cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Homoseksualitāte
Heteroseksisms
Paradoksālā kārtā rietumu geju kultūra ir ārārtīgi heteronormatīva, kas attiecas uz dzimumu lomām. Šīs dekādes pirmajā pusē divi seksologi neatkarīgi viens no otra nonāca pie terminiem sissyphobia (sissy var tulkot apmēram kā "mīkstais") un femiphobia, lai raksturotu riebumu (un kaunu), ko geji izjūt pret sievišķību citos vīriešos vai atceroties šādu sievišķību savā uzvedībā bērnībā. Tima Berglinga (Tim Bergling) grāmatas nosaukumā minētais termins sissyphobia ir biežāk lietots, Maikls Džī Beilijs (Michael J. Bailey) izveidoja savu terminu femiphobia savu transseksualitātes pētījumu laikā atklājot, ka tikai daļa no zēniem, kas bērnībā ir bijuši ievērojami sievišķīgi, kļūs par transseksuāļiem un lielākā daļa izaugs par gejiem un interesantā kārtā saglabās maz no sievišķības, kas viņiem piemita bērnībā. Jautājot gejiem par to, vai viņi bērnībā bija sievišķīgi, Beilijs norāda, ka, ja tas tā ir bijis, gejiem šādas atmiņas saistās ar lielu kaunu. Visticamāk tāpēc, ka nekonformisms ar savu dzimumu (t. i., sievišķīga uzvedība vīriešos) tiek nicināta gan no geju puses, gan no heteroseksuālā vairākuma puses (vismaz, kas attiecas uz rietumu kultūru, skat. zemāk par neeiropiešu kultūrām).
Neeiropiešu kultūrās (Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas indiāņu, Klusā okeāna salu u.c. kultūrās) ir vērojams lielā mērā pretējs modelis — tā vietā, lai homoseksuālus cilvēkus sadalītu divās plūsmās atbilstoši viņu dzimumam (un sagaidītu konformitāti ar šo dzimumu heteroseksuālu pārstāvju uzvedību), šīs kultūras rezervē viņiem sava veida "trešo dzimumu". Amerikas indiāņu kultūrā šiem cilvēkiem kopienā tiek dota šamaņu funkcija, pamatojoties uz to, ka viņos saskaņā ar ticējumiem mājojot divi gari (gan sievišķais, gan vīrišķais), praktiskā ziņā tas atrisina arī tādas problēmas kā, piemēram, jautājumu kuras no abu pamatdzimumu funkcijām homoseksuālajam, dzimumnekonformantajam indivīdam būtu jāuzņemas. Tajos gadījumos, kad autori piemin šādu trešā dzimuma indivīdu seksa dzīvi, tiek atklāts, ka viņi nodarbojas ar seksu vai nu ar heteroseksuāliem vīriešiem vai dzīvo celibātā atkarībā no konkrētās kultūras.
Jāpiemin, ka runājot par lesbietēm, Bergling savā grāmatā secina, ka lesbiešu vidū šāda heteronormativitāte ir daudz mazāk izteikta, respektīvi, lesbietes ir daudz akceptējošākas pret citām lesbietēm, kas izrāda vīrišķīgas iezīmes.
Homoseksuālās kustības vēsture
.
19. un 20. gadsimts
1897
15. maijā Magnuss Hiršfelds (Magnus Hischfeld) kopā ar Eduardu Obergu (Eduard Oberg), Maksu Šporu (Max Spohr) un Franci Jozefu fon Bīlovu (Franz Josef von Bülow) savā dzīvoklī Berlīnē nodibina Zinātniski-humanitāro komiteju, kuras mērķis ir veicināt zinātnisko diskusiju par homoseksualitāti.
1919
Magnuss Hiršfelds (Magnus Hirschfeld) Berlīnē nodibina Seksualitātes zinātnes institūtu (vācu val. Institut für Sexualwissenschaft ).
1933
6. maijā nacistu studenti izdemolē Seksualitātes zinātņu institūtu un 10. maijā nacistu karavīri Operas laukumā Berlīnē kopā ar citām “vācu garam” neatbilstošām grāmatām sadedzina arī institūta materiālus.
1938
Alfreds Kinzijs (Alfred Kinsey, 1894 — 1956) uzsāk savus pētījumus cilvēka seksualitātes jomā un 1948. gadā savu pētījumu rezultātus publicē grāmatā “Cilvēka seksuālā izturēšanās”.
1969
Kristofera ielas (angļu val. Christopher Street) bārā “Stonewall Inn” Ņujorkā notiek policijas reids, kuras laikā pirmo reizi geji, lesbietes un transpersonas pretojas policijai, pretošanās pāraug ielas grautiņā. Šis notikums iezīmēja pagrieziena punktu Amerikas geju kustības attīstībā un veicināja geju, lesbiešu un transpersonu pašapziņas celšanu. Atceroties šo notikumu, katru gadu daudzās pasaules pilsētās tiek svinēti Kristofera ielas svētki (angļu val. Christopher Street Day ),- arī Latvijā, kuri ir pazīstami ar nosaukumu Rīgas praids.
1970
Ņujorkā tiek nodibināta Geju atbrīvošanas fronte (angļu val. Gay Liberation Front), kura ir pirmā oficiālā geju organizācija pasaulē.
