cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Armēnijas Pirmā republika
Britu intervence
Britu virsnieki, kas pārņēma arī politisko kontroli reģionā, nebūt nepieņēma tikai armēņiem pozitīvus lēmumus. Apmaiņā pret Karsas un Nahčivanas teritorijām viņi aicināja armēņus atteikties no Kalnu Karabahas par labu Azerbaidžānai, un no Ahalkalaki un Borčali apgabaliem par labu Gruzijai. Armēņi sākumā baidījās, ka britu militārā pārvalde ir pirmais solis uz Karsas un Nahčivanas zaudēšanu. Armēņi sāka sūdzēties, ka briti labvēlībā pret musulmaņiem pārspēj osmaņus. ASV pārstāvis Tbilisi kritizēja britu uzvedību, uzskatot, ka tikai Parīzes miera konference drīkst noteikt jauno valstu robežas. Kalnu Karabahas problēmu ierosināja risināt, veicot iedzīvotāju apmaiņu. Karabahas armēņi dotos uz Armēniju, un Armēnijas musulmaņi uz Azerbaidžānu.
Britu uzvedību noteica tas, ka Kaukāzā viņi bija ienākuši ar ļoti nelielu karaspēku, un neplānoja šeit palikt ilgi. Viņu galvenais mērķis bija nodrošināt osmaņu aiziešanu un neiesaistīties lielākos konfliktos. Jau dažas nedēļas pēc okupācijas sākuma viņiem radās aizdomas, ka vietējos musulmaņus kontrolē osmaņu aģenti, kas vēlas saglabāt savu ietekmi, un nodrošināt iespēju tiešai zemes robežai starp turkiem un azerbaidžāņiem. Britu nelielās garnizonu vienības nespēja nodrošināt kārtību un aizsargāt armēņus. 1919. gada 16. martā uz Araksas ieleju un Nahčivanu nosūtīja pāris Britu Indijas armijas bataljonus. Aprīļa sākumā britu komandieri sāka atbalstīt armēņu varas nodibināšanu dienvidos, un musulmaņu iedzīvotāju stratēģisku pārvietošanu un Nahčivanu. Briti tagad atbalstīja Karsas, Nahčivanas un Zangezuras iekļaušanu Armēnijā, un Kalnu Karabahas Azerbaidžānā.
Karsas atgūšana
Osmaņu atstātajā Karsas cietoksnī 1919. gada aprīļa sākumā izvietojās 2500 britu kareivji. Cietoksnī pieejamos ieroču, munīcijas un artilērijas krājumus viņi nosūtīja dažādiem karaspēkiem kas cīnījās pret boļševikiem, armēņiem neatstājot gandrīz neko. Armēņu mēģinājumu sagrābt azerbaidžāņiem uz Baku nosūtītos munīcijas vagonus pārtrauca stigrs britu brīdinājums.
Audēju iela (Rīga)
Pirmoreiz iela ir minēta dokumentos 1392. gadā, tolaik to sauca par "ielu šinī pusē Bebru vārtiem". Aptuveni 15. gadsimtā iela tika saukta par Bebru ielu (de). 19. gadsimtā ielas nosaukums bija Vēveru iela (Weverstrate), vēlāk to mainīja uz Audēju ielu. Ielā saglabājusies 17.—19. gadsimta apbūve.
Ielu savienojumi
Audēju iela ir savienota ar šādām ielām:
Armēnijas Pirmā republika
Karsas atgūšana
Briti 1919. gada 10. aprīlī oficiāli likvidēja Karsas apgabalā osmaņu izveidoto Dienvidrietumu Kaukāza Pagaidu valdību. 12. aprīlī Britu Indijas kareivji arestēja un deportēja tās vadītājus uz Maltu. Azerbaidžāna šo rīcību nosodīja, kamēr Gruzija apsveica, jo tas deva tai iespēju atgūt strīdīgos Ahalkalaki un Achalcihes rajonus. Tikmēr briti ar armēņiem vienojās par bēgļu atgriešanos Karsas apgabalā. 24. aprīlī armēņu kareivji iegāja Karsā, nodrošinot apgabala pāriešanu Armēnijas sastāvā. Nākamajā mēnesī vairāk nekā 50 000 armēņu bēgļu atgriezās mājās.
Patrīcija Miranda
Patrīcija Miranda (en; dzimusi ) ir bijusī amerikāņu brīvā stila cīkstone, 2004. gada vasaras olimpisko spēļu bronzas medaļas ieguvēja.
Armēnijas Pirmā republika
Karsas atgūšana
Armēņus uztrauca britu apņemšanās jau maija vidū izvest savu karaspēku no Karsas apgabala, tāpēc armēņu karaspēks ātri ieņēma Sarikamišu, Merdeneku, Ardahanu, gatavojoties ieiet Alaškertas līdzenumā. Premjerministrs Aleksandrs Hatisjans svinīgi apmeklēja Karsas reģionu. Ārpus armēņu kontrolētajām pilsētām un ciematiem aktīvi darbojās kurdu, turku un musulmaņu pretestības vienības. Kamēr armēņu civilais gubernators aizstāvēja mierīgu sadarbošanos ar musulmaņiem, armēņu militārie komandieri katru pretestības izpausmi nežēlīgi apspieda.
Patrīcija Miranda
Biogrāfija
Patrīcija Miranda ir Brazīlijas politisko bēgļu meita. Viņa beidza Stenforda Universitāti un ieguva bakalaura grādu ekonomikā un maģistra grādu starptautiskās tiesībās. 2007. gadā viņa ieguva arī tiesību doktora (Juris Doctorate) grādu Jeila Tiesību skolā (Jeila Universitātes fakultāte). Arī viņas treneris un vīrs Levijs Veikels-Megdens ir augstskolas absolvents, kas ieguvis grādu Virdžīnijas Universitātē. Šobrīd viņi ir partneri firmā Miranda, Magden & Miranda LLP.
Armēnijas Pirmā republika
Dienvidu atgūšana
Persijas pierobežas Araksas ielejā dzīvoja ap 300 000 musulmaņu, veidojot vairākumu Erivanas guberņas dienvidu Surmali, Šaruras-Daralagezskas un Nahčivanas apriņķos, kā arī Zangibasaras apgabalā. Vismaz daļu šo zemju vēlējās iegūt arī Azerbaidžāna.
Patrīcija Miranda
Biogrāfija
Savu cīkstones karjeru Patrīcija Miranda sāka vidusskolā vienpadsmit gadu vecumā. 1996. gadā viņa pirmo reizi piedalījās ASV sieviešu čempionātā un svara kategorijā līdz 46 kg ieņēma 4. vietu. Kopš tā laika līdz 2008. gadam viņa ir piedalījusies šajā čempionātā katru gadu, izņemot 2005., un šajā laikā ir bijusi septiņas reizes Amerikas čempione svara klasēs līdz 48 kg un 51 kg.
Armēnijas Pirmā republika
Dienvidu atgūšana
1918. gadā, osmaņu uzbrukuma laikā, ap 100 000 armēņu bija bēguši no dienvidiem. Jau 1918. gada novembrī armēņu paramilitārās vienības sāka no šejienes padzīt musulmaņus, to vietā nometinot 15 000 armēņu bēgļus. Decembrī armēņu armija sāka dienvidos izvietot garnizonus, ļaujot daļai armēņu bēgļu atgriezties mājās. Tā kā 1918. gada 5. decembrī sākās Armēnijas-Gruzijas karš, valdība apturēja armijas aktivitātes dienvidos, lai neizraisītu karu ar musulmaņiem.
Patrīcija Miranda
Biogrāfija
2000. gadā Patrīcija Miranda pirmo reizi piedalījās starptautiskās sacensībās. Pasaules čempionātā Sofijā viņa aiz japānietes Hitomi Sakamoto ieguva otro vietu. 2003. gada pasaules čempionātā Ņujorkā viņai izdevās šo panākumu atkārtot. Finālcīņā viņa zaudēja ukrainietei Irinai Merleni.
