novada; no tiem katru gadu pēc kārtas tika ievēlēts Prezidija premjers un premjera vietnieks. Augstākais valsts pārvaldes orgāns bija Savienības izpildveče — valdība, ko uz 4 gadiem ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina.
Valdība sastāvēja no premjera, premjera vietniekiem, locekļiem, kuri tika ievēlēti pēc republikas vienlīdzīgas pārstāvības principa, kā arī no savienības sekretāriem u.c. valsts pārvaldes orgānu vadītājiem. Katrai republikai un autonomajam novadam bija sava konstitūcija, trīspalātu skupščina, prezidijs, izpildveče, konstitucionālā tiesa, republikas (novada) tiesa, prokurors, pašpārvaldes tiesību sabiedrības aizstāvis. Vietējie valsts varas orgāni bija kopienu skupščinas, kas sastāvēja no 3 palātām (večēm). Skupščinas ievēlēja kopienas izpildveči un tiesu, iecēla prokuroru un pašpārvaldes sabiedrības aizstāvi.
Dienvidslāvijas vēlēšanu sistēma bija visai sarežģīta un balstīta uz delegātu principa. Tiesības vēlēt un tikt ievēlētiem bija pilsoņiem no 18 gadu vecuma. Iedzīvotāji vispārējās, tiešajās un aizklātajās vēlēšanās uz 4 gadiem ievēlēja delegācijas, kuras savukārt deleģēja pārstāvjus uz kopienu skupščinām. Citas skupščinas tika ievēlētas daudzpakāpju vēlēšanās. Delegātu kandidātus skupščinai izvirzīja Dienvidslāvijas komunistu savienība.
Dienvidslāvijas vispārējo tiesu sistēmu vadīja Savienības tiesa, ko uz 4 gadiem ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina. Konstitucionālā tiesa kontrolēja normatīvo aktu atbilstību Dienvidslāvijas konstitūcijai un savienības likumiem (14 locekļi, ko uz 8 gadiem ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina). Savienības prokuroru uz 4 gadiem iecēla Dienvidslāvijas skupščina. Pārvaldes tiesību sabiedrības aizstāvi uz 4 gadiem ievēlēja arī Dienvidslāvijas skupščina.
Inspektors Grauds
"Inspektors Grauds" ir 2002. gadā 16 sērijās izdota latviešu televīzijas detektīvfilma, kas tika pārraidīta kanālā LNT.
Sižets
Seriālā parādīta policijas darba ikdiena, kurā ietilpst gan narkotiku dīleru banda un tās atklāšana, gan malumednieku aizturēšana, gan bijušo cietumnieku uzbrukums policijai.
Paranoja (filma)
"Paranoja" (en) ir 2007. gada ASV neo-noir psiholoģiskā trillera filma, kuras režisors ir D. Dž. Karuso. Filmā galvenās lomas atveido Šia Lebafs, Deivids Morss, Sāra Rēmere un Kerija Anna Mosa.
Filma stāsta par pusaudzi, kuram ir noteikts mājas arests par uzbrukumu savam skolotājam un kurš sāk izspiegot kaimiņus, sākot ticēt, ka viens no viņiem ir sērijveida slepkava.
Bukaiši
Vēsture
Bukaiši pirmoreiz vēstures avotos minēti 1605. gadā. 1649. gadā Bukaišu muiža (Fockenhof) tika piešķirta hercoga Jēkaba sievai Luīzei Šarlotei. 1740. gadā Bukaišos dzimis Kurzemes politiķis Oto Hermanis fon der Hovens (1740-1806). 1901. gadā šeit tika uzcelts Biedrības nams. Pēc lidojuma uz Gambiju īpašumu Bukaišos piešķīra lidotājam un vēlākajam holokausta dalībniekam Herbertam Cukuram (1900-1965).
Dangerous (Cascada dziesma)
Dangerous ir vācu deju projekta Cascada trešais singls no grupas trešā studijas albuma Evacuate The Dancefloor. Singls tika laists klajā vienīgi ar ciparu lejupielādi. Ar šo singlu Cascada atkal eksperimentēja ar savu veco stilu — Eurotrance.
Singls topos
Cascada singls "Dangerous" pasaules valstu un reģionu topos.
Lazars Šustermans
Dzīves gājums
No 1963. gada apmeklējis Moldāvijas Nopelniem bagātā trenera Lazara Begeļmana (1937—1996) vadīto Belcu Pionieru pils šaha studiju. Pēc Belcu Pedagoģiskā institūta beigšanas (1973) strādājis par skolotāju Čadirlungas rajona Haidaru ciemā. Pēc tam strādājis L. Begeļmana organizētajā Belcu Olimpisko rezervju bērnu un jaunatnes sporta skolā par šaha treneri, vēlāk kļuvis par tās direktoru. Vadījis pilsētas pionieru pils šaha pulciņu.
No 1974. gada PSRS Sporta meistars. Moldāvijas čempions (1970), vicečempions (1965). Moldovas republikas šaha federācijas treneru padomes priekšsēdētājs.