1972
Ņujorkā tiek nodibināta National Gay and Lesbian Task Force organizācija, kuras mērķis ir cīnīties pret homoseksuāļu diskrimināciju un apspiešanu. Šī organizācija ietver 32 000 biedru, tā ir viena no lielākajām geju organizācijām ASV.
1975
Telavivā, Izraēlā, tiek nodibināta organizācija Society for the Protection of Personal Rights for Lesbians, Gay Men and Bisexuals (SPPR), kura ir pirmā un vienīgā šāda rakstura organizācija Tuvajos Austrumos.
1981
1982
Sanfrancisko notiek pirmās geju sporta spēles (angļu val. Gay Games), kurās piedalās 1 300 geji un lesbietes. Šī pasākuma sākotnējais nosaukums bija Geju Olimpiskās spēles (angļu val. Gay Olympics), tomēr ASV Olimpiskā Komiteja uzsāka tiesas procesu par nosaukuma autortiesību pārkāpumu, kā rezultātā tas tika aizliegts.
1989
1.oktobrī Kopenhāgenā (Dānija) notiek pirmās geju kāzas. Egils un Aksels Aksgili (Egil un Axel Axgil) kā pirmais geju pāris pasaulē oficiāli reģistrē savas partnerattiecības. 1993. gadā Dānijai seko Norvēģija un 1995. gadā Zviedrija, kuras ievieš valsts atzītu viendzimuma partnerattiecību reģistrāciju.
Amnesty International — starptautiska cilvēktiesību aizsardzības organizācija — nolemj aizstāvēt arī homoseksuāļu tiesības.
1992
Pasaules Veselības organizācija (angļu val. World Health Organization) izsvītro homoseksualitāti no starptautiskā slimību saraksta.
2005
Notiek pirmais Rīgas praids.
2006
Oficiāli tiek reģistrēta lesbiešu, geju, biseksuālu, transpersonu un viņu draugu apvienība „Mozaīka”.
Vinsents Žē
Vinsents Žē (fr; dzimis Senmartēndebelvilā, Francijā) ir bijušais franču biatlonists. Biatlonā trenējas kopš 1999. gada. Pasaules kausa posmos piedalās kopš 2006. gada. Savās pirmajās un vienīgajās Olimpiskajās spēlēs 2010. gadā Vankūverā V. Žē negaidīti kļuva par čempionu jau pirmajā distancē - 10 km sprintā, par vairāk kā 12 sekundēm apsteidzot Norvēģijas biatlonistu Emīlu Hegli Svensenu, kā arī izcīnīja bronzas medaļu 12,5 km iedzīšanā.
2012. gada decembrī, 27 gadu vecumā, pēc bālām pēcolimpiskajām sezonām un pieticīga jaunās sezonas sākuma, V. Žē paziņoja par profesionāla biatlonista karjeras beigām.
Centrālā Āfrika
Centrālā Āfrika, arī Ekvatoriālā Āfrika, ir Āfrikas vidusdaļas reģions. Stiepjas no Gvinejas līča rietumos līdz Austrumāfrikas plakankalnes rietumu nogāzei starp 7° ziemeļu platuma un 13° dienvidu platuma grādiem.
Antons Seiksts
Antons Seiksts (dzimis ) ir Latvijas izglītības un kultūras darbinieks, politiķis, valsts darbinieks. Bijis Latvijas Augstākās Padomes un trīs Saeimas sasaukumu deputāts.
Biogrāfija
Dzimis Bērzgales pagasta "Uškavniekos".
1965. gadā beidzis mācības Bērzgales vidusskolā. 1977. gadā neklātienē absolvējis Daugavpils Pedagoģisko institūtu, ieguvis vidusskolas vēstures un sabiedrības mācības skolotāja specialitāti.
Darba gaitas uzsācis Stoļerovas astoņgadīgajā skolā, kur pēc dienesta armijā (1965—1968) strādājis līdz 1971. gadam. Pēc tam līdz 1976. gadam bijis instruktors Latvijas Komunistiskās partijas Rēzeknes rajona komitejā. No 1976. līdz 1978. gadam strādājis par skolotāju Kalnezeres astoņgadīgajā skolā, no 1978. līdz 1980. gadam vadījis nodaļu Latvijas Komunistiskās partijas Rēzeknes rajona komitejā. Pēc tam strādājis par skolotāju Rēzeknes 1. vidusskolā un Lietišķās mākslas vidusskolā.
1988. gadā iesaistījās Latvijas Tautas frontē, vadījis tās Rēzeknes nodaļas politisko komiteju. Bijis laikraksta latgaliešu valodā "Mōras Zeme" redaktors.
1990. gadā tika ievēlēts Latvijas Augstākajā Padomē, balsojis par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. 1993. gadā Seiksts tika ievēlēts 5. Saeimā no savienības "Latvijas Ceļš" saraksta. 1995. gadā tika ievēlēts arī 6. Saeimā no "Latvijas Ceļa" saraksta. Vēlāk, 1998. gadā, viņu ievēlēja arī 7. Saeimā no "Latvijas Ceļa" saraksta.