2004. gadā Patrīcija Miranda kvalificējās dalībai Atēnu olimpiskajās spēlēs, kur pirmo reizi mūsdienu olimpisko spēļu vēsturē piedalījās arī sieviešu cīkstones. Atēnās viņa uzvarēja savā priekšsacīkšu grupā un iekļuva pusfinālā, kur atkal zaudēja Irinai Merleni. Nākamajā cīņā par bronzas medaļu Patrīcija Miranda guva uzvaru pār francūzieti Anželiku Berteni.
Džūljens Blanks
Džūljens Blanks (Julien Blanc; dzimis 1988. gada 24. oktobrī Moržā, Šveicē) ir šveiciešu izcelsmes attiecību konsultants, Pick Up mākslinieks un personīgās izaugsmes treneris. Viņš ir viens no Losandželosas uzņēmuma Real Social Dynamics vadošajiem treneriem (executive coach). Saskaņā ar žurnāla Time publicēto rakstu Blanks sevi raksturo kā „pasaulē vadošo [treneri] iepazīšanās jomā”.
Armēnijas Pirmā republika
Dienvidu atgūšana
1919. gada janvārī briti panāca armēņu pamieru ar Gruziju, un armēņu vienības no Duvalu gatavojās atsākt virzību uz Šaruru Nahčivanā. Sākās armēņu un vietējo musulmaņu vadītāju sarunas, kurās briti panāca pagaidu pamiera noslēgšanu. Lai nodrošinātu mieru, briti Nahčivanā 29. janvārī iecēla militāro gubernatoru un lika armēņu vienībām atkāpties no dienvidiem. Teritorijas piederību briti gribēja atstāt Parīzes miera konferences ziņā. Bada mocītajai Armēnijai tas nozīmēja risku zaudēt lauksaimniecībai piemērotākās teritorijas. Aprīļa panākumi Karsā lika domāt, ka arī Nahčivanā britu un armēņu vienībām izdosies ātri ieviest Armēnijas pārvaldi. Okupāciju bija plānots veikt no 1.-15. maijam, taču paziņojumu par provinces pievienošanu Armēnijai izplatīja tikai 3. maijā un karaspēka kustība notika vēl lēnāk. Musulmaņi sarunās Nahčivanā bija gatavi pieņemt armēņu civilo pārvaldi, taču atteicās ielaist armēņu karaspēku un bēgļus. Briti saņēma lūgumus ļaut provincei atgriezties Persijas sastāvā. Nahčivanā tomēr iegāja armēņu karaspēks, un briti jau 30. maijā sākt pamest šos pierobežas reģionus, evakuāciju pabeidzot 7. jūnijā.
Patrīcija Miranda
Biogrāfija
2006. gada pasaules čempionātā Guandžou svara kategorijā līdz 51 kg Patrīcija Miranda pārstāvēja Amerikas Savienotās Valstis. Pusfinālā viņa cieta sakāvi pret japānieti Hitomi Sakamoto, cīņā par trešo vietu pieveica ukrainieti Oleksandru Kogutu un saņēma bronzas medaļu.
Armēnijas Pirmā republika
Dienvidu atgūšana
1919. gada vasarā tūkstošiem bēgļu stihiski atgriezās valsts dienvidu un rietumu rajonos. Iekšlietu ministrija nodrošināja pārtikas piegādi gar galvenajiem ceļiem un pašaizsardzības vienību veidošanu atgūtajos ciematos. Lai arī vietējo turku, musulmaņu un kurdu starpā valdīja konflikti, tie visi bija vienoti naidā pret armēņiem. Azerbaidžānas vēstnieks Erevānā regulāri aicināja savu valdību ieviest ekonomiskas sankcijas un palīdzēt vietējiem musulmaņiem.
Konflikts ar Azerbaidžānu
Jau Batumi miera sarunu laikā abu topošo valstu pārstāvji pārrunāja robežu jautājumu. Azerbaidžānas un Armēnijas Nacionālās padomes to pārrunāja Tbilisi 1918. gada 14. jūnijā. Azerbaidžāņi uzskatīja, ka apmaiņā pret atļauju armēņiem galvaspilsētu izvietot Erevānā un saglabāt kontroli pār visu Erivanas guberņu, armēņi piekritīs atteikties no armēņu apdzīvotajām Elizabetpoles guberņas zemēm (Karabahas un Zangezuras). Azerbaidžāņi centās šeit nodibināt savu varu un atbruņot armēņus, taču sastapās ar bruņotu pretestību. Armēņu bruņotās vienības padzina 60 000 musulmaņu no Karabahas ciematiem. 1918. gada novembra beigās reģionā ieradās briti, kas pieprasīja armēņiem pārtraukt bruņotos uzbrukumus.
1919. gada janvārī azerbaidžāņi nemierīgajā Karabahā un Zangezurā izveidoja īpašu ģenerālguberņu. Tikmēr armēņi ierosināja šos reģionus nodot britu pārvaldē. Briti uzskatīja, ka par robežām jālemj Parīzes miera konferencei, taču 3. aprīlī atzina azerbaidžāņu iecelto ģenerālgubernatoru. Britu spiediena rezultātā 1919. gada 22. augustā Šušā notiekošais Karabahas armēņu kongress piekrita pagaidām palikt Azerbaidžānas sastāvā, līdz Parīzes miera konference pieņems galīgo lēmumu. Augusta beigās britu karaspēks pameta Azerbaidžānu. 1920. gada aprīļa beigās Azerbaidžānā iegāja Sarkanā Armija un Karabahas armēņi pasludināja iepriekšējo vienošanos par lauztu.
1919. gada 20. septembrī azerbaidžāņi uzbruka armēņu kontrolētajam Zangezuras apgabalam, un septembra beigās Gruzija ieviesa ekonomisko blokādi pret Armēniju, kas tagad bija atgriezta no ārējās pasaules. 1919. gada 29. oktobrī Azerbaidžāna noslēdza militāro līgumu ar osmaņiem, kas apņēmās azerbaidžāņus apgādāt ar ieročiem, militārajiem instruktoriem un virsniekiem.
1919. gada 20. novembrī Tbilisi sākās Armēnijas-Azerbaidžānas premjerministru sarunas, kas 23. noslēdzās ar miera līguma parakstīšanu. Azerbaidžāna izveda karaspēku no Zangezuras, ko izmantoja armēņi, atsākot musulmaņu iedzīvotāju terorizēšanu. No 14. līdz 21. decembrim Baku notika abu valstu sarunas, kas koncentrējās uz teritoriālo konfliktu atrisināšanu. Azerbaidžāna piedāvāja izveidot federāciju, kamēr armēņi gaidīja Parīzes konferences lēmumus, cerot uz sev labvēlīgiem robežu lēmumiem. Sarunas beidzās bez vienošanās, un līdz pat Azerbadžānas pastāvēšanas beigām 1920. gada aprīlī Karabahā un Zangezurā turpinājās abu pušu militāras sadursmes.
Konflikts ar Gruziju
Osmaņu uzbrukuma kritiskajā posmā, 1918. gada jūnijā Armēnija ar Gruziju vienojās, ka gruzīnu karaspēks ieņems armēņu apdzīvotos Lori un Ahalkalaki rajonus, aizsargājot pieejas Tbilisi un armēņu iedzīvotāju dzīvības. Osmaņiem aizejot, gruzīni atteicās šos rajonus atbrīvot, izraisot īslaicīgu karu. Britu spiediena rezultātā decembra beigās karš beidzās, gruzīniem saglabājot kontroli pār daļu teritorijas, kamēr pārējo daļu pasludināja par neitrālu zonu. Abu valstu attiecības daļēji normalizēja 1919. gada 9.-17. janvāra sarunas Tbilisi. 1920. gada turku iebrukumu laikā, lai novērstu turku iebrukumu Lori neitrālajā apgabalā, 13. novembrī Armēnija un Gruzija Tbilisi parakstīja vienošanos, ar kuru Lori neitrālo apgabalu uz trīs mēnešiem okupēja gruzīni. 2. decembrī Armēnijas Republika beidza pastāvēt, un abu valstu galīgo robežu novilka jau padomju varas laikā.