L. Šustermana skolnieki ir lielmeistari Anna Vagenere (viņa meita) un Vasile Senduljaks, pasaules jaunatnes čempionāta godalgoto vietu ieguvēja Irina Zaka.
Belcos regulāri notiek Lazara Šustermana piemiņas turnīri.
Nadzežda
Nadzežda ir ciems Rudzātu pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 198 km attālumā no Rīgas.
Padomju Savienība 1972. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Padomju Savienība (PSRS) 1972. gada ziemas olimpiskajās spēlēs piedalījās ar 78 sportistiem. Tās notika Japānas pilsētā Saporo 1972. gadā no 3. februāra līdz 13. februārim. Kopumā Padomju Savienība izcīnīja 16 olimpiskās medaļas (pirmā vieta medaļu kopvērtējumā).
Varicēni
Varicēni ir ciems Smiltenes novada Smiltenes pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 5,7 km no pagasta centra Kalnamuižas, 6,8 km no novada centra Smiltenes un 140,5 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļu P24 (Smiltene – Valka) un V243 (Blome–Birzuļi–Palsmane) krustojuma.
Jūliuss Bušs
Jūliuss Teodors Vilhelms Bušs (de; dzimis, miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes Latvijas luterāņu mācītājs. Kalpoja Neretas draudzē. Nogalināts 1907. gadā.
Dzimis mācītāja ģimenē. Tēvs bija mācītājs Birzgalē, vēlāk Neretā. Tēvs bija 1905. gada revolūcijas pretinieks, saasinoties situācijai pagastā, atbēga uz dzimto Birzgali.
Jūliuss Bušs jaunākais no 1894. līdz 1900. gadam mācījās ģimnāzijā Rīgā. No 1900. līdz 1905. gadam studēja teoloģiju Tartu Universitātē. No 1906. gada jūnija līdz novambrim bija adjunkts Vecsaulē un Jaunsaulē, vēlāk Sunākstē. 1906. gada martā kļuva par Neretas draudzes mācītāju. 1907. gada 11. augustā 6 kilometrus no mācītājmuižas Jūliuss Bušs, kopā ar kučieri tika nogalināts uzbrukumā ar šaujamieročiem.
Helēna Hanta
Helēna Elizabete Hanta (en; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise, režisore, scenāriste.
Aktrise septiņus gadus filmējās komēdijseriālā Mad About You pirms lomas 1997. gada romantiskajā komēdijā "Cik labi vien var būt", par ko viņa saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā aktrise. Vēl ir ieguvusi četras Emmy balvas un četras Zelta globusa balvas. Filmējusies tādās filmās kā "Viesuļvētra", "Pamestais", "Ko vēlas sievietes", "Atmaksāt ar labu", "Sērfotāja dvēsele" un "Sesijas". 2007. gadā debitējusi kā režisore ar filmu "Kad viņa mani atrada".
Norsk Hydro
Norsk Hydro ir 1905. gadā dibināta Norvēģijas starptautiska kompānija, kas nodarbojas ar alumīnija ražošanu un atjaunīgās enerģijas ieguvi. Tā ir akciju sabiedrība, kuras 34.3% pieder Norvēģijas valstij, bet vēl 6.5% valdības pensiju fondam. Uzņēmums ir viens no pasaulē lielākajiem alumīnija ražotājiem. Norsk Hydro ir lielākais hidroelektroenerģijas ražotājs valstī, tas investē arī vēja enerģijas iegūšanai. Vēsturiski Norsk Hydro bija arī minerālmēslu ražotājs, tomēr 2004. gadā no uzņēmuma atdalīja kompāniju Yara International, kas nodarbojas ar šo biznesu. 2007. gadā Norsk Hydro naftas un dabasgāzes ieguves struktūrvienību pievienoja uzņēmumam Statoil, nodibinot Equinor. Uzņēmuma akcijas tiek kotētas Oslo biržā. Uzņēmuma galvenā mītne atrodas Oslo.
Ķīniešu šahs
Galdiņš
Ķīniešu šahu spēlē uz taisnstūrveida galdiņa, kas izklāts ar vertikālām un horizontālām līnijām. Galdiņa izmēri ir 9 × 10 līnijas, un, tāpat kā go, figūras tiek novietotas līniju krustpunktos (turpmāk tekstā — punktos), nevis uz lauciņiem. Starp abām centrālajām horizontālēm ir upe, kas ietekmē bandinieku un ziloņu kustību (skatīt zemāk). 3 × 3 punktu kvadrātus, kas apzīmēti ar divām diagonālām līnijām, sauc par pilīm vai cietokšņiem. Ģenerāļi un padomnieki nevar tos pamest. Sākotnējais figūru izvietojums parādīts diagrammā.
Figūras
Abi spēlētāji spēli sāk ar vienu un to pašu kauliņu komplektu, kas tradicionāli ir koka ripiņas ar ķīniešu simboliku. Identisku kauliņu attēls abām pusēm var atšķirties. Tradicionāli vienai pusei ir sarkanas krāsas (retāk baltas), bet otrai - melnas (zilas vai zaļas) krāsas kauliņi. Dažādos reģionos ir atšķirīgas vienošanās par to, kurš veic pirmo gājienu, taču lielākajā daļā mūsdienu turnīru pirmo gājienu izdara sarkanie.