2000. gadā ticis apbalvots ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Ticis apbalvots arī ar 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Vienšūņi
Vienšūņi jeb protozoji (Protozoa, no sengr. πρῶτος "pirmais" un ζῷα "dzīvība", daudzskaitļa forma no sengr. ζῷον "dzīvā būtne") ir polifilētiska eikariotisku vienšūnas organismu grupa ar heterotrofu barošanās veidu. Vienšūņi dzīvo visās ūdenstilpēs (no peļķes līdz okeānam), mitrā augsnē, augos, dzīvniekos un cilvēkā. Tos atklāja 1675. gadā pirmā mikroskopa izgudrotājs holandietis Antonijs van Lēvenhuks. Mūsdienās ir zināmi vairāk nekā 30000 recentu (tagad dzīvojošu) vienšūņu sugu. Ar vienšūņu pētniecību nodarbojas bioloģijas nozare — protozooloģija.
Galvenie vienšūņu tipi
Katrs vienšūnis pieder pie kāda noteikta vienšūņu tipa. Mainīgā amēba, zaļā eiglēna un lamblijas pieder pie sarkodīnvicaiņu tipa (grieķu valodā sarkos nozīmē plazma). Raksturīga šī tipa organismu pazīme ir pārvietošanās ar māņkājiņām vai vicām. Tupelīte un bursārija ietilpst skropstaiņu jeb infuzoriju tipā (grieķu valodā infusium - uzlējums). To pazīme ir daudzas skropstiņas uz ķermeņa virsmas. Sarkodīnas un vicaiņi, kā arī skropstaiņi dzīvo galvenokārt saldūdeņos un jūrās. Pārējie vienšūņi ir parazīti.
Elpošana
Tāpat kā visi dzīvie organismi, arī vienšūņi elpo. Skābeklis nonāk to citoplazmā caur visu ķermeņa virsmu. Tas apgādā ar skābekli sarežģītas organiskās vielas, līdz tās pārvēršas par ūdeni, oglekļa dioksīdu un dažiem citiem savienojumiem. Šai procesā atbrīvojas vienšūņa eksistencei nepieciešamā enerģija. Oglekļa dioksīds elpošanas procesā izdalās caur visu ķermeņa virsmu.
Vairošanās
Visbiežāk vienšūņi vairojas bezdzimumiski — daloties. Viens indivīds parasti dod sākumu diviem meitu īpatņiem. Dalīšanās sākas ar kodola (vai kodolu) dalīšanos. Kodols izstiepjas, pakāpeniski kļūst arvien garāks un beidzot vidū pāržmaudzas. Dalīšanās laikā notiek pulsējošo vakuolu, vicu un citu organoīdu veidošanās. Organoīdi var dalīties uz pusēm, vai arī izzust un rasties jauni meitu īpatņos. Meitu īpatņus kādu laiku vēl savieno smalks citoplazmas tilts, bet beidzot arī tas pārtrūkst. Daudzi parazītiskie vienšūņi daloties izveido nevis divus, bet vairākus jaunus indivīdus. Parazīti strauji vairojas, jo tikai tā tie var izdzīvot sarežģītajos apstākļos līdz iekļūšanai saimnieka organismā.
Vienšūņiem raksturīgi 2 vairošanās veidi: bezdzimumvairošanās un dzimumvairošanās.
Bezdzimumvairošanās veidi:
Binārās dalīšanās laikā mitotiski dalās kodols. Organoīdi spēj dalīties, bet var arī kāds no tiem palikt vesels jaunajā organismā un otrā veidoties no jauna, kā arī var vecie organoīdi izzust un abos meitu īpatņos formēties no jauna.
Šizogonijā vispirms kodols vairākkārt sadalās. Jaunie kodoli atvirzās šūnas perifērija un ap katru no tiem norobežojas daļa citoplazmas, kad, beidzot, mātes īpatnis sairst daudzos meitu īpatņos. Pāri paliek atlieku ķermenis, kurš sastāv no lielas daļas citoplazmas, kas ir piesātināta ar galaproduktiem. Šis vairošanās veids sekmē īpatņu skaita strauju pieaugumu.
Endodiogēniju raksturo nelielas citoplazmas un kodola daļas, jeb pumpura, noriešanās no mātes organisma. Pumpurs sākumā peld, atrod piemērotu apmešanās vietu, piestiprinās pie tās un pārvēršas par dzimumgatavu sēdošu sūcējskropstaini. Šis vairošanās vieds sekmē sugas izplatīšanos.
Dzimumvairošanās notiek ar gametu palīdzību. Vienšūņiem viss ķermenis pārvēršas par gametu un gametu saplūšanu sauc par kopulāciju. Izšķir izogāmiju, kad saplūst 2 vienādas šūnas un anizogāmiju, kad saplūst 2 dažādas šūnas — liela nekustīga makrogameta un maza kustīga mikrogameta. Dažreiz novēro metaģenēzi — bezdzimumvairošanās un dzimumvairošanās maiņu. Bez tam, infuzoriju klases pārstāvjiem novēro dzimumvairošanās procesu konjugāciju, kurā 2 īpatņi īslaicīgi satuvinās un notiek ģenētiskā materiāla apmaiņa, paaugstinās kombinatīvās mainības iespējas. Visizplatītākā dzimumvairošanās paveids ir kopulācija.