Deņikina problēma
Šajā laikā Krievijas dienvidos un Ziemeļkaukāzā ļoti spēcīga bija Deņikina vadītā Baltās kustības armija, kuras attieksme pret Aizkaukāza neatkarību bija divējāda. Deņikins solīja, ka viņa vienīgais mērķis ir cīņa pret boļševikiem Krievijā. Armēnijai labas attiecības ar Deņikinu bija svarīgas, jo tur atradās tūkstošiem armēņu bēgļu. Armēnija arī plānoja no Deņikina iegādāties trūkstošos graudus un ieročus. Krievi bija tās vienīgie iespējamie sabiedrotie reģionā.
1919. gada aprīlī Deņikins no britiem saņēma atļauju ieņemt Dagestānu, lai bloķētu Kaspijas piekrasti un cīnītos ar vietējiem boļševikiem. 1919. gada maijā Deņikina karaspēks ieņēma Ziemeļkaukāza Kalniešu republiku. Azerbaidžāņiem radās aizdomas, ka Deņikins plāno uzbrukt Baku. Maija beigās viņi pieņēma lēmumu veidot aizsardzības aliansi ar Gruziju. Deņikins informēja britus, ka neplāno uzbrukt Azerbaidžānai, ja vien tā pati pirmā neuzbruks. Viņš nosūtīja telegrammu azerbaidžāņiem, atzīstot neatkarīgu Azerbaidžānu Krievijas ietvaros līdz Krievijas Satversmes sapulces tālākam lēmumam. 5. jūnijā Azerbaidžānas parlaments izveidoja Valsts aizsardzības padomi un 11. jūnijā Azerbaidžāna izsludināja karastāvokli. Lai novājinātu Deņikina potenciālo sabiedroto Armēniju, azerbaidžāņi veicināja musulmaņu bruņotās cīņas aktivizāciju armēņu ieņemtajā Nahčivanā. Tikmēr Kalnu Karabahas azerbaidžāņu gubernators atļāva sarīkot jaunus armēņu slaktiņus, kuros nogalināja ap 600 cilvēku.
Arī Gruzijā radās bažas, ka Armēnijai ir militāra vienošanās ar Deņikinu, kas tai draudētu ar uzbrukumu divās frontēs. 1919. gada 1. jūnijā Tbilisi sanāca Gruzijas Satversmes sapulces ārkārtas sēde, lai lemtu par militāras savienības noslēgšanu ar Azerbaidžānu. Nedēļu vēlāk Tbilisi notika Gruzijas, Armēnijas un Azerbaidžānas ārlietu ministru sanāksme. Gruzija un Azerbaidžāna piedāvāja visām valstīm izveidot savienību pret Deņikinu. Armēņi atbildēja, ka par to būs gatavi runāt tikai pēc tam, kad būs atrisināti sasvstarpējie robežkonflikti. Armēņiem daudz bīstamāki bija turku draudi no rietumiem, tāpēc iespējamā konfliktā ar Deņikinu tā ieturēs neitralitāti un aicināja kaimiņiem izbeigt vietējo armēņu vajāšanas.
Lielās Armēnijas cerības sabrukums
Ar britu palīdzību Armēnija bija nodibinājusi savu kontroli pār Erivanas guberņu un Karsas apgabalu. Radās cerība, ka Parīzes miera konference tai ļaus izplesties arī Rietumarmēnijā. Lai arī armēņu maksimālās prasības ietvēra Lielo Armēniju, reālāka šķita Austrumarmēnijas apvienošanās ar osmaņu sešiem armēņu vilajetiem, un izeju uz Melnās jūras piekrasti, kas varētu būt Armēnijas daļa, vai nodrošināta ar tranzīta līgumu. Citi politiķi bija gatavi samierināties ar robežai tuvākajiem trim armēņu vilajetiem. Nelielais genocīdā izdzīvojušo armēņu skaits norādīja uz to, ka Armēnija vēsturiskajās robežās ir neiespējama. Antantes pārstāvji izteica šaubas par aptuveni 2 miljonu armēņu spēju ieņemt un noturēt plašās teritorijas.
Parlaments 1918. gada 7. decembrī izveidoja delegāciju, un uz Parīzi nosūtīja vairāku partiju pārstāvjus un virsniekus. Delegācijas vadītājam piešķīra plašas pilnvaras pašam parakstīt līgumus, jo komunikācija starp Parīzi un Erevānu bija problemātiska. Pa ceļam uz Eiropu, delegāciju decembrī arestēja gruzīni, tikai 1919. gada 9. janvārī tā devās no Tbilisi uz Batumi, Konstantinopoli un Marseļu, 4. februārī sasniedzot Parīzi. Armēņiem tomēr neļāva piedalīties konferences oficiālajā darbā, reālajām sarunām notiekot neformālā gaisotnē.
Parīzes miera konference paziņoja, ka osmaņu sliktā pārvalde un armēņu genocīds liek pieņemt lēmumu par Armēnijas, Sīrijas, Mezopotāmijas, Palestīnas un Arābijas atdalīšanu no turku valsts kodola. Armēņu pārstāvji miera konferencē izvirzīja prasību pēc Armēnijas, kas aptvertu visas vēsturiskās armēņu zemes, stiepjoties no Melnās jūras līdz Vidusjūrai.
Lai arī Antantes valdības juta līdzi armēņiem, realitātē tās darīja maz, lai palīdzētu armēņiem valsts izveidošanā. ASV politiķu un kongresmeņu vidū bija plašs atbalsts daudz cietušajiem armēņiem un Armēnijai. Prezidents Vilsons jau 1917. gadā paziņoja par nepieciešamību sadalīt Osmaņu impēriju. ASV arī uzskatīja, ka Armēnijai varētu piešķirt Kilikiju un izeju uz Vidusjūru, kā arī izveidot Armēnijas mandātteritoriju. Rietumvalstis nespēja vienoties par to, kurai būtu jānodibina armēņu mandātteritorija. Lielbritānija uzskatīja, ka mandāts jāuztic Francijai vai ASV. Francija vēlējās šis teritorijas kontrolēt pati, bez armēņiem, kā to noteica Saiksa-Piko-Sazonova līgums.
Armēnijai atbalstu izteica Grieķijas Karaliste, kas premjerministra Venizelosa vadībā pati cerēja sagrābt lielas teritorijas Mazāzijā. Venizelos atbalstīja grieķu apdzīvotā Trabzonas vilajeta pievienošanu Armēnijai.
1919. gada vasarā sākās Kemala vadītais Turcijas neatkarības karš. Franču karaspēka kontrolētā Mazāzijas Kilikija bija viens no reģioniem, kuros sākās sadursmes. 1920. gada februārī franči reģionu pameta, turki atsāka armēņu slaktiņus, nogalīnot ap 20 000 cilvēku. Izdzīvojušie bēga uz franču Sīrijas un Libānas mandātteritoriju. Tā kā neviena no lielvalstīm nebija gatava uzņemties Lielās Armēnijas mandātu un to militāri aizsargāt, sākās sarunas par reālākām robežām Rietumarmēnijā, Kilikijai paredzot autonomiju Turcijas sastāvā.