Izdarot gājienu, katrs spēlētājs var pārvietot vienu savu kauliņu, atbilstoši tā kustības noteikumiem, no tā punkta, kuru tas aizņem, uz citu punktu. Kauliņu nav atļauts pārvietot uz punktu, kuru aizņem cits savs kauliņš. Kauliņu var pārvietot uz punktu, ko aizņem pretinieka kauliņš, un tādā gadījumā pretinieka kauliņš tiek "nosists" un noņemts no dēļa. Spēlētājs nevar nosist vienu no saviem kauliņiem. Kauliņi nekad netiek "paaugstināti" (pārvērsti citos kauliņos), lai gan bandinieks pēc pārvietošanās pāri upei spēj pārvietoties sānis. Gandrīz visi kauliņi var sist pretinieka kauliņus, izmantojot kauliņa parasto kustību, vienīgi lielgabalam ir īpaša sišanas kustība, kas aprakstīta zemāk.
Spēles mērķis ir pieteikt matu pretinieka ģenerālim. Kad ģenerāli apdraud (draud nosist nākamajā gājienā) otra spēlētāja kauliņš, tad otrs spēlētājs ir "pieteicis šahu". Ja spēlētājs, kura ģenerālim pieteikt šahs, nevar veikt gājienu, lai novērstu šahu, situāciju sauc par "matu". Atšķirībā no klasiskā šaha, kurā, ja iestājies ir pata stāvoklis, tad partija ir beigusies neizšķirti, ķīniešu šahā tas ir zaudējums spēlētājam, kam jāizdara gājiens.
Ģenerālis (karalis)
Tā apzīmējums uz sarkano kauliņa ir 帥 («šuai», ), tas nozīmē «maršals»; uz melno kauliņa — 將 («dzjian» ), tas nozīmē «ģenerālis».
Ģenerālis var pārvietoties sava cietokšņa (pils) robežās (3 × 3) uz blakus punktu pa horizontāli vai vertikāli, bet ne pa diagonāli. Ģenerāļi nevar "skatīties" viens uz otru (stāvēt uz vienas vertikāles tā, lai starp tiem nebūtu citu kauliņu); gājieni, kas rada šādu situāciju, ir aizliegti. Sākuma stāvoklī ģenerāļi novietoti malējās horizontāles un vidējās (piektās) vertikāles krustpunktā.
Padomnieks
Tā apzīmējums uz sarkano kauliņa ir 仕 («ši», ), tas nozīmē «ierēdnis, karavīrs, zinātnieks»; uz melno kauliņa — 士 (arī «ši», ).
Padomnieks var pārvietoties cietokšņa (pils) robežās uz blakus punktu tikai pa diagonāli, tas ir, ierobežots ar pieciem cietokšņa punktiem. Sākuma stāvoklī katram spēlētājam ir divi padomnieki, kas novietoti blakus ģenerālim abās tā pusēs.
Zilonis
Tā apzīmējums uz sarkano kauliņa ir 象 («sjian», ), tas nozīmē «ministrs»; uz melno kauliņa — 象 («sjian»,), tas nozīmē «zilonis».
Zilonis pārvietojas pa diagonāli par diviem punktiem. Tas nevar pārlēkt kauliņu un šķērsot upi. Sākuma stāvoklī katram spēlētājam ir divi ziloņi, kas novietoti blakus padomniekiem. Līdz ar to viena spēlētāja ziloņiem ir pieejami tikai 7 punkti savā galdiņa pusē.
Lielgabals
Tā apzīmējums uz sarkano kauliņa ir 炮 («pao», ), tas nozīmē «lielgabals» (hieroglifs — «uguns»); uz melno kauliņa — 砲 («pao», ),  tas nozīmē «katapulta» (hieroglifs — «akmens»). Lielgabals iet, kā tornis klasiskajā šahā. Sit pretinieka kauliņus tikai tad, ja starp to un apdraudēto kauliņu ir precīzi viens kauliņš, ko sauc par "ekrānu" (vai "lafeti"). Sākuma stāvoklī katram spēlētājam ir divi lielgabali, kas novietoti trešās horizontāles un abu otro no galdiņa sānmalas vertikāļu krustpunktos.
Tornis
Tā apzīmējums uz sarkano kauliņa ir 俥 (車) («dzjui», ); uz melno kauliņa un 車 (arī «dzjui» ).
Tornis iet, kā tornis klasiskajā šahā: uz jebkuru brīvo punktu pa vertikāli vai horizontāli. Sākuma stāvoklī katram spēlētājam ir divi torņi, kas novietoti pirmās horizontāles un malējo vertikāļu krustpunktos.
Zirgs
Tā apzīmējums uz sarkano kauliņa ir 傌 (馬, 马) («ma», ); uz melno kauliņa — 馬 (马) (arī «ma», ),  uz melno kauliņa.
