cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
LARES
Pavadonis paredzēts Lenzes — Tiringa efekta mērījumiem, Tas ir saistīts ar Vispārīgajā relativitātes teorijā balstītu efektu, ka masīvu rotējošu objektu tuvumā ķermeņu orbītai veidojas precesija. Līdz šim Lenzes — Tiringa efekts ar 10 % precizitāti tika mērīts ar pavadoņiem LAGEOS un LAGEOS 2. LARES ļaus uzlabot mērījumu precizitāti līdz 1%. Šīs aplēses ticamība ir pretrunīga. .
Bez tam LARES varēs izmantot arī citiem vispārējās relativitātes un gravitācijas mērījumiem, kā arī ģeodinamikas un pavadoņu ģeodēzijas mērījumiem.
Lidojuma gaita
LARES tika palaists 10:00 UTC ar nesējraķeti Vega no Gviānas kosmiskā centra. Vega, kas ir vairāku Eiropas valstu kopražojums, šis bija pirmais lidojums. Kopā ar LARES tika palaisti arī pavadoņi ALMASat-1, XaTcobeo, UniCubeSat-GG, ROBUSTA, e-st@r, Goliat, MaSat-1, PW-Sat.
Parīzes dārzi, parki un laukumi
Parīzes dārzi, parki un laukumi radīti dažādos laikposmos, un pēdējo 300 gadu laikā tiem ir bijusi nozīmīga loma parīziešu dzīvē. Ir saskaitīti divi meži, 16 parki, 137 dārzi, 274 laukumi, arī 8 promenādes un 4 esplanādes. Pilsētu ieskauj Buloņas un Vensēnas mežs ar lekniem, plašiem zālājiem, bet iekšpilsētu izdaiļo eleganti laukumi un ainaviski dārzi, piemēram, Luksemburgas dārzs.
Dārzu, parku un laukumu vēsture
Parīzes parki, dārzi un laukumi, vēsta par Francijas galvaspilsētas slaveno pagātni. Daudzi laukumi tika radīti Napoleona III valdīšanas laikā, kad pilsētplānotājs Žoržs Ežēns Osmāns pārveidoja pilsētas struktūru un uzlaboja parīziešu dzīves telpu. Šie centieni tiek īstenoti arī mūsdienās. Katram Parīzes dārzam vai parkam piemīt īpatnēja savdabība: daži ir piemēroti pastaigāmi, bet citos var nodarboties ar sportu..
Vēsturiskie dārzi
Parīzes vecākie publiskie dārzi tika radīti karalienēm: Tilerī dārzs (Jardin des Tuileries) — Katrīnai Mediči 16.gs., bet Luksemburgas dārzs (Jardin du Luxembourg) — Marijai Mediči 17.gs. Tilerī dārzs ir sākums asij, kas savieno Karusēla triumfa arku, Triumfa arku Šarls de Golls laukumā un Defansas augstceltņu rajonu. Šie dārzi ir saglabājuši regulāro uzbūvi, ko ainavu arhitekts Andrē Lenotrs pirmoreiz izveidoja Versaļas pilī. Līdz mūsdienām saglabājušās daudzas Tilerī dārza oriģinālās skulptūras. Šeit var redzēt arī modernas tēlniecības paraugus, piemēram, Aristīda Maijola (1861 — 1944) bronzas plikņus. Arī Luksemburgas dārzs ir saglabājies tradicionālo regulāro veidojumu. Salīdzinājumā ar Tilerī dārzu šeit valda intīmāka noskaņa, ko rada paēna un daudzie soliņi, bet bērnus priecē izjādes ar poniju un leļļu teātra izrādes.
Andrē Lenotrs radīja arī Elizejas lauku dārzus (Jardins des Champs — Elysees), kas 19.gs. tika pārveidoti angļu stilā. Šeit atrodas Belle Epoque paviljoni, trīs teātri (L’Espace Pierre Cardin, Theatre Marigny un Theatre du Rond — Point) un eleganti restorāni.
Rāms patvērums no pilsētā valdošās burzmas ir elegantas arkādes iesauktais Palērojālas dārzs (Jardin du Palais Royal), ko 17.gadsimtā radīja kardinālam Rišeljē. Šo dārzu ieskauj eleganta arkāde. Monso parks (Parc Monceau), kas izveidots 19. gadsimta gleznainajā angļu stilā, valdzina ar lapenēm un grotām. Nepretenciozie Invalīdu dārzi (Jardins des Invalides) un ainaviskais Marsa laukums (Champ-de-Mars) savulaik iekļāvās Invalīdu nama kompleksa un Karaskolas teritorijā. Šeit notika Vispasaules izstāde, kuras liecība ir Eifeļa tornis. Jauks publiskais dārzs piekļaujas skaistajam Hotel Biron namam, kur tagad atrodas Rodēna muzejs. 17.gadsimta Botāniskais dārzs (Jardin des Plantes) ir slavens ar saviem vecajiem kokiem, puķēm, akmeņdārzu, siltumnīcām un nelielo zooloģisko dārzu.
19. gadsimta laukumi un parki
Par plašajiem 19.gs. parkiem un dārziem Parīze var pateikties Napoleonam III ilgajai trimdai Londonā pirms nākšanas pie varas. Haidparka ainaviskās koku un krūmu audzes un paugurainie zālieni un Meifēras ēnainie skvēri valdnieku iedvesmoja apveltīt Parīzi — tolaik piesārņotāko un netīrāko Eiropas galvaspilsētu — ar kokiem, svaiga gaisa oāzēm un parka soliņiem. Viņa vadībā ainavu dārznieks Ādolfs Alfāns pārveidoja divus mežus pilsētas pretējās malās — Buloņas mežu (Bois de Boulogne) un Vensēnas mežu (Bois de Vincennes) — angļu stila parkos ar pīļu dīķiem, ezeriem un puķu dārziem. Buloņas mežā šķērso autoceļš, bet vakaros tas pārtop prostitūtu rajonā. Tā pievilcīgā iezīme ir Bagatelas rožu dārzs.
Modernie parki un dārzi
Ēnainie Trokadero dārzi (Jardins du Trocadero), kas plešas no Šaijo pils lejup līdz upei, tika radīti pēc 1937.g. Vispasaules izstādes. Šeit atrodas Parīzes lielākā strūklaka un paveras skaists skats uz Sēnu un Eifeļu torni. Parīzes jaunajiem dārziem raksturīga ne vairs simetrija, bet savvaļīgas daudzlīmeņu koku un krūmu audzes, labirintveida taciņas, bērnu laukumi, un modernās tēlniecības darbi. Tipisks paraugs ir dārzs iepretī Forum des Halles, Andrē Sitroena parks (Parc Andre-Citroen), Viletas parks (Parc de la Villette) un Atlantijas dārzi (Jardins Atlantique) pie Monparnasas stacijas. Tīkama ir pastaiga Parīzes krastmalas dārzos — moderno skulptūru parkā aiz Parīzes Dievmātes katedrāles, Bassin de l’Arsenal dārzā Bastīlijas rajonā un Sēnas piekrastē starp Luvru un Konkordijas laukumu vai elegantajā Sentluī salas dzīvojamo namu rajonā. Klusais, koku ieskautais gājēju ceļš virs Mākslu viaduktu (Viaduc des Arts) ļauj ērti iepazīt Parīzes austrumdaļu.
Pieteikšanās
Pieteikšanās ir darbība, ar ko palīdzību lietotājam tiek atļauta piekļuve kādai informācijas sistēmai. Tās gaitā lietotājam parasti ir jāievada savs lietotājvārds un parole, reizēm tas notiek automātiski, lai atvieglotu darbu. Jaunāko laiku tehnika ļauj pazīt piesakošos lietotāju pēc pirksta nospieduma, balss u.tml.
Iežurnāle atšķiras no vienkāršas datora ieslēgšanas vai "ieiešanas" tīmekļa vietnē jeb brīvas lapu pārlūkošanas. Lai varētu iežurnalēties, ir jābūt iepriekš reģistrējušamies (jāpiesakās pie administratora, jākļūst par vietnes vai sistēmas lietotāju, jāuzzina savi pienākumi un tiesības).