Barošanās
Vienšūņi barojas autotrofi, heterotrofi un miksotrofi. Gandrīz visi vienšūņi pārtiek no gatavām organiskām vielām. Mainīgās amēbas barība ir baktērijas, vienšūnas aļģes un citi vienšūnas organismi. Amēbas izveidotās māņkājiņas apņem ceļā sastapto barības objektu un pēc tam, saplūstot kopā, medījumu ieslēdz citoplazmā. Skropstaiņiem (tupelītei un bursārijai) atšķirībā no amēbām ir šūnas mute un rīkle. Barību ievada mutē, vēzējot ap muti esošās skropstiņas. Tupelīte barojas galvenokārt ar baktērijām, bet plēsīgā bursārija — ar tupelītēm un citiem vienšūņiem.
Ap barības piciņu vienšūņa ķermenī izveidojas gremošanas vakuola, kurā no citoplazmas ieplūst gremošanas sula. Gremošanas sulas ietekmē sarežģītās barības vielas (olbaltumi, tauki un ogļhidrāti) sašķeļas vienkāršākās vielās. Tās uzsūcas citoplazmā un piedalās amēbai vai citam vienšūnim raksturīgo olbaltumu, tauku un ogļhidrātu veidošanā. Pēc tam gremošanas vakuolas pievirzās pie ķermeņa sieniņas un nesagremotās barības atliekas izgrūž laukā. Amēbām tas notiek jebkurā ķermeņa vietā, bet skropstaiņiem tikai vienā noteiktā vietā. Vienšūņu ķermenī var vienlaikus atrasties vairāki desmiti gremošanas vakuolu.
Osmotisko spiedienu regulē pulsējošā vakuola, kuru skaits katrā sugā ir nemainīgs. Pulsējošā vakuola ir kontraktils pūslītis, kur no citoplazmas ieplūst liekais ūdens. Vakuolai ritmiski saraujoties, šķidrums tiek izvadīts no ķermeņa. Pulsējošās vakuolas ir galvenokārt saldūdeņos dzīvojošiem vienšūņiem, jo citoplazmas sāļu koncentrācija ir augstāka nekā saldūdens vidē, tādēļ cauri ķermeņa apvalkam ķermenī nepārtraukti sūcas ūdens.
Zaļā eiglēna un tai līdzīgi vienšūņi var baroties gan kā zaļie augi, gan kā dzīvnieki. To citoplazmā atrodas hloroplasti, kuros gaismas klātbūtnē no neorganiskajām vielām veidojas organiskās. Tumsā šie vicaiņi uzsūc organisko vielu šķīdumu vai rij baktērijas.
Izdzīvošana nelabvēlīgos apstākļos
Pazeminoties ūdens temperatūrai, palielinoties piesārņojumam vai ūdenim izžūstot, vienšūņu kustības kļūst gausākas. Uz ķermeņa virsmas no citoplazmas izdalās ūdens un vielas, kas ap ķermeni veido blīvu apvalku. Vienšūņi veido cistu un pāriet miera stāvoklī. Iestājoties labvēlīgiem apstākļiem, vienšūņi atgūst agrāko izskatu un kļūst aktīvi. Cistas stāvoklī vienšūņi ne tikai saglabājas sliktos apstākļos, bet arī izplatās ar vēja un dzīvnieku starpniecību.
Vienšūņu savstarpējā radniecība
Savstarpēji salīdzinot dažādu vienšūņu tipu pārstāvjus, redzams, ka jebkura vienšūņa ķermenis ir vienšūnas veidojums, kas pilda visas dzīvam organismam nepieciešamās funkcijas (kustības, barošanos, elpošanu u.c.). Līdzīgi tiem notiek vairošanās, cistu veidošana. Tas norāda, ka vienšūņi ir savstarpēji radniecīgi. Par senākajiem vienšūņiem zinātnieki uzskata vicaiņus, kas, līdzīgi zaļajai eiglēnai, spēj baroties kā ar gatavām organiskām vielām (tumsā), tā ar neorganiskām vielām (gaismā). Hloroplastus saturošie vicaiņi ieņem it kā starpstāvokli starp vienšūnas aļģēm un vienšūnas dzīvniekiem. Tas norāda uz abu šo organismu grupu radniecību un izcelšanos no senajiem vicaiņiem. Zinātnieki uzskata, ka senie vicaiņi dzīvojuši uz Zemes pirms apmēram 1,5 miljardiem gadu. Pierādījums vienšūņu izcelsmei no senajiem vicaiņiem ir tādu vienšūņu esamība, kuriem vienlaikus ir gan vicas, gan māņkājiņas, kā arī skropstaiņu skropstu līdzība ar vicaiņu vicām.
Brīvi dzīvojošie vienšūņi
Neskatoties uz niecīgo ķermeni, vienšūņiem ir liela nozīme dabā un cilvēka dzīvē. Piemēram, tupelītes aprij ļoti daudz baktēriju un tādējādi attīra ūdeni. Vienšūņi noder par barību zivju mazuļiem, vēžiem (dafnijām un ciklopiem) un odu kāpuriem, ar kuriem savukārt barojas zivju mazuļi un citi dzīvnieki.