Zirgs iet par vienu punktu pa vertikāli vai horizontāli, un tālāk (tā paša gājiena laikā) uz nākamo punktu pa diagonāli. Atšķirībā no zirdziņa klasiskajā šahā ķīniešu šaha zirgs nelec pāri figūrām, bet pārvietojas pa galdiņa plakni: sākumā pa horizontāli vai vertikāli, bet pēc tam pa diagonāli. Ja zirga gājiena starppunktā atrodas jebkurš kauliņš, tas šo gājienu bloķē. (skat. diagrammas). Sākuma stāvoklī katram spēlētājam ir divi zirgi, kas novietoti starp torņiem un ziloņiem.
Bandinieks
Tā apzīmējums uz sarkano kauliņa ir 兵 («bin», ); uz melno kauliņa — 卒 («dzu», ).
Bandinieks var iet uz nākamo punktu uz priekšu. Pretinieka teritorijā (aiz upes) tas iegūst papildus kustību — var iet arī uz nākamo punktu pa horizontāli. Sasniedzis pēdējo horizontāli, tas var iet tikai uz nākamo punktu pa labi vai kreisi. Sākuma stāvoklī katram spēlētājam ir pieci bandinieki, kas novietoti ceturtās horizontāles un pirmās, trešās, piektās, septītās un devītās vertikāles krustpunktos.
Confrontation
Confrontation ir taktiskā lomu spēle, kuru izstrādājis Cyanide balstoties uz Rackham Entertainment miniatūras spēli ar tādu pašu nosaukumu.
Dēberne
Velcova (de, dsb) ir pilsēta Vācijā, Brandenburgā, Šprē-Neises apriņķī, 25 kilometrus uz dienvidaustrumiem no Kotbusas.
Confrontation
Spēle notiek izdomātā pasaulē, ko sauc par Arklash, kontinents kurā notiek karš, kurš nekad nebeidzas. Spēlētājs seko daļai Akkylanien cīnītajiem, viņu centienos atrast un iznīcināt jaunākos draudus kurus radījuši Dirz alķīmiķi. Spēles gaitā spēlētājs iepazīs daudz dažādas apkārtnes un rases, kas apdzīvo kontinentu.
Dēberne
Vēsture
Pilsēta rakstos pirmoreiz minēta 1547. gadā. Pēc Otrā pasaules kara līdz 1990. gadam ietilpa VDR. Pilsētas tiesības no 1969. gada.
Aļaskas pussala
Aļaskas pussala (en, ale) ir ap 800 km gara un no 10 līdz 170 km plata pussala Ziemeļamerikas ziemeļrietumos. Izstiepta ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā un atdala Beringa jūras Bristoles līci no Klusā okeāna Aļaskas līča. Administratīvi ietilpst Amerikas Savienoto Valstu Aļaskas pavalstī. Dažkārt ar nosaukumu «Aļaskas pussala» literatūrā saprot visu Aļaskas štatā ietilpstošo Ziemeļamerikas kontinenta ziemeļrietumu izvirzījumu.
Lielāko daļu pussalas aizņem vulkāniski aktīvā Aleutu grēda, kas turpinās dienvidrietumu virzienā kā Aleutu salas. Pussalas augstākais punkts ir 2519 m augstais Pavlova vulkāns, galējais dienvidu punkts — Habuča rags. Krasti stipri roboti, daudz līču un sīku saliņu piekrastē. Ziemeļrietumu piekrastē līdzenums ar lielu daudzumu sīku ezeriņu. Pussalā izveidots Katmaja nacionālais parks un vairāki rezervāti. Pussalas nosaukums cēlies no aleutu valodas un apzīmē «Lielo zemi».
Dace Judina
Dace Judina ir latviešu žurnāliste, rakstniece, publiciste, redaktore, režisore, dziesminiece.
Kopš deviņdesmitajiem gadiem darbojas presē, sabiedrisko attiecību un pasākumu jomā.
Intereses — teātris, literatūra, mūzika, autobraukšana, kriminālistika, datori, dzimtu vēstures un radu rakstu pētījumi, ainavu arhitektūra, interjera dizains.
Viena no aizvadītajā desmitgadē izdotās latviešu daiļliteratūras visvairāk lasīto romānu autorēm. Iekļauta Latvijas Simtgades 100 Vērtīgāko grāmatu autoru sarakstā.
Club Tijuana
Club Tijuana Xoloitzcuintles de Caliente, pazīstams kā Tijuana vai pēc iesaukas Xolos, ir profesionāls Meksikas futbola klubs no Tihuana, kas piedalās Meksikas augstākajā futbola līgā jeb Liga MX.
Klubu 2007. gadā dibināja Horhe Hanks. Kluba logo ir attēlots viņa xoloitzcuintle (Meksikāņu kailais suns) šķirnes suns Ermoso. Klubs savas mājas spēles aizvada Estadio Caliente stadionā, kurā ir 26 158 skatītāju vietas. Klubs vienu reizi ir uzvarējis Meksikas augstākajā līgā.
Naglāni
Naglāni ir ciems Malnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 278 km attālumā no Rīgas.
Air France
Lidsabiedrībai pieder meitas uzņēmums HOP!, kas veic reģionālos pārvadājumus.