Pēc darba vai apmeklējuma beigām lietotājam ir pienākums izrakstīties, lai tādējādi novērstu sistēmas drošības pārkāpumus. Lietotāju veiktās darbības seansa laikā (t.i., no pieteikšanās līdz izrakstīšanās, bet tīmekļa vietņu gadījumā — arī nepieteikušamies lietotāju darbības) bieži vien tiek iegrāmatotas jeb reģistrētas īpašā žurnāla datnē, ko vēlāk var analizēt administrators vai vietņvedis.
Angļu lietvārds "login" (sinonīms — "logon", ) var nozīmēt divas atšķirīgas lietas: Darbības vārdi "to log on" un "to log in" ir sinonīmi, to pašu var teikt par "to log out" un "to log off".
2010. gada FIFA Pasaules kauss — A grupa
2010. gada FIFA pasaules čempionāta spēles A grupā norisinājās no 11. līdz 22. jūnijam. Kopā ar turnīra saimniekiem - DĀR izlasi, grupā spēles aizvadīja Francijas, Urugvajas un Meksikas izlases - arī 1966. gada finalturnīrā šis trīs izlases spēlēja kopā ar turnīra saimniekiem (Anglijas izlasi). Grupā uzvaru izcīnija Urugvajas izlase, otro vietu ieņēma Meksika. Pirmo reizi finālturnīru vēsturē turnīra rīkotāji (DĀR) neizkļūva no grupas un kopā ar 1998. gada pasaules čempioniem - Francijas izlasi - dalību turnīrā beidza.
Sanktpēterburga
Sanktpēterburga ir pilsēta Krievijas Federācijā, tās Eiropas daļas ziemeļrietumos pie Ņevas ietekas Baltijas jūras Somu līcī. Federālā apgabala un Ļeņingradas apgabala centrs. Otra lielākā (aiz Maskavas) Krievijas pilsēta. Liels rūpniecības, kultūras un tūrisma centrs.
No 1712. gada Sanktpēterburga bija Krievijas caristes, no 1721. gada līdz 1918. gadam Krievijas Impērijas galvaspilsēta. Šajā laikā latviski biežāk tika saukta par Pēterpili. No 1914. līdz 1924. gadam pilsētas nosaukums bija Petrograda (Петрогра́д), no 1924. līdz 1991. gadam — Ļeņingrada (Ленингра́д). No 1721. gada līdz pat Oktobra revolūcijai bija Krievijas Impērijas politiskais un kultūras centrs un cara galma rezidences vieta. Sanktpēterburgas politiskā ietekme atkal palielinājās pēc Vladimira Putina ievēlēšanas par Krievijas Federācijas prezidentu.
Vēsture
Krievijas cars Pēteris I, kas Lielā Ziemeļu kara rezultātā ieguva Krievijai pieeju pie Baltijas jūras, 1703. gadā pavēlēja pārdēvēt Nīenas pilsētu zviedriem atņemtajās Ingrijas teritorijās Svētā Pētera vārdā. Jau 1712. gadā Sanktpēterburga kļuva par Krievijas caristes galvaspilsētu. Pēteris I ataicināja Eiropas arhitektus un inženierus, kas piedalījās jaunās galvaspilsētas celtniecībā.
1825. gadā Senāta laukumā notika Dekabristu sacelšanās. 1881. gadā Sanktpēterburgā atentātā tika nogalināts Krievijas imperators Aleksandrs II. 1905. gada revolūcijas notikumi sākās Sanktpēterburgā, kad 9. janvārī tika apšauta strādnieku demonstrācija (Asiņainā svētdiena).
Sākoties Pirmajam pasaules karam, lai izvairītos no vecā vāciskā nosaukuma, pilsētu pārdēvēja par Petrogradu. Kad, sākoties 1917. gada Februāra revolūcijai, imperators Nikolajs II Pleskavā atsacījās no troņa, Ziemas pils Petrogradā kļuva par Krievijas Pagaidu valdības rezidenci, kuru 1917. gada 25. oktobrī gāza Ļeņinam lojālie spēki, kas bija Krievijas pilsoņu kara sākums.
1918. gada 5. martā, pamatojoties uz to, ka balto spēki ir tuvu Sanktpēterburgai, Padomju Krievijas galvaspilsētu pārcēla uz Maskavu. 1924. gada 24. janvārī par godu Ļeņinam pilsētu pārdēvēja par Ļeņingradu. 1934. gada 1. decembrī Ļeņingradā notika boļševiku darbinieka Kirova slepkavība, kas bija signāls Staļina terora sākšanai. Otrā pasaules kara laikā pilsēta no 1941. gada 8. septembra līdz 1944. gada 18. janvārim bija blokādē. Pilsētā valdīja bads; pēc dažādām aplēsēm no bada mira 0,5 līdz 1,5 miljoniem pilsētas iedzīvotāju.
1991. gadā Ļeņingradas iedzīvotāji referendumā nolēma, ka pilsētai jāatgūst vēsturiskais nosaukums.
Ievērojamākās vietas
Sanktpēterburga tiek uzskatīta par vienu no skaistākajām Krievijas pilsētām. Pilsētai savdabību piešķir daudzie kanāli, tilti un tiltiņi. Poētiski dēvēta par Ziemeļu Palmiru, Sanktpēterburga tiek uzskatīta par Krievijas viseiropiskāko pilsētu gan arhitektūras, gan iedzīvotāju mentalitātes dēļ. Pilsētas centrs ir UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Sports
Sanktpēterburgā norisinājās 2000. gada Pasaules čempionāts hokejā, kura vajadzībām tika uzbūvēta Sanktpēterburgas Ledus pils. Tagad tajā savas mājas spēles aizvada Kontinentālās hokeja līgas klubs Sanktpēterburgas SKA. "Юбилейный" sporta pils noticis 2016. gada Pasaules čempionāts hokejā spēles.
Sanktpēterburgas stadions noticis 2017. gada FIFA Konfederāciju kauss un 2018. gada FIFA Pasaules kausa spēles. Stadionā savas mājas spēles aizvada Krievijas futbola Premjerlīgas Sanktpēterburgas "Zenit".
Cilvēki
Sanktpēterburgā dzīvojuši Anna Ahmatova, Pēteris Čaikovskis, Fjodors Dostojevskis un Aleksandrs Puškins.
Vara(II) sulfāts
Vara(II) sulfāts ir neorganiska viela — vara un sērskābes sāls. Tā formula ir CuSO4. Tas šķīst ūdenī: 20° C temperatūrā 100 g ūdens izšķīst aptuveni 16 g vara sulfāta. Palielinot temperatūru, šķīdība palielinās, pie 95 °C ir 73 g uz 100 g. Vara sulfāta šķīdums ir zilā krāsā. Bezūdens vara(II) sulfāts ir balta higroskopiska pulverveida viela, kas no gaisa piesaista ūdeni un veido kristālhidrātu CuSO4 · 5H2O, kas ir zilā krāsā un biežāk tiek saukts par vara vitriolu. Vara vitriolu izmanto dārzkopībā kā augu aizsardzības līdzekli. Populārs fungicīds ir Bordo šķidrums — vara vitriola šķīdums kaļķu pienā.
Nāciju Sadraudzība
Nāciju Sadraudzība (en), agrāk Britu Sadraudzība (British Commonwealth), ir brīvprātīga 54 neatkarīgu un suverēnu valstu apvienība. Lielākā daļa no dalībvalstīm ir bijušas Britu impērijas sastāvā. Čārlzs III Vindzors 15 Sadraudzības personālūnijas valstu karalis; šīs tituls gan ir formāls un nenozīmē reālu politisku kontroli pār šīm valstīm.
Sadraudzība nav politiska savienība, un Apvienotajai Karalistei tajā nav speciālu privilēģiju vai tiesību ietekmēt citu dalībvalstu politiku. Tā ir organizācija, kurā valstis ar atšķirīgu ekonomikas attīstības līmeni var kopīgi un uz vienādiem noteikumiem sadarboties. Organizācijas galvenie mērķi ir veicināt ekonomisko sadarbību starp valstīm, kā arī veicināt demokrātiju, cilvēktiesības un labu valsts pārvaldi.