Deņikina Balto armijai ciešot smagas sakāves, 1920. gada 19. janvāri Antante atzina Armēnijas "de facto" neatkarību, labi saprotot, ka starp turkiem un boļševikiem esošās republikas pastāvēšana var drīz beigties. Antante uzreiz izslēdza iespēju uz Armēniju nosūtīt savu karaspēku, taču bija gatava piegādāt ieročus un pārtiku 40 000 vīrus lielai armijai. Armēnijas karaspēks šajā laikā sasniedza 25 000 kareivju, bet uzbrukuma gadījumā tas būtu nespējīgs stāties pretī boļševikiem, jo armijai vienlaikus būtu jāaizstāv robežas ar Turciju un Azerbaidžānu. Tādējādi jau gada sākumā bija skaidrs, ka republika ir atstāta viena.
Galīgo lēmumu par Armēnijas rietumu robežu Antante uzticēja ASV prezidentam Vilsonam, kurš to novilka pa līniju, kas lielā mērā sakrita ar Krievijas līdz 1917. gadam iekaroto teritoriju Vanas, Bitlisas, Erzurumas un Trabzonas provincēs. Lai arī 1920. gada 10. augusta Sevras līgums paredzēja Mazāzijas sadalīšanu, jau tā parakstīšanas brīdī bija skaidrs, ka cerības uz armēņu valsti Rietumarmēnijā nepiepildīsies. Ar Sevras līgumu Antante atzina Armēnijas neatkarību. Armēņu diaspora visā pasaulē sāka plānot atgriešanos dzimtenē.
Okupācija
1920. gadā Armēnijas teritorijā dzīvoja ap 720 000 armēņu, puse no tiem bija bēgļi no Rietumarmēnijas un citiem Aizkaukāza reģioniem. 1920. gada maijā izcēlās haotisks boļševiku dumpis, kuru apspieda. Par spīti dumpim, 1920. gada sākumā republika šķita nostabilizējusies.
Pēc tam kad 1920. gada aprīļa beigās Sarkanā armija iekaroja Azerbaidžānu, armēņi sāka sarunas ar Padomju Krieviju, taču tās pārtrūka vasarā, kad boļševiki panāca vienošanos ar kemalistiem. Mustafa Kemals ar Padomju Krieviju vienojās par Aizkaukāza bufervalstu iznīcināšanu. Ar 1920. gada 24. augusta līgumu abas valstis vienojās atjaunot kopīgu robežu. Padomju Krievija kemalistiem piešķīra naudu un ieročus. Septembrī sākās Turcijas kemalistu karaspēka uzbrukums Armēnijai. 30. oktobrī krita Karsa, 7. novembrī Aleksandropole. 1920. gada novembrī Armēnija bija sakauta un tuvu iznīcībai. Jau Sarkanās armijas okupētā Armēnija 2. decembrī parakstīja Aleksandropoles līgumu ar Turciju, ar kuru atteicās no savām rietumu teritorijām. Armēnija padevās Padomju Krievijai cerot, ka boļševiku armija atgūs armēņu zemes no turkiem. No savas puses boļševiki solīja amnestiju armēņu armijai un politiķiem. Jau nedēļu vēlāk jaunā Armēnijas PSR vadība sāka represijas pret Pirmās republikas politiķiem un vadošajiem darbiniekiem. 1921. gada februārī sākās sacelšanās, kurai uz vairāk nekā mēnesi izdevās kontrolēt Erevānu. Aprīlī patrioti atkāpās uz Zangezuras provinci, kur pretošanās turpinājās līdz vasarai, kad boļševiki izsludināja jaunu amnestiju un apsolīja, ka Zangezuras provinci iekļaus Armēnijas nevis Azerbaidžānas sastāvā. Pretošanās kustības dalībnieku lielākā daļa aizbēga uz Persiju.
1921. gada martā Padomju Krievija un kemalisti noslēdza draudzības līgumu, ar kuru turki atteicās no Batumi apkārtnes, bet paturēja Karsas apgabalu un dažas armēņu teritorijas. Turki arī pieprasīja un panāca, ka Nahčivana kļūst par autonomu Azerbaidžānas provinci un to neiekļauj Armēnijā. Šo vienošanos vēlreiz apstiprināja 1921. gada oktobra Karsas līgums starp Turciju un Aizkaukāza padomju republikām.
Ormjanka
Ormjanka (arī Suhorukovas upīte) ir Lielā Asūnes ezera pieteka Krāslavas novadā.
Iztece - no Ormija ezera. Tecējums līkumots, lailākajā dalā viedo Dagdas un Krāslavas novadu robežu. Lielākā pieteka - Sarkanā upīte. Caurtek Suhorukovas ezeram, Mazajam Suhorukovas ezeram un Mazajam Asūnes ezeram. Ietek Lielajā Asūnes ezerā tā dienvidos pie Nikšāniem. Upi šķērso valsts autoceļš V623 (M. Asūne – Robežnieki). Tās krastos atrodas Foļvaroka.
Sarkanā upīte (Ormjankas pieteka)
Sarkanā upīte (arī Rožupeite, vēsturiskos avotos - Kriviņica, latgaliski - Sorkonuo upeite) ir Ormjankas kreisā krasta pieteka Krāslavas novadā.
Izteka - uz ziemeļiem no Meņģiem. Tek austrumu - dienvidaustrumu virzienā. Caurtek Glušaka ezeram. Ietek Ormjankā lejpus Foļvarokas. Lejtecē upi šķērso valsts autoceļš V623 (M.Asūne – Robežnieki). Tās krastos atrodas Račeva, Kriņica.
Vācijas Kaukāza ekspedīcija
Vācijas Kaukāza ekspedīcija bija militāra operācija no 1918. gada maija beigām līdz oktobra beigām, kurā Vācijas impērijas karaspēks nodrošināja jaundibinātās Gruzijas Demokrātiskās Republikas neatkarību un Vācijas ekonomiski-politiskās intereses reģionā.
1918. gada 27. aprīlī vācieši un osmaņi Konstantinopolē parakstīja slepenu vienošanos, ar kuru nupat neatkarību pasludinājušās Aizkaukāza Demokrātiskās Federatīvās Republikas centrālā un ziemeļu daļa nonāca Vācijas ietekmes zonā, kamēr dienvidu teritorijas palika osmaņiem. Vācija centās sev nodrošināt Gruzijas derīgos izrakteņus un Baku naftas laukus. 1918. gada 28. maija Poti līgums ar jaundibināto Gruzijas Demokrātisko Republiku deva oficiālu pamatu vācu karaspēka klātbūtnei Gruzijā, kas arī apņēmās saglabāt Krievijas impērijas laika likumus un privilēģijas, kas kopš 1817. gada nodrošināja vācu kolonistu dzīvi.
Sākotnējo kontingentu veidoja ap 3000 kareivju ģenerālmajora Frīdriha brīvkunga Kresa fon Kresenšteina vadībā, kurus no Krimas nogādāja Poti ostā. To veidoja galvenokārt Bavārijas karalistes karaspēks - Bavārijas 7. Kavalērijas brigādes, Bavārijas 29. Kājnieku pulka, 10. Trieciena bataljona, 1. Ložmetēju vienības un 176. Mortīru rotas kareivji. Pirmās vienības drīz papildināja no Aizkaukāzā esošo 27 000 vācu karagūstekņu un vācu kolonistu vidus. Vēlāk uz Gruziju nosūtīja vēl divas divīzijas, palielinot kareivju skaitu līdz 19 000, kurus papildināja ap 10 000 atbrīvoto karagūstekņu un kolonistu.
Tuvojoties Vācijas impērijas militārajai sakāvei, 1918. gada 21. oktobrī ekspedīcijas karaspēks saņēma pavēli doties mājās. Pēdējie Vācijas kareivji Poti ostu pameta 1918. gada decembrī.