Air France gaisa flotē ir Airbus un Boeing lidmašīnas.
Vēsture
Air France tika dibināta 1933. gada 7. oktobrī, apvienojoties lidsabiedrībām Air Orient, Air Union, Compagnie Générale Aéropostale, Compagnie Internationale de Navigation Aérienne (CIDNA) un Société Générale de Transport Aérien (SGTA). Tā bija sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kurā valsts turēja 25 % kapitāldaļu. Otrā pasaules kara laikā lidsabiedrība pārcēlās uz Kasablanku Marokā.
1945. gada 26. jūnijā Francijas gaisa transporta uzņēmumi tika nacionalizēti. 1945. gada 29. decembrī Air France pārziņā tika nodots viss Francijas gaisa transporta tīkls. 1946. gada 1. janvārī izveidots uzņēmums Société Nationale Air France. 1946. gada 1. jūlijā Air France sāka lidojumus starp Parīzi un Ņujorku. 1947. gadā lidojumu galamērķi bija paplašinājušies pa visu zemeslodi. 1948. gada 16. jūnijā lidsabiedrība tika izveidota par Compagnie Nationale Air France, kurā valstij piederēja 70 % kapitāldaļu. Nākamajos gados valsts palielināja savu daļu uzņēmumā līdz gandrīz 100 %.
1953. gadā valdība lika Air France ļaut tālo lidojumu līnijas apkalpot arī privātajām lidsabiedrībām. 1960. gadā valdība iekšzemes lidojumu monopolu no Air France atdeva Air Inter. Kompensācijā Air France ieguva daļu Air Inter kapitāldaļu. 1963. gadā valdība sakārtoja lidojumu līniju sadalījumu starp Air France un privāto sektoru. Daļa Afrikas, Vidējo Austrumu, Dienvidāzijas, Austrālijas un Klusā okeāna līniju nonāca privātajām lidsabiedrībām.
1990. gadā ar Air France apvienojās Air Inter un UTA. 1994. gadā izveidota pārvaldītājsabiedrība Groupe Air France, kas turēja Air France un Air Inter vairākuma kapitāldaļu. 1999. gadā premjerministra Lionela Žospēna valdība nolēma Air France nodot daļējai privatizācijai. 1999. gada 22. februārī tās akcijas tika izliktas Parīzes biržā. 1999. gada jūnijā Air France un ASV Delta Air Lines noslēdza divpusēju transatlantisko sadarbību. 2000. gadā tā iestājās SkyTeam aliansē.
2003. gada maijā Air France pārtrauca Concorde virsskaņas lidmašīnu ekspluatāciju. 2003. gada 30. septembrī Nīderlandes lidsabiedrība KLM un Air France paziņoja par apvienošanos. Apvienošanās stājās spēkā 2004. gada 5. maijā. Jaunajā mātes uzņēmumā Air France-KLM 81 % kapitāldaļu ieguva Air France akcionāri (44 % Francijas valsts un 37 % privātie investori), pārējo ieguva KLM akcionāri. 2004. gada decembrī valsts pārdeva 18,4 % akciju, valsts daļa Air France-KLM noslīdēja zem 20 %.
Marija fon Ebnere-Ešenbaha
Pazīstama kā 19. gadsimta beigu psiholoģisko romānu autore. Dzimusi muižnieku ģimenē. Pēc laulībām 1848. gadā ar radinieku, kara inženieri, dzīvoja Morāvijā un Vīnē. Literatūrai pievērsās 1860. gadā, iesākumā kā lugu autore, tomēr vēlāk pievērsās prozai. Iespējams populārākais darbs ir 1883. gadā izdotais stāstu krājums Das Gemeindekind, Dorf- und Schlossgeschichten.
Sakova
Sakova ir ciems Krāslavas novada Grāveru pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 2,5 km no pagasta centra Grāveriem, 14 km no Aglonas un 247 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies netālu no autoceļa P62. Netālu atrodas arī Sakovas purvs, kas piekļaujas Sakovas ezeram.
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Krāslavas rajonā.
Sabiles Vīna kalns
Sabiles Vīna kalns ir vīnogu dārzs Sabilē. Tiek uzskatīts par Sabiles pilsētas simbolu, vīnogas attēlotas Sabiles ģerbonī. Savulaik tas ierakstīts Ginesa rekordu grāmatā kā visvairāk uz ziemeļiem esošā vīnogu plantācija.
Sabiles Vīna kalns veidojās divreiz. Pirmoreiz šeit vīna ražošana tika izveidota Livonijas laikā (no 14. gadsimta), bet otrreiz kalns pilnībā atjaunots 1936. gadā pilsētas galvas Osvalda Rezeberga laikā par prezidenta Kārļa Ulmaņa piešķirto finansējumu. 14. gadsimtā vīnkopība gar Ventas baseinu izplatījusies līdz Sabilei un Sabiles mikroklimats izrādījies īpaši piemērots vīnogulāju kultūras audzēšanai. Par Sabiles vīna dārzu nozīmību liecina arī tas, ka Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs ražas svētku laikā uzturējies Sabilē. Kurzemes hercogistes laikā vīns tika piegādāts hercogistes galmam.