Pjērs de Kubertēns
Pjērs de Kubertēns ( — ) bija barons, Francijas sporta un sabiedriskais darbinieks, vēsturnieks, pedagogs, mūsdienu olimpisko spēļu organizēšanas iniciators. Starptautiskās Olimpiskās komitejas (SOK) prezidents (1896—1916, 1919—1925).
Biogrāfija
Dzimis Parīzē. Tēvs — barons Šarls Luī de Fredi (Charles Louis de Frédy), māte — baronese Marija Marsela Žigaula de Krisenū (Marie-Marcelle Gigault de Crisenoy). Bērnību pavadīja mātes īpašumos — senajā Merville pilī (château de Mirville), Normandijā, netālu no Havras. Daudz lasīja, klausījās mūziku. Pēc koledžas absolvēšanas studēja Lielbritānijā (apmeklēja ar savām sporta tradīcijām zināmo koledžu Ragbi) un ASV, līdz iestājās Sorbonnā, filozofijas fakultātē (1880). Aizrāvās ar teorijām par fiziskās attīstības lomu harmoniskas personības veidošanas procesā.
Studējot antīkās Grieķijas vēsturi un kultūru, Grieķijā apmeklēja Alteja ieleju 300 km no Atēnām, kur noritēja Antīkās olimpiskās spēles, un pakāpeniski nonāca pie domas, ka sportu nepieciešams atkal ieviest izglītības sistēmā, jo tieši sports senos hellēņus padarīja fiziski spēcīgus, perfektus un izturīgus. Arī pats aktīvi nodarbojās ar boksu, paukošanu, airēšanu, jāšanu.
Savus izglītības sistēmas reformācijas uzskatus viņš atspoguļoja divās grāmatās, kuras publicētas 1880. gadu beigās: "Audzināšana Anglijā" un "Anglijas audzināšana Francijā"
Olimpisko spēļu atjaunošana
Pēc 1924. gada olimpiskajām spēlēm Pjērs de Kubertēns atstāja SOK prezidenta posteni, taču palika par goda prezidentu līdz mūža galam.
Pjēra de Kubertēna medaļa
Pjēra de Kubertēna medaļa ir augstākais pagodinājums sportā, ko pasniedz SOK īpašos gadījumos, par džentlmeniskumu, sporta ētiku un uzticību olimpiskajiem principiem.
Saules pulkstenis
Saules pulkstenis ir viens no senākajiem laika attēlošanas mehānismiem. Senākās liecības ir par saules pulksteņiem Senajā Ēģiptē. Līdz pat 19. gadsimta sākumam daudzviet Eiropā saules pulksteņu lietošanai bija praktiska nozīme. Ar pārdesmit minūšu precizitāti pēc tiem varēja noteikt vietējo laiku. Līdz ar transporta attīstību, pieauga nepieciešamība pēc vienota laika standarta (joslas laika), un pieauga mehānisko pulksteņu loma. Mūsdienās senie saules pulksteņi kalpo kā vēstures liecinieki, savukārt jauni saules pulksteņi tiek veidoti kā dārza objekti, piemiņas zīmes vai interesanti ēku vai pilsētvides objekti.
Galvenie veidi:
Adirondaks
Adirondaks (en) vai Adirondaka kalni ir kalnu masīvs ziemeļu Apalačos ASV. Izvietojies Ņujorkas štata ziemeļos, austrumos to norobežo Šampleina ezers, dienvidos — Mohokas upe, rietumos — Ontārio ezers, ziemeļos — Sentlorensas upe. Masīvs veidots no kristāliskajiem iežiem, pārsvarā ledāju noapaļotas reljefa formas. Skujkoku meži. Titāna, dzelzs rūdu, grafīta atradnes. Lielākā daļa kalnu masīva ietilpts aizsargātajā teritorijā "Adirondaka parks".
Tagadējo nosaukumu kalnu masīvam 1838. gadā piešķīra amerikāņu ģeologs Ebenizers Emmonss (Ebenezer Emmons) un tas cēlies no mohoku valodas vārda ratirontaks — ‘koku ēdāji’, ar ko tie vēsturiski apzīmēja kaimiņu algonkinu ciltis, kas dzīvoja šajā apvidū, kā arī dzeloņcūkas.
Levante
Levante ir ģeogrāfisks termins, kas apzīmē plašu areālu Tuvajos Austrumos. Tās aptuvenās robežas ir Taurs ziemeļos, Arābijas tuksnesis dienvidos, Vidusjūra rietumos un Mezopotāmija austrumos. Pēc dažām definīcijām Levantē iekļauj arī visu Mezopotāmiju. Areāls aptuveni sakrīt ar arābisko terminu "Mešriks", kas apzīmē arābu zemes uz austrumiem no Ēģiptes un ziemeļos no Arābijas pussalas.
Levante veido Auglīgā Pusmēness vidējo posmu starp Nīlas ieleju dienvidrietumos un Mezopotāmiju austrumos.
Izcelsme
Termins "Levante" pirmoreiz Eiropas valodās parādījās 1497.g. un sākotnēji tika lietots plašākā nozīmē, lai apzīmētu "Vidusjūras zemes uz austrumiem no Venēcijas". Termins cēlies no vidusfranču valodas vārda levant, vārda lever divdabja, kas nozīmē "aust" - kā soleil levant "austoša saule" no latīņu valodas levare.
Ziemeļvalstis
Ziemeļvalstis ir reģions Ziemeļeiropā, ko veido Dānija, Islande, Norvēģija, Somija un Zviedrija, kā arī šo valstu autonomās teritorijas — Fēru salas, Grenlande un Ālandu salas. Ziemeļvalstīs dzīvo aptuveni 25 miljoni cilvēku un reģiona kopējā platība ir 3,5 miljoni km², no kuriem reģiona Ziemeļamerikas daļa — Grenlande — aizņem aptuveno 60% no kopējās platības.
Levante
Anatolija un Levante
Termins "Levante" ir analoģisks sengrieķu valodas nosaukumam Ανατολία (Anatolía), kas arī apzīmē "Austošās Saules zeme", vai vienkārši "austrumi". Grieķiem termins Ανατολία ir sinonīms Μικρά Ασία (Mazāzijai) un neattiecas uz Levanti.
Libāna un Levante
Alternatīva teorija pieļauj, ka Levantes nosaukums cēlies no Libānas. Ebreju un aramiešu valodās skaņas "b" un "v" tiek apzīmētas ar vienu burtu un izruna mainās atkarībā no konkrētā vārda. Tādējādi var pieņemt, ka termins "Levante" apzīmē Libāna kalnu apkārtni, kas savukārt ir aramiešu cilmes nosaukums un nozīmē "balts", attiecinoties uz sniegiem klātajiem kalniem.
Ziemeļvalstis
Kā sinonīms Ziemeļvalstu reģionam nereti tiek izmantots jēdziens Skandināvija, taču, atkarībā no definīcijas, Skandināvija patiesībā ietver tikai zināmu daļu no Ziemeļvalstīm — visbiežāk Dāniju, Norvēģiju un Zviedriju. Kontinentālās skandināvu valodas ir tik līdzīgas, ka to pratēji spēj savstarpēji sazināties, turklāt šo valodu apmācība notiek arī pārējās Ziemeļvalstīs, tā zviedru valoda ir viens no obligātajiem priekšmetiem Somijas skolās, savukārt dāņu valoda tiek mācīta Īslandes, Fēru salu un Grenlandes skolēniem. Šī iemesla dēļ skandināvu valodas var uzskatīt par visa reģiona lingua franca.
Vēsture
Vikingu laikos notika strauja skandināvu kultūras izplešanās, kuras rezultātā Islandē un Fēru salās īru mūku apmetnes nomainīja pašpietiekamas skandināvu kolonijas, savukārt Grenlandē aizsākās ilgstoša skandināvu politiskā dominance.