Jeremijas grāmata
Jeremijas grāmata ir otrā no vēlīno praviešu grāmatām jūdaisma un kristiešu Bībelēs. Tās saturs atspoguļo notikumus Jūdejā no 627. p.m.ē līdz 582. p.m.ē. Oriģinālais teksts ir rakstīts sarežģītā un poētiskā senebreju valodā, izņemot 10:11 pantu, kas rakstīta Bībeles aramiešu valodā. Līdz mūsdienām teksts ir nonācis divās līdzīgās, bet atšķirīgās versijās — senebreju un grieķu tulkojumā (Septuaginta), kas joprojām dod teologiem un vēsturniekiem iemeslus dažādām teksta interpretācijām. Grāmatas saturs domāts kā vēsts Babilonijas trimdā esošajiem ebrejiem, izskaidrojot viņu nelaimes ar piekopto elkdievību. Ebreji tiek salīdzināti ar neuzticīgu sievu un nepaklausīgiem bērniem. Dieva sods par viņu pārkāpumiem ir neizbēgams, taču tam var sekot apžēlošana. Jeremija nav laimīgs par savu pravieša lomu, viņš ir dusmīgs uz sevi, bet vēl vairāk uz Jeruzalemes iedzīvotājiem, kas neklausās viņa brīdinājumos. Par negāciju pilnajiem pareģojumiem viņu pat iesloga un iemet bedrē nomirt.
Grāmatā aptvertajā laikā tika veiktas reformas ebreju piekoptajā reliģijā, Babilonija sagrāva Asīriju, Ēģipte uz īsu brīdi pakļāva Jūdeju, kam sekoja Babilonijas iebrukums un vara, pret kuru ebreji divreiz sacēlās, uz ko babilonieši atbildēja nopostot Pirmo templi un izsūtot lielāko politiskās elites un iedzīvotāju daļu trimdā uz Babiloniju.
Grāmatu var sadalīt sešās daļās. 1.—25. nodaļa ir senākā daļa, kas satur Jeremijas pravietojumu galveno domu. 26.—29. nodaļa vēsta par viņa dzīvi un attiecībām ar citiem praviešiem. 30.—33. nodaļa iekļauj Dieva solījumu atkal palīdzēt ebrejiem un jaunas derības konceptu, ko jūdaisms un kristietība traktē atšķirīgi. 34.—45. nodaļa vēsta par attiecībām ar valdnieku Cedekiju un Jeruzalemes krišanu, 46.—51. nodaļa — par Dieva sodiem ebreju kaimiņtautām. 52. nodaļa atstāsta dažus Otrās Ķēniņu grāmatas pantus.
Lai arī liela daļa grāmatas teksta neapšaubāmi rakstīta neilgi pēc tajā aprakstītajiem notikumiem, jau Babilonijas trimdas laikā, grāmatas galīgā teksta veidošana varēja turpināties vairākus gadsimtus. Septuagintas grieķu teksts ir nedaudz īsāks un tajā ir citādāks satura izkārtojums. Grieķu versiju joprojām izmanto pareizticīgās baznīcas, kamēr jūdaismā un kristietībā izmanto senebreju tekstu.
Tētes grovs
Tētes grovs (arī Tēce, Tētes grāvis, latgaliski - Tētes gruovs) ir Asūnīcas kreisā krasta pieteka Krāslavas novadā.
Izteka - uz austrumiem no Zukulovas. Tek dienvidu virzienā, lejtecē pagriežoties uz rietumiem. Lielākā pieteka - Naudas groveits. Ietek Asūnīcā lejpus Asūnes. Upi šķērso valsts autoceļi V620 (Asūne – Panova), V621 (Asūne – L.Grizāni – Porečje) un V606 (Dagda – Asūne – Vorzova). Tās krastos atrodas Butkoni, Pļupova.
Viļums (ciems)
Viļums ir ciems Cēsu novada Nītaures pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā 2 km no pagasta centra Nītaures un 35 km no Ausmās.
Baldones iela (Jūrmala)
Baldones iela ir iela Jūrmalā, Priedaines apkaimē. Baldones iela sākas krustojumā ar Upmalas ielu un Vāveru ielu un beidzas krustojumā ar Dreiliņu ielu. Kopējais ielas garums ir 235 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Baldones ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Baldones iela ir savienota ar šādām ielām:
Viļums (ciems)
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts nozīmes autoceļiem.
Baldones iela (Jūrmala)
Sabiedriskais transports
Pa Baldones ielu kursē 7. mikroautobuss.
Baložu iela (Jūrmala)
Baložu iela ir iela Jūrmalā, Mellužu apkaimē. Baložu iela sākas krustojumā ar Mellužu prospektu un beidzas krustojumā ar Kāpu ielu. Kopējais ielas garums ir 230 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Baložu ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Baložu iela ir savienota ar šādām ielām:
Ringolda salas
Ringolda salas ir arhipelāgs Fidži, kura salas izvietojušās uz ziemeļaustrumiem no Vanua Levu salas. Tās lielākoties ir neapdzīvotas, bet uz Kelelevu salas atrodas neliels ciems. 2008. gadā no septiņām arhipelāga salām BirdLife International Fidži programmas ietvaros tika izskaustas Polinēzijas žurkas.
218 hektāru lielu platību aizņem Ringolda salu putniem nozīmīgā vieta. Šajā teritorijā uzturas globāli un reģionāli nozīmīgas jūras bruņurupuču, kuprvaļu un jūras putnu populācijas, tajā var būt arī aukstā ūdens koraļļu grupas.
Januka
Pamatraksts: Januka
Januka ir neliela, kalnaina sala. Tās pastāvīgo iedzīvotāju skaits ir apmēram 60-80 cilvēki, kas dzīvo nelielā ciematā pie maza pludmales līcīša.
Kelelevu
Pamatraksts: Kelelevu Kelelevu ir koraļļu sala un viena no divām apdzīvotajām salām Ringolda salu arhipelāgā. Neskaitot trīs blakus esošas koraļļu saliņas, tā ir 80 kilometrus no tuvākās salas. Kelelevu platība ir 150 hektāri, tās augstākais punkts atrodas 18 metrus virs jūras līmeņa.
Uz Kelelevu atrodas Nalutu ciems, kur zveja ir vienīgā nozīmīgā saimnieciskā darbība.
Kobia
Pamatraksts: Kobia
Kobia ir neliela koraļļu sala. Tās platība ir 69 hektāri.
Makeva
Pamatraksts: Makeva
Makevas sala ir šaura un akmeņaina. Tās kopējā zemes platība ir 26 hektāri.
Nukubalati un Nukubasaga
Nukubalati un Nukubasaga ir divas, ar klintīm savienotas, salas, kuras veido viens koraļļu rifs.
Raranitikua
Pamatraksts: Raranitikua
Raranitkua atrodas Buddas rifā. Tās platība ir 2,49 hektāri.
Taininbeka
Pamatraksts: Taininbeka
Neapdzīvotā Taininbekas sala kopumā aizņem 144 hektārus lielu teritoriju un ir viena no lielākajām salām arhipelāgā.
Tauraria
Pamatraksts: Tauraria
Tauraria ir atols. Šīs neapdzīvotās saliņas platība ir 11 hektāri.
Biškāni
Biškāni ir ciems Rugāju novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta ziemeļos 9,0 km no pagasta un novada centra Rugājiem un 232,5 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļu P47 (Balvi–Kapūne) un P48 (Kārsava–Tilža–Dubļukalns).
Džordžs Deiviss
Džordžs Deiviss (dzimis ) ir Sjerraleones futbolists, pussargs, Sjerraleones futbola izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada spēlē Austrijas kluba Admira Wacker sastāvā.