No 1936. līdz 1938. gadam Pūres dārzkopības izmēģinājumu stacija pēc Kārļa Ulmaņa rīkojuma Vīna kalnu atjaunoja. Ierīkoja terases 2800 metru garumā un iestādīja vairāk nekā 20 šķirņu 1350 vīnogulājus. Gan vīnogu tirgošanai, gan vīnam vajadzēja Sabilei piesaistīt tūristu uzmanību un vairot pilsētas ienākumus.
Pirms Otrā pasaules kara gadā ievāktās ražas daudzums sasniedza četras tonnas. Kara laikā daļa no iestādītajiem vīna krūmiem gāja zudumā. Kalnu ar Pūres dārzkopības izmēģinājumu stacijas gādību atjaunoja agronome Spodra Bērziņa, kā arī veicināja tā ierakstīšanu Ginesa rekordu grāmatā. Līdz 1955. gadam viņa iestādīja 1500 stādus, kopā 36 šķirnes. 60. gadu sākumā un vidū Sabiles vīnogas tirgoja arī vietējā veikalā. Tomēr sākoties reorganizācijām, ap 1960. gadu Pūres dārzkopības un izmēģinājumu stacija no Vīna kalna apsaimniekošanas atteicās. Vēlāk Vīna kalns netika apsaimniekots.
Uz studentu entuziasma pamata Sabiles Vīna kalnu 1989. gadā sāka atjaunot Uldis Zommers, tomēr 1992. gada vasarā Sabiles Vīna kalna attīstība apstājās. 2003. gadā LR Zemkopības ministrija atteicās no īpašuma tiesībām uz Vīna kalnu par labu toreizējai Sabiles novada domei. Pašlaik Vīna kalnā par dārznieci strādā Smaida Dzērve.
1984. gada ASV prezidenta vēlēšanas
1984. gada ASV prezidenta vēlēšanas bija 50. ASV prezidenta vēlēšanas, kas notika. Vēlēšanās uz otro termiņu pārliecinošo tika ievēlēts Ronalds Reigans ASV prezidenta amatā un Džordžs H. V. Bušs viceprezidenta amatā.
Kandidātu izvirzīšana
Republikāņu partija bez nekādas opozīcijas nominēja tolaik populāro ASV prezidentu Ronaldu Reiganu.
Yara International
Yara International ASA ir Norvēģijas starptautiska ķīmijas kompānija, kas nodarbojas ar slāpekļa mēslojuma ražošanu un pārdošanu. Lielākais uzņēmuma akcionārs ir Norvēģijas valsts, kurai pieder vairāk nekā 1/3 no uzņēmuma akcijām. Vēsturiski Yara International ASA bijusi uzņēmuma Norsk Hydro struktūrvienība, kas 2004. gadā atdalīta no tā. Uzņēmuma akcijas tiek kotētas Oslo biržā. Yara International ASA galvenā mītne atrodas Oslo.
Aivars Šnepsts
Aivars Šnepsts (dzimis Ventspilī) ir bijušais latviešu bobslejists. 1984. gada Eiropas čempions bobsleja divniekā Jāņa Ķipura ekipāžā. Divkārtējs PSRS čempions divniekā (1982, 1983).
Sporta karjera
Šnepsts mācījās Ventspils 1. vidusskolā un Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūtā, kur sāka nodarboties ar bobsleju ap to laiku, kad Padomju Savienībā notika pirmie bobsleja izmēģinājumi.
1981. gada Pasaules čempionātā ieguva 9. vietu divniekā un 8. vietu četriniekā, bet Eiropas čempionātā 16. vietu divniekā un 13. vietu četriniekā. 1982. gada Pasaules čempionātā ieguva 6. vietu divniekā un 7. vietu četriniekā, bet Eiropas čempionātā 16. vietu divniekā un 12. vietu četriniekā. Savukārt 1983. gada Eiropas čempionātā ieguva 11. vietu divniekā un 10. vietu četriniekā.
1984. gada Sarajevas ziemas olimpiskajās spēlēs divnieku ekipāža Ķipurs/Šnepsts bija ceturtā, vien nedaudz zaudējot tautieša Zinta Ekmaņa vadītajai ekipāžai. Arī četrinieku ekipāžu sacensībās sportists bija ceturtais.
Šnepsts beidza bobslejista karjeru 1985. gadā, kad viņu diskvalificēja uz diviem gadiem sakarā ar dopinga lietošanu. Beidza Latvijas Universitātes Finansu un tirdzniecības fakultāti (1990), bija kuģu aģentēšanas sabiedrības aģents.
Kopš 1999. gada bija Latvijas Virves vilkšanas federācijas viceprezidents.
Žans Marks Ero
Žans Marks Ero (, dzimis ) ir franču politiķis, no 2012. līdz 2014. gadam vadījis Francijas valdību.
Pēc izglītības Ero ir valodnieks. Kopš 1971. gada Sociālistiskās partijas biedrs. No 1989. līdz 2012. gadam bijis Nantes mērs, Francijas nacionālajā sapulcē no 1989. līdz 2012. gadam vadījis sociālistu frakciju, kā arī bijis Sociālistu partijas līderis no 1997. līdz 2012. gadam.