Vikingu kolonijas un apmetnes tika izveidotas arī Ziemeļamerikas kontinentālajā daļā (piecus gadsimtus pirms Kolumba), mūsdienu Īrijas, Skotijas, Anglijas teritorijās, kā arī Kurzemē, Ziemeļigaunijā un citur, taču salīdzinoši nelielā kolonistu skaita dēļ šīs kopienas nebija ilgtspējīgas un laika gaitā tika asimilētas vai iznīcinātas.
11. gadsimtā Skandināvijā visaktīvāk noritēja pāreja no pagānisma uz kristietību, kas paralēli bija laiks, kad pakāpeniski konsolidējās monarhu vara pār to teritoriālajām vienībām gan Dānijā, gan arī Zviedrijā un Norvēģijā. Ziemeļu Krusta karos 12. un 13. gadsimtā tika izvērstas plašas militāras kampaņas Somijā, Igaunijā un Latvijā, kas noslēdzās ar Somijas pievienošanu Zviedrijas karaļvalstij un paliekošu zviedru un dāņu ietekmi Baltijas jūras austrumu krastā. Protestantu Reformācijas laikā visas Ziemeļvalstu sabiedrības pārgāja luterānismā, kas joprojām ir izplatītākā kristietības konfesija Ziemeļeiropā.
14. gadsimtā Dānija, Norvēģija (ar Islandi, Grenlandi un Fēru salām) un Zviedrija (ar daļu Somijas) kopīgi izveidoja Kalmāras ūniju, kurā atteicās no savas suverenitātes, taču ne no neatkarības. Kalmāras ūnijā galveno lomu spēlēja Dānija, kas bija vairāku konfliktu un, visbeidzot, ūnijas sairšanas cēlonis 16. gadsimta sākumā, kad Zviedrija no savienības izstājās. Dānijas valdīšana pār Norvēģiju gan turpinājās Dānijas-Norvēģijas valstī līdz pat 1814. gadam, kad Norvēģija tika pievienota Zviedrijai.
Spēku līdzsvars starp Ziemeļvalstīm izmainījās 17. gadsimtā pēc Trīsdesmitgadu kara, kad Dānija cieta sakāvi, bet uzplaukumu piedzīvoja Zviedrijas impērija, kuras īpašumā nonāca arī daļa Latvijas teritorijas, iesākot t.s. zelta laikus Latvijā un Rīgai kļūstot par Zviedrijas impērijas otro lielāko pilsētu. Sākoties 18. gadsimtam, Zviedrija zaudēja savas pozīcijas un valdījumus Baltijā, bet 19. gadsimtā Zviedrija zaudēja arī Somiju, kas nonāca Krievijas impērijas sastāvā. 19. gadsimtā starp Zviedriju un Norvēģiju tika radīta personālūnija, kas izbeidza pastāvēt 1905. gadā augošās norvēģu neapmierinātības dēļ, ļaujot dibināt neatkarīgu Norvēģijas valsti. Sākot no 19. gadsimta 40. gadiem, arvien populārāki kļuva skandināvisma politiskā strāvojuma ideāli, kas sakrita ar romantiskā nacionālisma periodu Eiropas vēsturē. Šīs kustības pamatmērķis bija visu trīs Skandināvijas monarhiju apvienošanās, taču apvienošanās centieni apsīka Otrā Šlēsvigas kara laikā pēc zviedru atteikšanās sniegt palīdzību Dānijai, kas karā zaudēja ievērojamu daļu savas teritorijas. Panskandināvisti tobrīd sāka aizvien vairāk koncentrēties uz kultūras un valodas jautājumiem.
Krievijas revolūciju starplaikā Somija izmantoja Krievijas novārdzināto stāvokli un pirmo reizi vēsturē pasludināja somu tautas neatkarību, bet Otrā Pasaules kara laikā Islande pasludināja neatkarību no Dānijas. Tādējādi visas pašreizējās Ziemeļvalstis bija ieguvušas neatkarību, ļaujot 1952. gadā dibināt Ziemeļu padomi.
Hronoloģija
Ziemeļskandināvijā dzīvojošā sāmu tauta bijusi Zviedrijas, Norvēģijas, Somijas un Krievijas pakļautībā.
Ģeogrāfija
Ziemeļvalstis atrodas Eirāzijas masīva ziemeļrietumu stūrī un stiepjas pāri Ziemeļjūrai līdz vulkāniskas izcelsmes salai Islandei, tālāk sniedzoties līdz pat Ziemeļamerikas ziemeļaustrumos esošajai pasaules lielākajai salai — Grenlandei. Ziemeļvalstu krasta līnija ir izteikti gara un izrobota.
Nacionālā līga
Nacionālā līga (National League, līdz 2017. gadam dēvēta par National League A) ir Šveices hokeja čempionāts. Tas ir izveidots 1937. gadā, līgā pašlaik spēlē 14 komandas. Visvairāk, 30 reizes, ir uzvarējusi HC Davos. Nacionālā līga ir skatītāju ziņā visapmeklētākā hokeja līga Eiropā.
Ziemeļvalstis
Ģeogrāfija
Ziemeļvalstis kopumā ir pasaulē vistālāk ziemeļos esošais blīvi apdzīvotais reģions, kas daļēji izskaidrojams ar ievērojamo Golfa straumes ietekmi uz Ziemeļvalstu klimatu, kuras dēļ temperatūras šajos platuma grādos ir augstākas nekā citās teritorijās līdzīgos platuma grādos Ziemeļamerikā un Āzijā.
Nacionālā līga
Otrais augstākais vietējā čempionāta līmenis ir Šveices līga.
Formāts
Regulārās sezonas gaitā katra komanda aizvada 50 spēles. Tās noslēgumā astoņas labākās komandas izslēgšanas kārtā noskaidro Šveices čempionvienību. Četras sliktākās komandas izspēlē turnīru, kura zaudētāja vēlāk cīnās par palikšanu līgā, mērojoties spēkiem ar Šveices Pirmās hokeja līgas uzvarētājvienību.
Ziemeļvalstis
Ģeogrāfija
Tuvu Ziemeļpolam esošajās teritorijās valda subarktisks vai polārs klimats, tādēļ vairumā reģiona valstu lielākās pilsētas, augstākais apdzīvotības blīvums, kā arī intensīva lauksaimniecība atrodama attiecīgo valstu dienvidu reģionos. Vairumu kontinentālās teritorijas klāj meži, bet Grenlandi — ledāji. Ledāji klāj arī aptuveni 11% no Islandes un 1% no Norvēģijas teritorijas.
Nacionālā līga
Latvijas hokejisti Nacionālajā līgā
Nacionālajā līgā spēlējušo Latvijas hokejistu uzskaitījums.
Ziemeļvalstis
Ģeogrāfija
Ievērojami Ziemeļvalstu ģeogrāfiskie objekti ir Norvēģijas fjordi, Skandināvijas kalnu sistēma, Dānijas un Skones zemienes, Norvēģijas un Zviedrijas salas, kā arī Somijas Jūras arhipelāgs.
Nacionālā līga
Latvijas hokejisti Nacionālajā līgā
(♦) Spēlētājs izcīnījis Šveices čempiona titulu
Ziemeļvalstis
Reģiona robežas
Ziemeļvalstīm tradicionāli pieskaita piecas valstis — Dāniju, Somiju, Islandi, Norvēģiju un Zviedriju, kā arī to autonomās teritorijas. Pēc šīs definīcijas parasti Ziemeļvalstīm neiekļauj reģionus uz dienvidiem un austrumiem, kas vēsturiski piederējuši minētajām valstīm, taču mūsdienās pieder citām valstīm.
Ziemeļvalstu mūsdienu pamatteritorijas ārējās robežas vēstures gaitā ir mainījušās, taču, atskaitot Somiju un Dāniju, gandrīz tūkstošgadi šīs robežas ir piedzīvojušas tikai ļoti nelielas izmaiņas uz vienu vai otru pusi. Tas izskaidrojams ar dažādu dabisko aizsargbarjeru — mežu, ūdenstilpju, kalnu un kanālu pārpilnību.