Lietuvas kosmosa asociācija
Lietuvas kosmosa asociācija (lt, LKA) ir kosmiskās jomas asociācija Lietuvā. Tajā apvienojušās organizācijas un uzņēmumi, kas darbojas inženierijas, informācijas tehnoloģiju, dabas resursu, lauksaimniecības, biomedicīnas, biotehnoloģiju un fundamentālās zinātnes jomā. Asociācija dibināta 2009. gadā.
LKA biedri ir aktīvi iesaistīti Ielejas programmā (Slėnių programose), Nacionālajā kompleksajā programmā (Nacionalinėse kompleksinėse programose), Apvienotajā pētniecības programmā (Jungtinių tyrimų programose) un Eiropas FP7 programmā (7th Framework Programme).
2014. gadā kosmosā tika palaists Lietuvas viens no diviem pirmajiem pavadoņiem LitSat-1. Šis projekts bija Lietuvas kosmosa asociācijas un Kauņas tehnoloģiju universitātes ilgtermiņa kosmosa programmas pirmais posms.
Vēsture
2007. gadā vairākas Lietuvas institūcijas un uzņēmumi noslēdza sadarbības līgumu, lai veidotu Nacionālo kosmosa tehnoloģiju platformu. 2009. gada 26. jūnijā 22 dalībnieki dibināja Nacionālo kosmosa asociāciju. 2010. gada 7. jūlijā tā pārdēvēta par Lietuvas kosmosa asociāciju.
Babītes iela (Jūrmala)
Babītes iela ir iela Jūrmalā, Bražciema un Priedaines apkaimē. Babītes iela sākas krustojumā ar Ventspils šoseju (A10) un beidzas krustojumā ar Spilves ielu un Lielo prospektu. Kopējais ielas garums ir 1110 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Babītes ielā satiksmes kustība norit divās joslās. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Babītes iela ir savienota ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Pa Babītes ielu kursē 1. mikroautobuss. Līdz 2018. gada 12. februārim kursēja 7. mikroautobuss.
Maksims Marusičs
Maksims Marusičs (dzimis ) ir Ukrainas futbolists, pussargs. Kopš 2021. gada spēlē Lietuvas kluba FK Riteriai sastāvā.
Armēņu apustuliskā baznīca
Armēņu apustuliskā baznīca ir viena no senākajām kristīgajām baznīcām, kas veidojusies armēņu apdzīvotajās zemēs. Armēnija bija pirmā valsts, kas 4. gadsimtā kristietību pieņēma par valsts reliģiju. Baznīca par saviem dibinātājiem uzskata apustuļus Bartolomeju un Tadeju. Baznīcas sekotāji dzīvo galvenokārt mūsdienu Armēnijā un plašajā armēņu diasporā visā pasaulē. Kopā ar koptu, etiopiešu, sīriešu, eritrejiešu un indiešu baznīcām veido Austrumu pareizticīgo baznīcu, kas atzīst pirmo trīs ekumēnisko baznīcas koncilu lēmumus, līdz 451. gadam esot kopībā ar vēlāko Romas katoļu un Pareizticīgo baznīcu. 554. gadā armēņu baznīca atšķēlās no Romas un Konstantinopoles patriarhātiem. Baznīcas vadītāju sauc par katolikosu, un baznīcas šķelšanās dēl tajā ir divi katolikosi, viens no kuriem vada Armēnijas baznīcu, bet otrs diasporas baznīcas. Papildus, pastāv Jeruzalemes patriarhāts un Konstantinopoles patriarhāts, kas vada armēņu baznīcu savās valstīs.
Kristiešu misionāru darbība senās Armēnijas teritorijā esot sākusies drīz pēc Jēzus nāves. 301. gadā karalis pieņēma kristietību, un tā kļuva par valsts reliģiju. 5. gadsimtā Bībeli pārtulkoja armēņu valodā, un tās rakstīšanai tika izgudrots armēņu alfabēts.
Zigfrīds Rufs
Zigfrīds Rufs (1895—1946) bija Nacistiskās Vācijas militārpersona. Vērmahta ģenerālleitnants, kas 1944. gadā ieņēma Rīgas pilsētas militārā komandanta posteni. Pēc kara nokļuvis Padomju savienības gūstā un 1946. gadā februārī tiesāts Rīgā kopā ar Frīdrihu Jekelnu un vēl vairākām augsta ranga nacistu militārpersonām. Sodīts ar nāvi pakarot.
Biogrāfija
Zigfrīds Rufs dzimis 1895. gada 20. februārī Austrumprūsijas ciemā Kunersdorfā. Īsi pirms Pirmā pasaules kara, 1913. gadā brīvprātīgi iestājies Vācijas impērijas armijā un jau 1914. gada 1. septembrī ticis paaugstināts par 56. artilērijas pulka leitnantu. Kara laikā pakāpeniski ticis paaugstināts līdz majora pakāpei, kā arī apbalvots ar 1. un 2. šķiras dzelzs krustu.
Cīņas sports 1908. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Cīņas sports 1908. gada vasaras olimpiskajās spēlēs bija viens no olimpiādes programmā iekļautajiem sporta veidiem. Tā sacensības notika Londonā no 20. līdz 25. jūlijam. Programmā bija tikai grieķu-romiešu cīņā četrās un brīvā cīņa piecās svara kategorijās.
Zigfrīds Rufs
Biogrāfija
Armijā atgriezies 1938. gada oktobrī, kad pulkvežleitnanta pakāpē komandējis bataljonu 101. artilērijas pulkā. No 1939. gada jūnija līdz 1940. gada februārim bijis XXV armijas korpusa komandiera adjutants. Pēc tam līdz 1942. gada janvārim komandējis 291. artilērijas pulku. 1941. gada janvārī paaugstināts par pulkvedi. 1942. gada februārī pārņēmis 305. artilērijas pulka komandēšanu kuru vadījis līdz septembrim. Tā paša gada beigās kļuvis par 401. kājnieku divīzijas komandieri un decembrī paaugstināts par ģenerālmajoru. Šo vienību komandējis līdz pat 1944. gadam.
Cīņas sports 1908. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Dalībnieki
Sacensībās piedalījās 115 cīkstoņi no 15 valstīm: Iekavās uzrādīts cīkstoņu daudzums no valsts.
Medaļu sadalījums starp valstīm
Olimpiādē piedalījās arī Beļģijas, Bohēmijas, Vācijas un Nīderlandes cīkstoņi, bet medaļas neguva.
Zigfrīds Rufs
Biogrāfija
1944. gada aprīlī kļuvis par Rīgas pilsētas militāro komandantu. Bijis šajā amatā līdz pat pilsētas krišanai 1944. gada oktobrī.
1945. gada februārī iecelts par 609. divīzijas komandieri ar kuru cīnījies Silēzijā, Breslavas ielenkumā un karu beidzis līdz ar pilsētas kapitulāciju 1945. gada 6. maijā ģenerālleitnanta pakāpē. Piecus mēnešus pavadījis speciālajā augstāko vācu virsnieku nometnē Krasnogorskā. 1945. gada 11. decembrī nogādāts Rīgā, kur aktīvi pratināts vairāk nekā mēneša garumā. 1946. gada 26. janvārī Rīgas latviešu biedrības namā tiesāts militārajā tribunālā kopā ar vairākiem augsta ranga nacistu ģenerāļiem. Apsūdzēts par Rīgas infrastruktūras postīšanu, civiliedzīvotāju tvarstīšanu un piespiedu nogādāšanu darbos Vācijā, kā arī vairākām citām pret civiliedzīvotājiem vērstām represijām. Aktīvi sevi aizstāvējis un centies atspēkot apsūdzības ar faktiem, ka Rīga tika atstāta bez kaujas un lielāko daļu pret civiliedzīvotājiem vērsto akciju īstenoja policija vai žandarmērija, kas viņam nebija pakļauta. Ticis piespriests nāvessods pakarot, kas arī izpildīts 1946. gada 3. februārī Rīgā, Uzvaras laukumā aptuveni 4000 skatītāju klātbūtnē.