Jūrās un okeānos ik dienas iet bojā milzums čaulaino sarkodīnu. Nogrimstot dibenā, tās veido kaļķa nogulas. Krīts, ar kuru raksta klasē uz tāfeles, balina ēku sienas un griestus, kā arī kaļķakmens, no kura ceļ namus, sastāv galvenokārt no šo dzīvnieciņu čaulām. Pēc izmirušo (fosilo) jūras sarkodīnu čaulu atliekām ģeologi atrod naftas un citu derīgo izrakteņu slāņus.
Parazītiskie vienšūņi
Daudzu sugu vienšūņi parazitē dzīvniekos un cilvēkā. Cilvēka un daudzu zīdītāju zarnās mītošās lamblijas izraisa slimību, kura izpaužas kā zarnu darbības traucējumi. Lamblijas bieži iekļūst žultspūslī un izraisa tā iekaisumu. Aplipšana (invadēšanās) notiek, norijot vicaiņa cistas.
Lielu ļaunumu nodara dizentērijas amēba. Tās cistas cilvēka organismā visbiežāk nonāk, lietojot nevārītu ūdeni no piesārņotām ūdenstilpēm. No cistas iznākusī dizentērijas amēba ieceļo resnajā zarnā, iespiežas tās sienās un rada brūces. Cilvēka zarnās parazitē arī liels skropstainis — balantīdijs.
Nesenā pagātnē daudzās pasaules zemēs plosījās bīstama slimība - malārija. Tās izraisītājs - sporaiņu tipam piederošais malārijas plazmodijs — apmetas cilvēka asinīs (sarkanajos asinsķermenīšos). Savairojušos jauno parazītu iznākšana no sarkanajiem asinsķermenīšiem un iespiešanās citos notiek periodiski ik pēc 2 - 3 diennaktīm (atkarībā no malārijas plazmodiju sugas). Laikā, kad parazīti iznāk no sarkanajiem asinsķermenīšiem, sākas malārijas lēkme. Slimnieku krata spēcīgs drudzis, augstās temperatūras dēļ var zust samaņa. Malārijas plazmodijus izplata malārijas odi, kuru ķermenī parazīti vairojas. Veselības aizsardzības un malārijas odu apkarošanas pasākumu rezultātā malārija dažās valstīs praktiski ir likvidēta.
Dzīvnieku vidū plaši izplatīta ir kokcidioze - slimība, kuru izraisa kokcīdijas — sīki, ieapaļi sporaiņu tipa vienšūņi. Tie apmetas trušu, vistu un citu dzīvnieku zarnu epitēlija šūnās. Saslimušie dzīvnieki atsakās no barības un nobeidzas. Zināmi gadījumi, kad ar kokcidiozi saslimis arī cilvēks.
Vienšūņu sistemātika
Šeit par pamatu ir ņemta 1985. gadā izveidotā klasifikācija (no J.J. Lee, S.H. Hutner and E.C. Bovee, (eds.), An Illustrated Guide to the Protozoa, Society of Protozoologists, 1st ed., 1985.).
Apakšvalsts: Protozoa (Goldfuss, 1818) von Siebold, 1846
Aleksandrs Tarasovs
Aleksandrs Tarasovs (, dzimis Maskavā) ir radikālā postmarksisma teorētiķis, sociologs, politologs un vēsturnieks. Lielāko kreiso radikālo un ekstrēmistisko jaunatnes kustību Krievijā speciālists.
Ungāru ozols
Ungāru ozols (la) ir daudzgadīgs, dižskābaržu dzimtas koks. Šis ozols savvaļā aug Eiropas dienvidaustrumu daļā un Turcijā. Aug skābās augsnēs, necieš kaļķainas augsnes. Neskatoties uz savu nosaukumu, Ungārijā sastopams reti, jo šajā valstī augsne parasti ir kaļķaina. Koks ir liels, sasniedz 38 m augstumu, stumbra diametrs līdz 2 m. Lapas lielas, 14—25 cm garas, lapas plātne sadalīta 3—10 daivās. Zīles nogatavojas 6 mēnešu laikā, ir 1,5—3,5 cm garas. Stāda lielos dārzos kā krāšņumkoku.
Electrolux
Electrolux AB ir Zviedrijā reģistrēts uzņēmums, kas ražo sadzīves tehniku. Galvenais birojs atrodas Stokholmā. Uzņēmums ir dibināts 1919. gadā.
Galvenie Electrolux izstrādājumi: ledusskapji, saldētavas, ēdiena gatavošanas ierīces, trauku mazgājamās mašīnas, veļas mašīnas, gludekļi, putekļu sūcēji, gaisa attīrītāji un citas mājsaimniecības iekārtas.
Electrolux akcijas tiek kotētas biržā Nasdaq Stockholm (simbols ELUX B). Lielākie akcionāri (2022. gada decembrī): Investor AB (17,9 %), Handelsbanken Funds (5,4 %), Swedbank Robur Funds (4,4 %), Alecta Occupational Pension (3,7 %), BlackRock, Inc. (2,9 %), Vanguard (2,7 %).