Nāves grupa
Nāves grupa ir apzīmējums apakšgrupai vairāku kārtu sporta spēļu turnīrā, kuras sastāvs ir ļoti līdzvērtīgs, konkurētspējīgs un spēcīgs. Visbiežāk spēcīgas komandas nekvalificējas turnīra nākamajai kārtai, jo ir ielozētas "nāves grupā". Parasti šo terminu attiecina uz FIFA Pasaules kausa finālturnīriem, lai arī laika gaitā šo terminu ir pārņēmuši citi futbola turnīri un citi sporta veidi.
Parasti pēc turnīra izlozes tiek spriests par to, kura ir turnīra "nāves grupa". Diskusijas izvēršas, jo nav īstas definīcijas šim jēdzienam. Daržreiz tas nozīmē vienkārši, ka grupā ir ielozētas vairākas spēcīgas turnīra dalībnieces, netieši norādot, ka šādas grupas ir katrā turnīrā.
"Nāves grupas" priekštece bija "gigantu cīņa" (sv), kā tika nosaukta 1958. gada FIFA Pasaules kausa 4. grupa, kurā bija ielozētas Brazīlija, Anglija, PSRS un Austrija.
Delfīni
Par delfīniem sauc lielāko daļu zobvaļu apakškārtas (Odontoceti) dzīvnieku. Tie ir tuvi radinieki vaļiem un cūkdelfīniem. Ir gandrīz 40 delfīnu sugas, kas iedalītas 17 ģintīs. To lielumi ir ļoti dažādi. Mazākais ir Jaunzēlandes baltgalvas delfīns (Cephalorhynchus hectori maui), kas ir 1,2 metrus garš un sver 40 kg, bet lielākais ir zobenvalis jeb plēsoņdelfīns, kas ir 9,5 metrus garš un sver 10 tonnas. Delfīni ir plaši izplatīti visā pasaulē, bet visbiežāk sastopami seklākajās jūras. Tie visi ir plēsīgi un pamatā barojas ar zivīm un kalmāriem. Delfīni ir vieni no inteliģentākajiem dzīvniekiem pasaulē. To draudzīgā un interaktīvā attieksme pret cilvēkiem tos padarījusi ļoti populārus cilvēku vidū.
Vārds "delfīns" cēlies no sengrieķu valodas: δελφίς (delfin), kas savukārt atvasināts no cita sengrieķu vārda — δελφύς (delfis) (latviešu valodā "dzemde"). Senie grieķi delfīnu sauca par zivi ar dzemdi.
Evolūcija un klasifikācija
Uz sauszemes delfīnu tuvākie radinieki ir nīlzirgi. Abiem ir kopējs priekštecis Indijas cūka (Indohyus), kas dzīvoja pirms 54 - 48 miljoniem gadu. Tas bija pārnadzis, kas dzīvoja Kašmiras reģionā Indijā. Izskatā tas bija līdzīgs mūsdienu jenotiem (Procyon) un pundurbriežiem (Tragulidae). Indijas cūka dzīvoja daļēji ūdenī un daļēji uz sauszemes. Delfīni ūdeni sāka apdzīvot eocēnā pirms 50 miljoniem gadu. Mūdienu delfīniem joprojām ir rudimentārs iegurņa kauls un iezīmes par pakaļkājām. Japānā 2006. gadā zinātnieki noķēra pudeļdeguna delfīnu, kuram iespējamo pakaļkāju vietā bija nelielas airkājas.
Izskats un īpašības
Delfīnu krāsa variē starp dažādām sugām, bet visbiežāk tie ir pelēki ar gaišāku pavēderi, bieži tiem ir kontrastaini krāsu laukumi. Delfīni medījot lieto eholokāciju. Viņi to spēj izdarīt, pateicoties speciālam orgānam delfīnu galvās. Daudzām sugām žokļi ir pagarināti, veidojot knābim līdzīgu purnu, kā arī daudzām sugām mutes kaktiņi ir uzliekti uz augšu, radot iespaidu par to, ka delfīni visu laiku smaida, piemēram, pudeļdeguna delfīni. Zobu skaits ir ļoti dažāds, dažām sugām var būt 250 zobu. Delfīni elpo ar elpošanas atveri, kas atrodas uz galvas. Elpošanas atvere ir viena (atšķirībā no plātņvaļiem, kuriem ir divas elpošanas atveres). Delfīnu smadzenes ir lielas un kompleksas, kā arī tās atšķiras no lielākās daļas dzīvnieku smadzenēm.
Lielākajai daļai delfīnu ir laba redze gan zem ūdens, gan ārpus ūdens. Arī dzirdes diapazons delfīniem ir ļoti plašs. Salīdzinot ar cilvēku, delfīna dzirdes robeža augstām skaņām 10 reizes vai vairāk pārsniedz cilvēka augšējo robežu. Katrā galvas pusē delfīniem ir neliela ausu atvere (uzreiz virs acīm). Zem ūdens delfīns klausās ar apakšžokļa palīdzību, kas skaņu novada līdz iekšējai ausij. Zinātnieki uzskata, ka delfīna zobi strādā kā antenas, kas uztver skaņas viļņus un spēj noteikt skaņas avota atrašanās vietu. Delfīniem ir ļoti labi attīstīta arī taustes sajūta. Īpaši jutīgs ir purna gals, krūšu un ģenitāliju rajons, kā arī visa āda kopumā. Lai arī delfīni nespēj uztvert smaržas, tiem ir garšas izjūta, un dažas zivis tiem garšo labāk nekā citas. Delfīni daudz laika pavada zem ūdens un, iespējams, ka ūdens pagaršošana tiem aizstāj ožu, tādējādi delfīns iegūst informāciju par objektu pirms tā paņemšanas mutē.
Uzvedība
Par delfīniem bieži saka, ka tie ir visgudrākie dzīvnieki pasaulē. Ir grūti salīdzināt dažādu dzīvnieku inteliģenci, jo katram ir savs uzvedības modelis un atšķirīga komunikācija ar cilvēku. Tomēr delfīni neapšaubāmi ir inteliģenti dzīvnieki, un to apliecina daudzie pētījumi gan nebrīvē, gan savvaļā.
Delfīni ir sabiedriski dzīvnieki, kas dzīvo baros. Ar barības resursiem bagātās vietās delfīnu bari var būt ļoti lieli. Šādā barā var pulcēties līdz 1000 delfīniem. Savā starpā delfīni sazinās ar klikšķiem, svilpieniem un citādām skaņām. Eholokācijai delfīni lieto ultraskaņu. Savstarpējās attiecības delfīniem veidojas ciešas, lai gan bara hierarhija nepārtraukti mainās. Delfīni nepamet ievainotus vai slimus bara locekļus, pat palīdz tiem elpot, paceļot nevarīgo īpatni līdz ūdens virsmai. Savstarpējā izpalīdzība un altruisms neaprobežojas tikai starp sava bara vai sugas brāļiem. Pie Jaunzēlandes krastiem zinātnieki novēroja kādu delfīnu, kurš palīdzēja pundurkašalota mātītei ar mazuli no sekliem piekrastes ūdeņiem izkļūt atklātā jūrā. Diezgan bieži delfīni pasargā arī cilvēkus no haizivīm, riņķojot ap peldētāju un nelaižot haizivi tuvumā, vai pat uzbrūkot un padzenot to.
Delfīni spēj izmantot priekšmetus un apmācīt to darīt arī jaunākajai paaudzei. Netālu no Austrālijas 2005. gadā tika novērots, kā Indijas okeāna pudeļdeguna delfīna (Tursiops aduncus) mātīte apmāca savu mazuli apsegt purnu ar koniskas formas sūkli, uzvelkot to kā cimdu, lai aizsargātu jugtīgo degungalu, kamēr tiek pārbaudītas dūņas un meklēta barība. Zinātnieki, izpētot DNS, noskaidroja, ka visi delfīni, kas lietoja sūkļus, lai pasargātu savus purnus, ir mātes un meitas. Un tikai viens lietotājs bija tēviņš.