Bolupnīki
Bolupnīki (arī Bolupnieki) ir ciems Rugāju novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 18,5 km no pagasta un novada centra Rugājiem un 211,2 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Bolupes krastā.
Capurnīki
Capurnīki (arī Cepurnieki) ir ciems Rugāju novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 10,8 km no pagasta un novada centra Rugājiem un 214,0 km no Rīgas.
Vecmeitas
"Vecmeitas" (en) ir 2012. gada ASV romantiska kinokomēdija, kuras režisors ir P. Dž. Hogans. Galvenās lomas atveido Aila Fišere, Kirstena Dansta, Lizija Kaplena, Džeimss Mārsdens, Kails Bornheimers, Rebela Vilsone un Ādams Skots. Filmas pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā.
Bekija, kura gatavojas precēties, lūdz par savām līgavas māsām kļūt trim draudzenēm, kuras Bekiju, par spīti draudzībai, vidusskolā apsmēja.
Tamirlans Džamalutdinovs
Tamirlans Džamalutinovs (ru; dzimis ) ir Krievijas futbolists, pussargs. Kopš 2020. gada spēlē Krievijas kluba FC Veles Moscow sastāvā.
Markēta Davidova
Markēta Davidova (cs; dzimusi ) ir čehu biatloniste.
Karjera
Davidova ir sekmīgi startējusi pasaules čempionātā junioriem, lielākos panākumus gūstot 2018. gadā Otepē, kad izcīnīja sudraba medaļu sprintā un kļuva par pasaules junioru čempioni iedzīšanā. 21 gada vecumā 2018. gadā Phjončhanā debitēja ziemas olimpiskajās spēlēs, labāko individuālo rezultātu (15. vieta) sasniedzot sprintā.
Rīgas apvienotā Baltijas banka
Akciju sabiedrība Union Baltic Bank in Riga, zināma arī ar latvisko nosaukumu Rīgas apvienotā Baltijas banka, bija Latvijas banka. Dibināta 1991. gadā, 1997. gadā tika pievienota Latvijas Krājbankai.
Vēsture
Banka tika dibināta. Tā bija cieši saistīta ar uzņēmumu SWH Riga, un galvenokārt finansēja ar šo uzņēmumu saistītas personas.
1995. gada martā «Lainbankai» nonākot finanšu grūtībās tika paziņots, ka ir panākta vienošanās par Rīgas apvienotā Baltijas bankas un «Lainbankas» apvienošanos. Bankas neapvienojās, taču aprīlī par Rīgas apvienotās Baltijas bankas prezidentu tika iecelts tobrīdējais «Lainbankas» padomes priekšsēdētājs Arnolds Laksa.
Markēta Davidova
Karjera
Pasaules kausa sacensībās debitēja 2016. gada decembrī Nove Mesto sprintā. 2018.—2019. gada sezonas pirmajā posmā Pokļukā 15 km individuālajās sacensībās ieguva trešo vietu, pirmo reizi kāpjot uz goda pjedestāla PK posmos. sprinta sacensībās Antholcā izcīnīja pirmo uzvaru PK posmos. 2020. gada Pasaules čempionātā Antholcā izcīnīja bronzas medaļu jauktajā stafetē. 2021. gada Pasaules čempionātā Pokļukā kļuva par pasaules čempioni 15 km individuālajā distancē.
Rīgas apvienotā Baltijas banka
Vēsture
1996. gadā Privatizācijas aģentūra izvēlējās Rīgas apvienoto Baltijas banku par Latvijas Krājbankas privatizētāju, pārdodot tai 25% Latvijas Krājbankas akciju. banka tika reorganizēta un pievienota Latvijas Krājbankai kā tās starptautiskā filiāle, bet Arnolds Laksa kļuva par Latvijas Krājbankas prezidentu. Tā turpināja eksistēt kā atsevišķa juridiska persona līdz likvidācijai.
Markēta Davidova
Karjera
Pekinā labāko rezultātu sasniedza distancē ar kopēju startu, ieņemot 4. vietu.
Ļubarta pils
Ļubarta pils (uk) arī Luckas pils (Луцький замок) un Augšējā pils (Верхній замок) ir pils Ukrainā, Volīnijas apgabala Luckas pilsētā. Celta 14. gadsimtā kā Ģedimina dēla Ļubarta nostiprināta rezidence. Šobrīd tā ir viena no populārākajām apskates vietām Luckā. Pils ir attēlota uz 200 hrivnu banknotes reversa. Šī ir Luckas pilsētas vecākā būve.
Čušļi
Čušļi (arī Čušli) ir ciems Rugāju novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 7,4 km no pagasta un novada centra Rugājiem un 230,9 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, pie Ilgančupes ietekas Sudarbē.
Cūkusola
Cūkusola (arī Cūkusala, ltg) ir ciems Rugāju novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumos 12,2 km no pagasta un novada centra Rugājiem un 235,7 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P48 (Kārsava–Tilža–Dubļukalns), Sudarbes upes krastā.
Krievijas Federācijas republikas
Krievijas Federācijas republikas ir Krievijas Federācijas sastāvā esoši federālie subjekti. Atbilstoši 1993. gada Krievijas Federācijas konstitūcijai, valsti veido 85 federālie subjekti, no kuriem 22 ir republikas.
Vēsture
Pirmajos gados pēc PSRS sabrukuma vairākās republikās, īpaši Tatarstānā, Baškortostānā, Jakutijā (Sahā) un Čečenijā pastāvēja spēcīgas neatkarības kustības, kuras dažādi apspieda. 1990. gada 30. augustā Tatārijas APSR parlaments pieņēma deklarāciju par Tatārijas PSR valstisko suverenitāti. 1991. gada 24. maijā Krievijas PFSR konstitūcijas grozījumos visas autonomās PSR pārdēvēja par padomju sociālistiskajām republikām Krievijas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas sastāvā. 1991. gada 8./9. jūnijā izveidojās čečenu republika Ičkērija, kas pēc mēneša pasludināja valstisko neatkarību. 1991. gada jūlijā daļa PSR vēlējās parakstīt Gorbačova virzīto Savienības līgumu kā līdztiesīgi subjekti, bet Augusta puča dēļ šis līgums netika parakstīts. 1992. gada 21. marta Tatārijas PSR iedzīvotāji referendumā nobalsoja par valstīsko suverenitāti (61,39% par). 1992. gada 31. martā gandrīz visas Krievijas Federācijas republikas, izņemot Ičkēriju un Tatarstānu, parakstīja līgumu par Krievijas Federācijas federālo orgānu un suverēno republiku pilnvaru norobežošanu. Čečenijas noturēšanai Krievijas Federācijā bija nepieciešami divi Čečenijas kari.
Borisa Jeļcina liberālās varas laikā pieņemtā konstitūcija sākotnēji republikām deva lielu patstāvību, kas veidojoties Vladimira Putina autoritārajam režīmam, tiek aizvien vairāk ierobežota. Lielākā šo republiku daļa pastāv mazākumtautību apdzīvotos reģionos, tā pildot etnisko autonomiju funkciju. Taču ir arī republikas, kurās iedzīvotāju vairākums ir etniskie krievi. Atšķirībā no pārējiem federālajiem subjektiem (apgabaliem un pilsētām), republikām ir tiesības uz savu nacionālo valodu un konstitūciju.