Vēsture
Uzņēmuma pirmsākumi saistīti ar Stokholmā bāzētiem uzņēmumiem Lux AB un Elektromekaniska AB. Lux 1901. gadā dibinājis Svens Kārlsons, un tas ražoja petrolejas lampas dzelzceļa stacijām. 1912. gadā Lux piederēja rūpnīcas Lilla Essingen salā Stokholmā un Rīgā. Tā kā konkurence lampu tirgū pieauga, Lux sāka ražot elektriskos vakuuma putekļu sūcējus pēc amerikāņu modeļa Santo parauga. Aksels Venners-Grens (Axel Wenner-Gren) kļuva par Lux aģentu Vācijā, Lielbritānijā un Francijā. Tādus pašus putekļu sūcējus sāka ražot arī 1910. gadā dibinātais uzņēmums Elektromekaniska.
1915. gadā Aksels Venners-Grens dibināja tirdzniecības uzņēmumu Svenska Elektron (vēlāk Finans AB Svetro). Tā darbības metode demonstrēt produktus mājās un pārdošanu veikt uz nomaksu guva lielu atsaucību. 1916. gadā Elektron nopirka uzņēmumu Elektromekaniska. 1918. gadā starp Lux un Svenska Elektron, kuros vairākuma akcionārs bija Venners-Grens, tika noslēgts līgums, pēc kura Lux pārņēma Elektron operācijas, savukārt Elektron nopirka 49 % Lux kapitāldaļu. Elektromekaniska ražošanas aprīkojums tika pārcelts uz Lux ražotni Lilla Essingen. 1919. gada 29. augustā Svenska Elektron meitas uzņēmums Elektromekaniska AB nomainīja nosaukumu uz AB Elektrolux, kļūstot par tirdzniecības uzņēmumu un pārdodot Lux zīmola putekļu sūcējus.
Ražošanas apjomi pieauga, un Mūtalā tika atvērta ražotne. Tika sākta ledusskapju ražošana. Pirmo putekļu sūcēju rūpnīcu ārpus Zviedrijas atklāja 1926. gadā Berlīnē. Drīz ražotnes atvēra Anglijā un Francijā. 1931. gadā ražošana sākās ASV Oldgrīnvičā, Konektikutā. 1934. gadā Elektrolux no Aksela Vennera-Grena nopirka uzņēmumu Volta. 1936. gadā rūpnīca tika atvērta Austrālijā.
Otrais pasaules karš paralizēja daudzas Elektrolux ražotnes. Mājsaimniecības ierīču izlaišana strauji samazinājās, bet tika sākta ražošana armijas vajadzībām, piemēram gaisa filtru izgatavošana. 1941. gadā uzņēmums nopirka piekarināmo dzinēju ražotāju Archimedes; tika izlaista ēdiena pagatavošanas ierīce Assistent, kas bija viens no uzņēmuma lielpārdokļiem nākamajos gados. 1944. gadā tika nopirkts rūpniecisko veļas mašīnu ražotājs Bohus Mekaniska Verkstads AB Gēteborgā; iegādāts piekarināmo dzinēju ražotājs Penta. 1948. gadā mazo elektrodzinēju ražošanai tika atklāta rūpnīca Vestervikā.
1950. gadā Elektrolux sāka putekļu sūcēju un grīdas pulētāju ražošanu Sanpaulu, Brazīlijā. 1951. gadā Elektrolux sāka ražot veļas mašīnas mājsaimniecībām. Tērauda plauktu ražošanu no Mūtalas pārcēla uz Sefli (vēlāk zināma kā Electrolux Constructor). Norvēģijā tika sakta putekļu sūcēju ražošana. 1953. gadā putekļu sūcēju ražošana no Gēteborgas tika pārcelta uz Vesterviku. 1955. gadā tika sākta grīdas pulētāju un ledusskapju ražošana Buenosairesā, Argentīnā. Elektrolux akcijas sāktas kotēt Ženēvas fondu biržā. 1956. gadā uzņēmums uzsāka saldētavu ražošanu. Aksels Venners-Grens par 500 miljoniem kronu pārdeva savas Elektrolux akcijas Vallenbergiem. 1957. gadā Elektrolux nosaukumu mainīja uz Electrolux. 1958. gadā tika sākta trauku mazgājamo mašīnu ražošana. Mūtalā sāka ražot ledusskapjus ar saldēšanas kameru.
1962. gadā par 36 miljoniem kronu tika nopirkts uzņēmums ElektroHelios, kas dibināts 1919. gadā; tam bija kompresora tipa ledusskapju ražotne Mariestadā un ēdiena pagatavošanas ierīču ražotne Alingsosā. 1964. gadā Electrolux izlaida jaunas paaudzes putekļu sūcēja modeli Luxomatic. Tika nopirkts Zviedrijas medicīnas instrumentu sterilizācijas iekārtu ražotājs Getinge 1965. gadā uzņēmuma apgrozījums pārsniedza 1 miljardu kronu. Mūtalā tika sākta plīšu rūpnīcas celtniecība. 1967. gadā Electrolux iegādājās uzņēmumus: Elektra (plītis; piederēja ASEA, Norvēģija), Atlas (ledusskapji; Dānija), Slev (plītis, pirts iekārtas; Somija). Putekļu sūcēju ražošana no Stokholmas tika pārcelta uz Vesterviku. 1968. gadā ASV uzņēmuma Electrolux Corp. 39 % kapitāldaļu par gandrīz 300 miljoniem kronu tika pārdoti Consolidated Food (tagad Sara Lee Corporation), lai panāktu tālāku iespiešanos Amerikas tirgū. Darījums iekļāva arī tiesību uz Electrolux zīmolu Ziemeļamerikas tirgū nodošanu. Electrolux galvenais birojs no Stokholmas iekšpilsētas tika pārcelts uz Lilla Essingen salu.