Delfīnu tēviņi diezgan bieži sakaujas. Jo vecāks kāds tēviņš, jo uz ķermeņa ir vairāk rētu. Agresijas iemesli var būt vienkārši domstarpības divu indivīdu starpā vai cīņa par mātītes labvēlību. Reizēm kautiņi ir tik intensīvi, ka tēviņš, kurš zaudējis cīņu, tiek izdzīts no bara. Reizēm pudeļdeguna delfīnu tēviņi nogalina mazuļus. Zinātniekiem nezināmu iemeslu dēļ reizēm tiek nogalināti arī cūkdelfīni.
Rotaļas
Delfīni peldot ik pa laikam izlec no ūdens. Reizēm lēcieni ir ļoti augsti un sarežģīti kā akrobātiski triki. Zinātniekiem nav vienota viedokļa par akrobātisko elementu nozīmi. Viena no versijām lēcienu nozīmi skaidro ar delfīnu vēlmi, aplūkot apkārtni no augšas, vai tuvumā nav zivju bara. Par to liecinātu jūras putnu barošanās kādā konkrētā vietā. Citā versijā tas tiek skaidrots ar savstarpējo komunikāciju, kā iespējamu ķermeņa valodu vai vienkārši ar prieku par dzīvi.
Rotaļas delfīniem ir svarīga dzīves sastāvdaļa. Delfīni spēlējas ne tikai viens ar otru, bet arī ar jūraszālēm, jūras putniem vai bruņurupučiem. Savstarpējās spēlēs jaunie delfīni atdarina un apgūst cīņas mākslu. Delfīniem ļoti patīk sērfot. Tam tiek izmantoti gan piekrastes lūstošie viļņi, gan motorlaivu saceltie viļņi, īpaša jautrība ir priecāties par vairāku laivu saceltiem, pretēji ejošiem viļņiem. Reizēm delfīni uz rotaļu cenšas izaicināt kādu peldošu cilvēku.
Gulēšana
Delfīniem tāpat kā vaļiem guļ tikai viena smadzeņu puslode, nomoda puslode seko līdzi elpošanai un iespējamiem ienaidniekiem vai citām briesmām, pēc brīža smadzeņu pusložu aktivitāte apmainās vietām. Miega iesākumā uz īsu brīdi iesnaužas abas puslodes.
Nebrīvē delfīni iemieg ar abām puslodēm, abas acis ir ciet un delfīni nereaģē uz maigiem stimulatoriem. Elpošana notiek automātiski; delfīnam regulāri astes spērieni, lai elpošanas atvere atrastos ūdens virspusē, notiek refleksu līmenī. Līdzīga aizmigšana ir novērota kašalotam savvaļā, tomēr zinātniekiem trūkst datu, vai savvaļā delfīni aizmieg tik cieši kā nebrīvē.
Barība
Dažādas sugas medī dažādi. Kopumā delfīni barojas ar zivīm un kalmāriem, izņemot zobenvaļus un mazos zobenvaļus, kas medī arī jūras zīdītājus.
Viena no izplatītākajām medību tehnikām ir zivju sadzīšana barā. Zivis tiek sadzītas ciešā, nelielā barā jeb kamolā. Tad delfīni metas cauri blīvajam zivju kamolam un viegli saķer medījumu. Otrs izplatīts paņēmiens ir zivis iedzīt seklumā, kur tās vieglāk saķert. Atlantijas pudeļdeguna delfīni zivis izdzen dūņainajos krastos. Kamēr zivis cenšas nokļūt atpakaļ jūrā, delfīni tās uzlasa. Arī zobenvaļi reizēm uzbrūk pludmalē guļošajām jūras lauvām. Dažas delfīnu sugas zivis apdullina ar savu astes spuru vai izsit laukā no ūdens, un tad tās uzķer.
Delfīni bieži kooperējas ar cilvēkiem zivju medībās. Ziņas par šādu kooperāciju ir saglabājušās jau no Senās Romas laikiem. Mūsdienās šāda veida kooperācija joprojām notiek ar zvejniekiem Brazīlijas krastos. Delfīni dzen zivis virzienā uz tīkliem, tad signalizē zvejniekiem, ka zivis ir sadzītas un tīklus var izvilkt. Delfīni savukārt iegūst zivis, kas izbēg vai izkrīt no tīkliem.
Vairošanās un seksualitāte
Delfīniem mēdz būt seksuālas attiecības arī bez vairošanās mērķa, kā arī homoseksuālas attiecības. Tēviņi seksuāla uzbudinājuma laikā var būt ļoti agresīvi gan pret citiem tēviņiem, gan mātītēm. Reizēm dažas sugas pārojas ar citām sugām, radot hibrīdpēcnācējus. Reizēm delfīni meklē seksuālas attiecības ar citiem dzīvniekiem, cilvēkus ieskaitot.
Delfīni un cilvēki
Cilvēku saimnieciskās darbības un medību dēļ dažas delfīnu sugas ir tuvu izmiršanai. Tāds ir Amazones upesdelfīns, Ķīnas upesdelfīns un Indijas upesdelfīns. Ķīnā 2006. gada izpētes ekspedīcijā neatklāja nevienu Ķīnas upesdelfīnu, kas liecina, ka Ķīnas upesdelfīni, iespējams, ir izmiruši.
Delfīnus apdraud pesticīdi, smagie metāli, atkritumi un citāda rakstura ūdens piesārņojums, kā arī delfīni bieži tiek nāvējoši traumēti ar laivu dzenskrūvēm. Daudzi delfīni tiek nogalināti, zvejojot tunčus. Tie sapinas tunčiem izmestajos tīklos un iet bojā. Dažās pasaules daļās delfīnus medī kā barību cilvēku galdam. Šādas tradīcijas ir Fēru salās un Japānā. Kuģu navigācijas sistēmas izraisa skaļus zemūdens trokšņus, kas delfīnbiem izraisa stresu, bojā dzirdi un izraisa dažādas slimības, kas saistītas ar skaļa trokšņa iedarbību.
Mitoloģija
Delfīniem ir sena vēsture saistībā ar kultūru. Delfīns ir populārs tēls Senās Grieķijas mitoloģijā, tas ir attēlots arī uz monētām. Attēlā ir redzams, kā jauns vīrietis jāj ar delfīnu. Senie grieķi ticēja, ka redzēt delfīnu ir laba zīme. Ja kuģim pa priekšu peldēja delfīni, bija gaidāms, ka ceļojums būs veiksmīgs.
Hindu mitoloģijā Gangas upesdelfīns apliecināja Gangas upes svētumu, delfīns bija dieva klātbūtnes zīme.
Delfinārijs
Delfīnu popularitāte atgriezās, kas rezultējās daudzu delfināriju izveidošanā visā pasaulē. Delfīnu izrādes kļuva pieejamas plašai auditorijai. Daudzi delfināriji pēc publikas spiediena drīz vien tika aizvērti, jo delfīniem tajos nebija piemēroti dzīves apstākļi. Tomēr joprojām strādā vairāki simti delfināriju. Viens no populārākajiem delfinārijiem "Jūras dzīvnieku parks" (en), kas atrodas ASV, demonstrē trikus pat ar zobenvaļiem.
Adžmera
Adžmera (, en) ir pilsēta Indijas ziemeļrietumos, Rādžastānas štata piektā lielākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Izvietojusies štata vidusdaļā Arāvalli grēdas ziemeļu galā ap 500 m vjl. Pilsētā ir sūfiešu svētā Moinudina Čišti templis, bet 11 km no pilsētas atrodas Puškara — viena no ievērojamākajām hinduistu svētvietām.
Pilsēta dibināta 7. gadsimta beigās. Gadsimtu gaitā piederējusi dažādām varām. No 1950. līdz 1956. gadam bija pastāvīga Adžmeras štata centrs. Mūsdienās ievērojams tekstilrūpniecības centrs un transporta mezgls.
Ronalds Kūmans
Ronalds Kūmans (dzimis ) ir nīderlandiešu futbola treneris un bijušais futbolists, Nīderlandes futbola izlases aizsargs un pussargs. Viņš ir pazīstams ar savu meistarību izpildīt soda sitienus. Viņa karjeras spilgtākais mirklis pienāca 1992. gada Čempionu Kausa izcīņas finālā, kad viņa pārstāvētā FC Barcelona, pateicoties spēles papildlaikā no soda sitiena gūtajiem Kūmana vārtiem, pieveica Itālijas klubu Sampdoria.