Premjera amatu zaudējis, atkāpjoties pēc sociālistu zaudējuma 2014. gada pašvaldību vēlēšanās.
Džons Stounss
Džons Stounss (en; dzimis ) ir Anglijas futbolists, Anglijas Premjerlīgas kluba Manchester City un Anglijas futbola izlases aizsargs.
Karjera
Stounss karjeru sāka savas dzimtās pilsētas klubā Barnsley. 2013. gadā pārgāja uz Everton. 2016. gadā parakstīja sešu gadu līgumu ar Manchester City.
Sasniegumi
Manchester City
Vēršuzepi
Vēršuzepi ir ciems Varakļānu novada Murmastienes pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumos 13,0 km no pagasta centra Murmastienes, 10,8 km no novada centra Varakļāniem un 211,5 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Meirānu kanāla krastā.
Luka Paolīni
Luka Paolīni (it; dzimis Milānā) ir bijušais Itālijas šosejas riteņbraucējs.
Karjeras laikā Paolīni guvis pa uzvarai Giro d'Italia un Vuelta a España posmos. Savu lielāko uzvaru viņš guva 38 gadu vecumā, uzvarot Beļģijas klasikā Gente—Vevelgema.
Karjera
Savu karjeru viņš uzsāka 2000. gadu sākumā, pievienojoties  komandai (2000—2002), ko vadīja Patriks Lefevers. Mapei-Quick Step un tās pēcteces  sastāvā (2003—2005) Paolīni guva vairākas uzvaras. Starp tām bija Gran Premio di Lugano, Giro del Piemonte un Gran Premio Bruno Beghelli.
2006.—2007. un 2008.—2010. gada sezonu Paolīni aizvadīja divās Itālijas komandās: ' un '. To sastāvā viņš uzvarēja Vuelta a España un Driedaagse van De Panne posmos, uzvarēja viendienas sacensībās Gran Premio Città di Camaiore, Trofeo Laigueglia, Coppa Placci, kā arī Coppa Bernocchi. Viņa uzvaras piesaistīja antidopinga organizāciju uzmanību. Viņa vārdam parādoties ierakstītās telefonsarunās kopā ar Ivanu Baso un viņa māsu Elīzu, viņš tika turēts aizdomās aizliegtu vielu lietošanā. 2006. gada septembrī Paolīni māja tika pārmeklēta operācijas Operazione Athena ietvaros, tomēr nekādi pierādījumi Paolīni vainai netika atrasti, tāpēc viņa komanda Liquigas atteicās viņu diskvalificēt.
2011. gadā viņš pievienojās Krievijas komandai , lai kļūtu par Filipo Pocāto gregari klasikās un Lielajās tūrēs. Tomēr Pocāto vājā snieguma un traumu dēļ 2011. gada sezonā, viņa loma mainījās un viņš varēja pievērsties saviem personīgajiem mērķiem. 2011. gada rudenī viņš finišēja trešais Giro del Piemonte izcīnot sau pirmo pjedestālu Katusha rindās. 2013. gadā Paolīni uzvarēja Omloop Het Nieuwsblad pēc atrāviena no vadošās grupas kopā ar  Steinu Vandenbergu. Viņi izturēja un Paolīni uzvarēja sprintā pēc tam, kad Vandenbergs pēdējos kilometros bija strādājis ievērojami vairāk. 2013. gada Milāna—Sanremo Paolīni finišēja vadošajā grupā piektajā pozīcijā, bet uzvarēja  pārstāvis Geralds Cjoleks.
2015. gadā Paolīni uzvarēja ļoti vējainās un grūtās Gente—Vevelgema sacensībās, finišējot tikai 39 braucējiem no 160. Paolīni uzbruka saviem atrāviena partneriem piecus kilometrus pirms finiša un izmantoja to sadarbības trūkumu, uzvarot vienatnē. Maijā tika paziņots, ka viņa līgums ir pagarināts par gadu, noslēdzoties 2016. gada beigās.
Tour de France laikā Paolīni uzrādīja pozitīvas kokaīna analīzes un tika izslēgts no sacensībām pēc 7. posmā. Pēc aptuveni deviņiem mēnešiem UCI paziņoja, ka Paolīni piešķirta 18 mēnešu diskvalifikācija. Pēc diskvalifikācijas beigām 40 gadu vecumā neatradis jaunu komandu, viņš beidza karjeru.
Sasniegumi lielajās tūrēs
Piezīme: IZST — izstājās, DSQ — izslēgts
Agnis Štifts
Agnis Štifts (1923–2020) bija latviešu ārsts internists, endokrinologs un izglītības darbinieks. Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktors (1998).
Dzīvesgājums
Dzimis 1923. gada 13. septembrī Rīgā. Mācījās Rīgas Franču licejā (1930-1942), strādāja par skolotāju Rīgas pilsētas 53. pamatskolā (1944-1947), studēja LVU Medicīnas fakultātē (1944-1950). Strādāja par iekšķīgo slimību terapeitu un terapijas nodaļas vadītāju Jaunjelgavas slimnīcā un ambulancē (1950-1958).