1970. gados Electrolux iegādājās 59 uzņēmumus. 1971. gadā tika nopirkts biroja ierīču ražotājs Facit, līdz ar to Electrolux paplašinot tradicionālo produktu jomu. Luksemburgā un Vācijā tika iegādāti ledusskapju ražotāji Kreft un Siegas. 1974. gadā tika nopirkts ASV putekļu sūcēju ražotājs National Union Electric/Eureka (tagad Eureka). Tika izlaists plīts tvaika nosūcējs ORWAK. 1976. gadā Francijā tika iegādāti uzņēmumi: Arthur Martin (mājsaimniecības iekārtas), Tornado (putekļu sūcēji). Tika nopirkti mājsaimniecības iekārtu ražotāji Beļģijā (Nestor Martin) un Šveicē (Menalux). 1978. gada tika iegādāts Zviedrijas motorzāģu ražotājs Husqvarna. Šveicē tika nopirkts mājsaimniecības iekārtu ražotājs Therma. 1979. gadā ASV tika nopirkts virtuves ierīču ražotājs Tappan.
2000. gadā tika atpirktas tiesības uz Electrolux zīmolu Ziemeļamerikas tirgū. Tika iegādāts Austrālijas lielākais mājsaimniecības iekārtu ražotājs Email Ltd. 2001. gadā tika izlaists pirmais pašgājēja putekļu sūcējs Trilobite. Laikā no 2001. līdz 2002. gadam tika realizētas divas restrukturizācijas programmas: pārtraukti ne pamata biznesa veidi, uzlabots ražīgums, samazinātas izmaksas, konsolidēta ražošana, racionalizēta pārdošana un mārketings, veikta īpašumu pārdošana un darbinieku samazināšana. No 2003. līdz 2004. gadam tika veikta zīmolu konsolidācija ar Electrolux kā galveno zīmolu. Tika paātrināta ražošanas pārcelšana uz zemu izmaksu reģioniem (Austrumeiropu, Dienvidaustrumāziju un Meksiku). 2005. gada februārī uzņēmuma padome nolēma atdalīt nodaļu Electrolux Outdoor kā atsevišķu uzņēmumu. Husqvarna AB atdalīšana tika pabeigta 2006. gada 7. jūnijā, un tā akcijas sāktas kotēt Stokholmas fondu biržā.
2011. gadā tika pabeigta uzņēmumu Olympic Group (Ēģipte) un Compañia Tecno Industrial S.A (Čīle) iegāde. 2012. gadā tika noslēgts līgums ar pasaulē lielāko "dari pats" tīklu Home Depot, lai pārdotu ierīces ar Electrolux un Frigidaire zīmolu tīkla veikalos Ziemeļamerikā. Grupa arī iesaistās pilnīgi jaunā produktu kategorijā ar lielu izaugsmes potenciālu — ūdens sildītāji. 2014. gadā tika iegādāts Austrālijas gaļas cepšanas iekārtu ražotājs BeefEater Barbecues. 2014. gada 8. septembrī tika paziņots, ka Electrolux no General Electric par 3,3 miljardiem USD iegādāsies mājsaimniecības ierīču ražotāju GE Appliances. Pēc tam, kad ASV Tieslietu departaments liedza Electrolux iegādāties GE Appliances, 2015. gada decembrī darījums tika atcelts. 2016. gadā tika iegādāts Dienvidāfrikas ūdens sildītāju ražotājs Kwikot, kā arī Austrālijas un Singapūras uzņēmums Vintec, kas ražoja vīna skapīšus ar klimata kontroli. 2017. gadā tika izlaists robotizēts putekļu sūcējs Pure i9. 2017. gadā tika iegādāts Apvienotās Karalistes viedo virtuves iekārtu ražotājs Anova, Eiropas virtuves nosūcēju ražotājs Best, ASV dzērienu pagatavošanas un izsniegšanas iekārtu ražotājs Grindmaster-Cecilware, kā arī Latīņamerikas zīmols Continental. 2018. gadā Electrolux iegādājās Vācijas veļas nomas risinājumu piegādātāju profesionāliem klientiem Schneidereit GmbH. 2018. gadā Electrolux pārdeva Ziemeļamerikas putekļu sūcēju biznesu ar zīmolu Sanitaire uzņēmumam BISSELL Inc., kā arī BEAM uzņēmumam Nuera Air. 2018. gada oktobrī tika iegādāts Itālijas dzērienu un mīkstā saldējuma izsniegšanas iekārtu ražotājs SPM Drink Systems. 2019. gada aprīlī tika iegādāts Francijas espresso iekārtu ražotājs UNIC S.A.S.