Spēlētāja karjera
Ajax
PSV Eindhoven
Barcelona
Individuālie sasniegumi
Trenera karjera
Ajax
Benfica
Seši tēli meklē autoru
"Seši tēli meklē autoru" (it) ir itāliešu dramaturga Luidži Pirandello visslavenākā luga. Luga pirmoreiz izrādīta tika 1921. gadā, publicēta — 1925. g.
Ronalds Kūmans
Trenera karjera
PSV Eindhoven
Seši tēli meklē autoru
Lugas pirmizrāde notika 1921. gada 10. maijā Romā (Valle di Roma) un izraisīja sensāciju — aktieri, kritiķi un publika uz skatuves uzsāka ķīviņu, daudzi skatītāji zāli pameta pirms darba beigām; pašam Pirandello zāli nācās atstāt paslepšus pa sānu durvīm. Pēc dažiem mēnešiem luga tika izrādīta Milānā, kur tā savukārt guva milzīgus panākumus, kļūdama par 20. gadu Eiropas teātra klasiku.
Lugā seši tēli — tēvs, māte, pameita, dēls, mazs zēns un meitenīte — ierodas uz skatuves, kur tiek mēģināta kāda luga un pieprasa, lai režisors radītu darbu ar viņiem kā tēliem. Katrs no tēliem pilnībā un nepārtraukti iemieso savu traģisko eksistenci, dzīvesstāstu — viss viņu dzīvēs jau reiz ir noticis, notiek patlaban un gatavojas notikt nākotnē.
Ronalds Kūmans
Trenera karjera
AZ Alkmaar
Seši tēli meklē autoru
Pirandello nostāda pretrunā mākslīgo (taču patiesi eksistējošo) teātri un "neīsto" tēlu dzīvīgumu un izteiksmīgumu.
Fernāns Brodels
Fernāns Brodels (fr; dzimis, miris ) bija franču vēsturnieks, Annāļu skolas pārstāvis (t.s. otrā paaudze), viens no atzītākajiem sociālo procesu un tautsaimniecības vēstures pētniekiem.
Gadsimta mijā F.Brodēls kļuva par atzītu Annāļu skolas līderi, 1949. gadā nomainot Lisjēnu Fevru Mūsdienu civilizācijas vēstures katedras docenta amatā, de France koledžā, bet pēc Fevra nāves, 1956. gadā uzņemoties žurnāla “Annāles” kā arī Praktiskās augstāko pētījumu skolas VI sekcijas vadību. Pēc viņa iniciatīvas un viņa vadībā 1962. gadā tika izveidots Zinātņu par cilvēku nams — Francijā vadošais humantitāro zinātņu starpdisciplināro pētījumu centrs. “Annālēs” publicēja ilgstošu procesu un tos ietekmējošo faktoru izpētei veltītus rakstus. Pašos pētījumos akcents nobīdījās uz struktūru — sociālo, ekonomikas, ģeografijas utt. — vēsturisko analīzi. Dominēja lielas, kompleksas tēmas, kā piemēram, “Vēsture un klimats”, “Vēsture un lingvistika” u.tml. Jaunā metodoloģiskā pieeja un idejas ļoti spēcīgi ietekmēja historiogrāfiju gan Francijā, gan pasaulē.
Pirmais lielais Brodēla darbs, kurā viņš izmēģināja spēkus šīs “totālās vēstures” radīšanā, bija “Vidusjūra un Vidusjūras pasaule Filipa II laikā”. Viņš iecerēja šo darbu jau 30. gados, sāka rakstīt atrodoties nacistu gūstā (1940.-1945.), sūtot manuskripta lappuses ar pastu Fevram. Pēc atgriešanās no gūsta Brodēls pabeidza šo apjomīgo (vairāk nekā tūkstotis lappušu) - kurš balstīts uz Spānijas, Francijas, Itālijas, Vācijas, Austrijas, Vatikāna un Dubrovniku arhīvu materiāliem, - 1947. gadā aizstāvēja to kā doktora disertāciju un publicēja 1949. gadā. Darba “galvenais varonis” ir līdz tam kas vēstures pētījumiem neraksturīgs: gandrīz vai personificēta visa “Vidusjūras pasaule” XVI gs. otrajā pusē. Brodēls aplūko vēsturisko fenomenu izskaidrojumu drīzāk kā atbildi uz jautājumu “kā?”, nevis “kāpēc?”. Cenšoties apvienot vēsturi un ģeogrāfiju vienotā “ģeovēsturē”, īpašu lomu Brodēls piešķīra cilvēka apdzīvotajai videi. Saskaņā ar viņa koncepciju, stepes un kalni, jūra, meži, upes u.c. ģeogrāfiskas struktūras nosaka cilvēka darbības robežas, komunikāciju un, attiecīgi, tirdzniecības ceļus, pilsētu izvietojumu un izaugsmi.
Uz šī pamata rodas lēnajām izmaiņām pakļautās ekonomikas un sociālās struktūras, kuru izpētei savus spēkus tad nu veltīja Annāļu skola: sabiedrība, valsts, civilizācija (kas, savukārt, noteica viņu tuvināšanos K.Marksam kā spēcīgākajam prātam globālas ekonomikas ainas rekonstrukcijā — nevis ideoloģiski, bet gan vēstures gaitas izpratnes ziņā). Tieši tās ir pamatā jau straujāk mainīgajiem “konjunktūras” politiskajiem notikumiem, kuru pastāvēšanas ilgums jau salīdzināms ar indivīda dzīves ilgumu, un kuri Annāļu skolu interesēja minimāli.
Brodēla metodoloģijas pamatā bija stabilo fundamentālo “struktūru” pretstatīšana mainīgajām “konjunktūrām” un vēl efemerākajiem “notikumiem”, ko viņš dēvēja par “ņirbu pār vēstures oeāna virsmu”, “sīkfaktu putekļiem”. Otra svarīgākā metodoloģiskā novitāte bija dažādu “ātrumu” vēsturiskā laika koncepcija. Pirmajā triloģijas daļā dominē “gandrīz apstājies”, ģeografiskais jeb “lēnais laiks” (Longue durée), t.i. fundamentālo struktūru, vides un sabiedrības attīstības laiks; otrajā daļā — mazliet dinamiskākais ekonomikas, sabiedrības, valsts un, galu galā, civilizācijas attīstības sociālais laiks; un beidzot, trešajā daļā — straujais politisko un individuālo notikumu laiks (le temps bref). Attiecīgi, Brodēls uzskatīja, ka turpmāk vēsturnieku var interesēt tikai ilgie procesi, jo tie nosaka cilvēces attīstību, bet “straujā laika” lauciņā neesot ko darīt — tā lielāko tiesu esot hronistu un žurnālistu sfēra. Rezultātā Brodēls un viņa skolnieki atteicās atzīt kādu nebūt vērā ņemamu indivīda un tā personiskās iniciatīvas lomu vēsturē. Viņa piedāvātā “struktūru vēsture”, zinātnisko pētījumu problemātika, metodoloģija un terminoloģija strauji guva plašu popularitāti.
Brodela fondu ASV vada amerikāņu domātājs Imanuels Valenšteins.
1990. gadi
1990. gadi bija desmitgade, kas sākās ar 1990. un beidzās ar 1999. gadu. Desmitgades sākumu iezīmēja PSRS sabrukums un Aukstā kara beigas. Pastiprinājās globalizācijas tendences. Strauji attīstījās tehnoloģijas. Personālie datori un Internets ienāca daudzu cilvēku ikdienas dzīvē. Plašām cilvēku masām kļuva pieejami mobilie sakari. Līdz ar globalizāciju un mobilitāti mainījās populārā kultūra.