2000. gadā Putins izveidoja astoņus federālos apgabalus, kuru administratīvajā pakļautībā atrodās arī republikas, 2001. gadā Krievijas Federācijas Konstitucionālā tiesa anulēja Tatarstānas Republikas konstitūciju. Līdz 2010. gadam republiku vadītāju tituls bija "prezidents". Republiku parlamenti sākotnēji bieži pieņēma likumus, kas bija pretrunā ar federālajiem likumiem, un republiku prezidenti baudīja lielu vietējo varu. Putina varas laikā republikām piešķirtās autonomiju tiesības pakāpeniski beidzās, un to vadītājus daudzviet ieceļ Krievijas prezidents, lai arī dažu republiku vadītājus joprojām ievēl iedzīvotāji.
Klarisa Čuna
Klarisa Čuna (en; dzimusi ) ir amerikāņu brīvā stila cīkstone, 2012. gada vasaras olimpisko spēļu bronzas medaļas ieguvēja, 2008. gada pasaules čempione, 2008., 2009., 2010. un 2016. gada Panamerikas čempionātu uzvarētāja.
1790. gadi
1790. gadi bija gadu desmits, kas sākās 1790. gada 1. janvārī un beidzās 1799. gada 31. decembrī.
Izpletņlēkšana
Izpletņlēkšana ir veids, kā nolaisties no augsta punkta uz zemes, regulējot un samazinot ātrumu nolaišanās laikā, izmantojot izpletni vai izpletņus. Tas var ietvert ilgāku vai īsāku brīvā kritiena brīdi - periodu, kad izpletnis vēl nav atvērts un ķermenis pakāpeniski paātrinās līdz gala ātrumam.
Vēsture
Pirmo izpletņa lēcienu vēsturē 1797. gada 22. oktobrī veica izpletņa izgudrotājs Andrē-Žaks Garnerēns. Tomēr Garnerēna izpletnim bija maz līdzību ar mūsdienu izpletņiem, jo ​​tas nebija ievietots nekādā konteinerā un tam nebija izpletņa atvēršanas roktura. Pirmo apzināto brīvā kritiena lēcienu ar rokturi darbināmu iekārtu 1919. gadā veica Leslijs Ērvins, vairāk nekā gadsimtu pēc Garnerēna.
Izpletņlēkšanas metožu un aprīkojuma attīstību nozīmīgi ir ietekmējis militārais pielietojums. Izpletņi tiek izmantoti, lai evakuētu pilotus no lidojošiem baloniem, lidmašīnām un helikopteriem, kā arī dod iespēju nogādāt karavīrus kaujas laukā vai pretinieka teritorijā.
Pirmās izpletņlēkšanas sacensības tika organizētas 1930. gados, savukārt 1952. gadā tā kļuva par starptautisku sporta veidu.
Izpletņlēkšana Latvijā
Latvijā ar izpletņlēkšanas sportu var nodarboties dažādos klubos un vietās:
Šopaholiķes atzīšanās
Rebeka Blūmvuda ir žurnāliste, kurai ir atkarība no iepirkšanās. Pārpratuma rezultātā viņa kļūst par žurnālisti žurnālā par finansēm. Jaunais darbs palīdz Rebekai stāties pretī saviem iepirkšanās laikā iegūtajiem parādiem, kā arī iemīlēties bagātā uzņēmējā.
Franšīze
Franšīze ir biznesa modelis, kuru organizācija var pieņemt kā stratēģiju uzņēmējdarbības paplašināšanai. Kad tas tiek īstenots, franšīzes devējs licencē savas zināšanas, procedūras, intelektuālo īpašumu, uzņēmējdarbības modeli, zīmolu un tiesības pārdot franšīzes ņēmējam savas firmas produktus un pakalpojumus. Savukārt franšīzes ņēmējs maksā noteiktu atlīdzību un piekrīt ievērot zināmas saistības, kas parasti tiek noteiktas franšīzes līgumā.
Vārds "franšīze" ir anglo-franču valodas atvasinājums — no "franc", kas nozīmē "brīvs". Franšīzes devējam šādas sistēmas izmantošana ir uzņēmējdarbības izaugsmes stratēģija, salīdzinot ar paplašināšanos, kad tiek atvērtas korporatīvās tirdzniecības vietas vai "ķēdes veikali". Franšīzes ņēmējam, šādas biznesa sistēmas pieņemšana preču un pakalpojumu pārdošanai un izplatīšanai samazina kapitāla ieguldījumu un atbildības risku.
Franšīze nav vienlīdzīga partnerība, jo franšīzes ņēmējs atrodas franšīzes devēja daļējā pakļautībā. Taču, ja šī sadarbība ir veiksmīga un ir nodrošināta caurskatāmība, ir labvēlīgi tiesiskie apstākļi, finanšu līdzekļi u.c., franšīze ir izdevīga gan franšīzes devējam, gan ņēmējam.
Radiņi (seriāls)
"Radiņi" ir latviešu televīzijas komēdijseriāls, kas tika pārraidīts kanālā TV3 no 2019. gada 11. februāra reizi nedēļā. "Radiņi" stāsta par četriem vecvecākiem, kas pieskata savu vienīgo mazmeitiņu, kamēr viņas vecāki Dace un Reinis devušies atvaļinājumā.
Sižets
Jautrs, pārpratumu un komisku situāciju piesātināts stāsts par vienas ģimenes locekļiem – četriem vecvecākiem, kas pieskata savu vienīgo mazmeitiņu Kati, kamēr viņas vecāki Dace un Reinis Grāvīši devušies atvaļinājumā. Daces un Reiņa vecāki ir ļoti atšķirīgi un attiecīgi dalās viņu domas gan par bērna audzināšanu, gan sadzīvi, gan dzīvi vispār. Daces vecāki Vanda un Ivars Cibuļi ir krietni lauku cilvēki – sirsnīgi, saimnieciski, vienkārši. Reiņa vecāki ir pilnīgs pretstats saviem vienkāršajiem lauku radiem vai vismaz ļoti vēlētos tādi būt. Viņi dzīvo pilsētā, mammai Rasmai patīk izlikties par smalku un inteliģentu dāmu. Rasmas vīrs Guntis gan ir īsts intelektuālis – viņš ir filozofijas profesors ar visām no tā izrietošajām sekām. Kad abi tik atšķirīgo vecvecāku pāri nonāk vienā mājā, kur viņiem ir kopīgs uzdevums – rūpēties par mazo gudrinieci, prieku un acuraugu, visu ļoti mīļoto mazmeitiņu Kati, konflikti ir neizbēgami. Seriāls ir balstīts uz Ukrainas komēdijseriālu "Radu būšana".
Niedru lija
Niedru lija (Circus aeruginosus) ir liela auguma vanagu dzimtas (Accipitridae) plēsīgo putnu suga, kurai ir 2 pasugas. Tā sastopama Eiropas mērenajā joslā, Latviju ieskaitot, Āzijas rietumos un centrālajā daļā, Dienvidāzijas subtropos un Āfrikā. Lielākā daļa niedru lijas populācijas ir gājputni, lai gan Eiropas dienvidos, Ziemeļāfrikā un Tuvajos Austrumos niedru lijas ir nometnieki.
Izplatība
Niedru lijai ir plašs izplatibas areāls. Tā ligzdo gandrīz visā Eiropā, izņemot kalnus un Skandināvijas ziemeļu daļu. Ārpus Eiropas tā ligzdo arī Ziemeļāfrikā, Tuvajos Austrumos (Turcijā, Irākā, un Irānā) un Centrālāzijā līdz Ķīnas ziemeŗietumiem, Mongolijai un Baikāla reģionam Sibīrijā. Niedru lijas ziemo Eiropas dienvidos un rietumos, kā arī Arābijas pussalā, Āfrikā (Sāhila joslā, Nīlas baseinā un Lielo Āfrikas ezeru reģionā), Indijas subkontinentā un Mjanmā.
Reizēm niedru lija ieklejo Islandē, Azoru salās, Malaizijā un Sumatrā. Daži novērojumi bijuši Gvadelupā un Puertoriko.