Pēc profesora K. Rudzīša uzaicinājuma 1958. gadā Agnis Štifts uzsāka strādāt Rīgas Medicīnas institūta (RMI) Fakultātes terapijas katedrā un klīnikā kā asistents un P. Stradiņa Republikas klīniskās slimnīcas endokrinoģijas nodaļas, vēlāk Endokrinoloģijas centra pirmais vadītājs. 1964. gadā aizstāvēja medicīnas zinātņu kandidāta disertāciju "Asins formelementu, saistaudu tuklo šūnu un eozinofilo leikocītu novirzes dažu diurētisko līdzekļu ietekmē". Ilgstoši bija Latvijas Endokrinologu asociācijas Sertifikācijas komisijas vadītājs.
Pasākumā "Gada balva medicīnā 2014" Latvijas Ārstu biedrība (LĀB) sadarbībā ar Latvijas Republikas Veselības ministriju Agnim Štiftam piešķīra balvu par mūža ieguldījumu medicīnā.
Grabavščizna
Grabavščizna, arī Grabovščizna, Jankeviči, ir ciems Krāslavas novada Grāveru pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 3 km no pagasta centra Grāveriem, 21 km no novada centra Krāslavas un 247 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa V610, starp Jazinka un Cārmina ezeru. Grabavščiznā atrodas vietējas nozīmes arheoloģijas piemineklis — Grabavščiznas viduslaiku kapsēta (Franču kapi).
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Krāslavas rajonā.
Botanicula
Botanicula ir Amanita Design izstrādāta puzles point-and-click piedzīvojumu datorspēle. Izdota 2012. gada 19. aprīlī PC, Linux un Mac OS X, vēlāk arī Android un iOS. Spēle 2012. gadā palīdzēja savākt līdzekļus World Trust Fund fondam, izdevās savākt pietiekami daudz līdzekļu, lai aizsargātu 593 hektāru lietus mežu.
Sižets
Botanicula seko piecu botānisku radījumu (sauc Mr. Lantern, Mr. Twig, Mr. Poppy Head, Mr. Feather un Mrs. Mushroom) centieniem saglabāt sava pēdējā koka sēklas no ļauniem parazītiskiem briesmoņiem, kas ir inficējuši viņu mājvietas.
Meža zīlītes
Meža zīlītes, meža zīlīšu ģints (Periparus) ir zīlīšu dzimtas (Paridae) ģints, kas apvieno 3 sugas. Tās visas sastopamas Āzijā, bet meža zīlīte arī Eiropā un Ziemeļāfrikā. Turklāt meža zīlītei ir viens no visplašākajiem izplatības areāliem.
Ģints zinātniskais nosaukums atvasināts no sengrieķu valodas un latviski nozīmē "pirmzīlīte" (peri — pirms, parus — zīlīte), uzsverot nosaukumā to, ka šī grupa ir senāka par zīlīšu ģinti (Parus). Nesenā pagātnē šīs ģints sugas tika sistematizētas zīlīšu ģintī (Parus), tomēr pēdējo gadu DNS pētījumi ir ieviesuši izmaiņas zīlīšu dzimtas sistemātikā.
Kopīgās īpašības
Meža zīlītes ir nelieli, kompakti putniņi ar smalku knābīti un nelielu cekuliņu pakausī. Visas trīs sugas ir apmēram vienādi lielas. Mazākā no tām ir meža zīlīte, kuras ķermeņa garums ir 10—12 cm, svars 7,2—12 g. Lielākā rudskausta zīlīte (Periparus rufonuchalis), kuras ķermeņa garums apmēram 13 cm, svars 11,4—14,7 g. Kopumā visas sugas ir samērā tumšas: ar tumšām galvām un mugurām. Vistumšākā ir rudskausta zīlīte, kurai arī vēders ir tumšs. Visām meža zīlītēm ir balti vaigi un pakausī neliels, balts laukumiņš.
Mājo skujkoku mežos, galvenokārt egļu mežos. Barojas ar kukaiņiem, to kāpuriem, sēklām un ogām.
Šternberka
Šternberka (cz) ir pilsēta Čehijā, Olomoucas apgabala Olomoucas apriņķī.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1269. gadā. Ilgus gadsimtus pilsēta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Šternberga (de). No 1918. gada — Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu apgabala daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara — atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada — Čehijas sastāvā.
Cilvēki
Šternberka ir hokejista Davida Krejči (David Krejčí, 1986), futbolista Davida Rozehnala (David Rozehnal, 1980) un hokejista Petra Vrānas (Petr Vrána, 1985) dzimtā pilsēta.
Deportivo Toluca F.C.
Deportivo Toluca Fútbol Club S.A. de C.V., pazīstams kā Club Deportivo Toluca, ir profesionāls Meksikas futbola klubs no Tolukas, kas piedalās Meksikas augstākajā futbola līgā jeb Liga MX.
Klubs ir dibināts 1917. gadā un tas savas mājas spēles aizvada Estadio Nemesio Díez stadionā, kurā ir 27 273 skatītāju vietas.