Pēdējā Pangeja
Pēdējā Pangeja (saukta arī par Pangaea Ultima, Pangaea Proxima, Neopangaea un Pangaea II) ir nākotnē iespējams superkontinents, kas ir arī alternatīva Amāzijai. Ja piekrīt superkontinentu cikla teorijai, tad tas varētu rasties tuvākajos 250 miljonos gadu. Rodoties šim kontinentam, Atlantijas okeāns nākotnē varētu izzust pavisam, radot milzīgas tuksnešu teritorijas, kur varētu reģistrēt ekstrēmi augstas temperatūras.
Rašanās
Saskaņā ar šo hipotēzi Atlantijas un Indijas okeāni kļūs plašāki, līdz jaunas subdukcijas zonas apvienosies, radot nākotnes Pangeju. Paredzams, ka lielākā daļa kontinentu apvienosies ar Eirāziju, tāpat kā tas notika ar Laurentiju. Paredzams, ka pēc 50 miljoniem gadu Ziemeļamerika sadursies ar Eirāziju un Āfrika ar Eiropu, pilnībā iznīcinot paliekas no Tētisa okeāna un Sarkanās jūras; tādējādi Lielbritānija nokļūs tuvāk Ziemeļpolam, bet Sibīrija tālāk no tā. Vidusjūras vietā rastos jauna kalnu grēda, kur kalni varētu sasniegt pat lielāku augstumu kā Everests. Aptuveni pēc 150 miljoniem gadu Atlantijas okeāns varētu sākt samazināties. Arī Indijas okeāns ap šo laiku varētu kļūt mazāks, bet tas neizzudīs pavisam. Austrālija varētu sadurties ar Antarktīdu. Savukārt pēc 250 miljoniem gadu Atlantijas un Indijas okeāni, iespējams, varētu izzust pavisam. Patagonija sadurtos ar Indonēziju, bet Klusais okeāns būs kļuvis vislielākais.
2010. gada FIFA Pasaules kauss — B grupa
2010. gada FIFA pasaules čempionāta spēles B grupā norisinājās no 12. līdz 22. jūnijam.
Tautas Saeimas vēlēšanas
Tautas Saeimas vēlēšanas bija nedemokrātiskas un antikonstitucionālas vēlēšanas, kas Latvijā notika 1940. gada 14. un 15. jūlijā. Vēlēšanas notika tikai dažas nedēļas pēc Latvijas okupācijas un to uzdevums bija leģitimizēt padomju sistēmas izveidošanu valstī. Pēc Centrālās vēlēšanu komisijas datiem tajās piedalījās 1 155 807 vēlētāji. Nesagaidot vēlēšanu iecirkņu slēgšanu, tika oficiāli paziņots, ka 97,6% vēlētāju ir nobalsojuši par vienīgajā vēlēšanu sarakstā - Darba tautas bloka - iekļautajiem kandidātiem.
1940. gada 14. un 15. jūlijā līdzīgi nedemokrātiskas vēlēšanas notika arī Igaunijā, kur Rīgivolikogu (Riigivolikogu) vēlēšanās 92,9 % balsu tika nodotas par Igaunijas Darba Tautas Līgas sarakstu, un Lietuvā, kur Tautas Seima (Liaudies Seimas) vēlēšanas it kā 99,2% balsu tika nodotas par Lietuvas Darba Tautas Savienības sarakstu. Arī šajās okupētajās valstīs vēlēšanas bija daļa no plāna, kas noveda pie Igaunijas iekļaušanas PSRS un Lietuvas iekļaušanas PSRS.
Lēmumu par ārkārtas Saeimas vēlēšanām Augusta Kirhenšteina vadītā marionešu Tautas valdība pieņēma 1940. gada 4. jūlijā, ieceļot Centrālo vēlēšanu komisiju. Virkne demokrātisko politiķu Ata Ķeniņa vadībā mēģināja iesniegt arī Demokrātiskā bloka sarakstu, ko padomju varas iestādes nepieļāva un ieslodzīja viņu cietumā.
Priekšvēlēšanu lozungi
Latvijas Darba tautas bloks Saeimas vēlēšanās izgāja ar 36 populistiskiem lozungiem, neviens no tiem neliecināja par mērķi Latvijā izveidot padomju sistēmu vai iestāties Padomju Savienībā. Redzams, ka lozungu rakstītāji bija gatavojušies daudzpartiju vēlēšanām ar vairāku konkurējošo sarakstu piedalīšanos.
Demokrātiskā bloka saraksta veidošana
Pēc vēlēšanu izsludināšanas advokāts Atis Ķeniņš kopā ar Pēteri Berģi, Voldemāru Zāmuelu, Jāni Breikšu, Hugo Celmiņu un Jāni Bankavu savā dzīvoklī apsprieda piedalīšanos Saeimas vēlēšanās ar savu programmu. Tāpat tika apspriests memorands iesniegšanai kopā ar programmu atsauksmei PSRS TKP īpašajam pārstāvim Andrejam Višinskim, kura rokās atradās reālā vara valstī. Dažas dienas pirms sarakstu nodošanas pēdējā termiņa vēlēšanu komisijā A. Ķeniņš pieteicās pieņemšanā pie LKP CK sekretāra Žaņa Spures un Sabiedrisko lietu ministra Pētera Blaua. LKP sekretārs esot saskatījis kavēkli Demokrātiskā bloka dalībai priekšvēlēšanu kampaņā tai apstāklī, ka Ķeniņa grupa nav reģistrējusies Sabiedrisko lietu ministrijā. Savukārt Sabiedrisko lietu ministrijas Biedrību un organizāciju reģistrācijas nodaļā viņam tika paziņots, ka tiek reģistrētas tikai biedrības un organizācijas, bet "Demokrātisko latviešu vēlētāju" grupu reģistrēt pie viņiem nevar.
Sarakstu iesniegšanas priekšpēdējā dienā Atis Ķeniņš LKP CK sekretāram Žanim Spurem paziņoja, ka ir ieradies pie viņa pēc PSRS TKP pārstāvja A. Višinska norādījuma, lai galīgi noskaidrotu līdzdalības vēlamību vai nevēlamību vēlēšanās. Spure sarunā radījis pārliecību, ka Demokrātiskā bloka līdzdalībai vēlēšanās nav principiālu šķēršļu. Tomēr pēc tam, kad Ķeniņš un Kārlis Skalbe ar lūgumu par grupas reģistrāciju ieradās pie ministra Blaua, viņš paziņoja Skalbem, ka viņš uz šo jautājumu pašlaik atbildēt nevar un brauks apspriesties, liekot gaidīt atbildi.
Tikmēr Demokrātiskā bloka birojā ieradās milicija politpārvaldes ierēdņa Brieža vadībā, sastādīja protokolu, arestēja papīrus un nopratināja tur atrodošos P. Berģi un V. Zāmueli. Plakāti ar grupas programmu, kuri vēl bija saglabājušies, vairs netika izplatīti kopš vakara pēc sarunas ar PSRS TKP pārstāvi Višinski, un tādējādi izplatīšanā nonāca tikai neliels skaits eksemplāru.
Vērtējums
Tautas Saeima un tās vēlēšanas bija galvenais instruments, ar kuru padomju okupanti centās legalizēt okupāciju. Vēlēšanas bija nedemokrātiskas, to rīkošanā tika pārkāpti vairāki likumi un tās tika rīkotas okupācijas apstākļos.
No valsts tiesību viedokļa Tautas Saeimas vēlēšanas rupji pārkāpa spēkā esošo likumdošanu:
Mērija Šellija
Mērija Šellija (Mary Shelley), meitas vārds Mērija Volstonkrafta Godvina (Mary Wollstonecraft Godwin, dzimusi, mirusi ) bija angļu romānu un stāstu rakstniece, dramaturģe, esejiste un biogrāfe, kuras pazīstamākais darbs ir gotiskais romāns "Frankenšteins" (Frankenstein, or The Modern Prometheus, 1818). Mazāk zināms, bet, iespējams, labākais Mērijas Šellijas romāns ir "Pēdējais cilvēks" (The Last Man, 1826). Šie abi darbi ļauj Mēriju Šelliju uzskatīt par vienu no svarīgākajiem zinātniskās fantastikas literatūras priekštečiem.