2020. gada 23. martā tika pabeigta profesionālo ierīču meitas uzņēmuma Electrolux Professional AB (publ) atdalīšana no mātes uzņēmuma; tā akcijas sāka kotēt biržā Nasdaq Stockholm.
Atols
Atols ir gredzenveida koraļļu sala ar lagūnu vidū un paceļas nelielā augstumā virs jūras līmeņa. Parasti atoli nepaceļas augstāk par 4—6 metriem. Atoli var būt līdz 50 km. diametrā un pat lielāki.
Atola izcelšanās izskaidrojama šādi. Tas veidojas uz zemūdens augstienēm, kas agrāk pacēlušās virs okeāna līmeņa, bet pēc tam, vai nu okeāna dibenam iegrimstot, vai atmosfēras ārdošās darbības dēļ nogrimušas zem ūdens. Koraļļu celtnes iekšējā daļa pakāpeniski noārdās, jūras ūdens izšķīdināta, jo jūras ūdens satur daudz ogļskābes, kas rodas polipu dzīvības procesu norisēs. Ārpusē turpretim visu laiku turpinās koraļļpolipu jaunrades darbs un uzkrājas arvien jauni un jauni kaļķa slāņi. Uz atola vējš pamazām sanes augsni un augu sēklas, un tas pārvēršas par ziedošu saliņu.
A. Brensona patšautene
A.Brensona patšautene ir Latvija rokas ložmetējs (patšautene), kas izstrādāta pirms Otrajā pasaules kara ēras. Galvenais projektētājs bija inženieris 1925. gadā 4. Valmieras kājnieku pulka atslēdznieka Aleksandra Brensona, 1925. gada 9. jūlijā viņš sāka darbu un 2. septembrī gatava bija jaunā patšautene — vienkāršāka, izturīgāka, vieglāk apkalpojama, ar vienkāršām un ātri apmaināmām detaļām un taisnām apstrādāšanas līnijām, kā arī izturīgāka pret apkārtējās vides apstākļiem. Ieroci varēja izjaukt 5 sekundēs, salikt — 16 sekundēs, bet stobra nomaiņa prasīja tika 4,5 sekundes.
1926. gada 16. oktobrī Valsts prezidents Jānis Čakste par jaunas patšautenes izgudrošanu paaugstināja Aleksandru Brensonu par VI šķiras kara ierēdni.
Dažos darbos par Latvijas vēsturi 20. gadsimtā izteikta doma, ka Latvijā radītais eksperimentālais Brensona patšautenes modelis bija Čehoslovākijā ražotā rokas ložmetēja jeb pēc tā laika terminoloģijas — patšautenes — ZB 26 un tā britu modifikācijas Bren Mk I prototips. Par latviešu ieroču konstruktora autodidakta Aleksandra Brensona patšautenes likteni izteiktas dažādas vēsturnieku versijas. Trimdas vēsturnieks Edgars Andersons uzskatīja, ka uz tās konstruktīvā pamata tika radīts britu Bren sistēmas rokas ložmetējs, kas Otrajā pasaules karā gados un arī pēckara laikā bieži un sekmīgi tika lietots daudzu valstu karavīru apbruņojumā. E.Andersons britu rokas ložmetēja nosaukumu Bren atvasināja no A.Brensona uzvārda pirmās zilbes. Patiesībā saīsinājums Bren ir no divu pilsētu nosaukumiem, kurās tika radīts šis ierocis — Brno (Čehoslovākija) un Enfīlda (Lielbritānija). Latvijas Kara muzejā atrodas viena no Aleksandra Brensona radītās patšautenes tehniskā zīmējuma gaismas kopijām. Tā laika gaitā ir stipri bojāta, restaurēta, bet izmantojama ātrai un virspusējai salīdzināšanai ar presē publicētajiem Bren markas ložmetējiem. Izpētot konstruktīvo mezglu zīmējumus, Latvijas vēsturnieki, nonāca pie pārliecības, ka Brensona patšauteni nevar uzskatīt par tiešo rokas ložmetēju ZB 26 un Bren Mk I priekšteci.
Tomēr Aleksandra Brensona izgudrojuma tālākais liktenis nebija labvēlīgs, jo ierocis nenoskaidrotu iemeslu dēļ netika ieviests ražošanā, līdz ar to arī latviešu karavīru bruņojumā. Vēsturnieka E.Andersona apgalvojums, ka Latvijā 1930. gadu beigās sāka ražot Brensona konstrukcijas patšautenes, ir kļūdains. Pagaidām Latvijas arhīvos un fotokolekcijās nav atrasts neviens pierādījums šim apgalvojumam.
BFC Daugavpils
BFC Daugavpils ir Latvijas futbola klubs no Daugavpils, kas pašlaik spēlē Virslīgā. Klubs dibināts 2009. gadā, līdz 2014. gadam tā nosaukums bija BFC Daugava.
2013. gadā komanda uzvarēja 1. līgā un 2014. gada sezonā pirmo reizi debitēja Virslīgā. Debijas sezonā "BFC Daugavpils" ieguva 8. vietu. Augstākā vieta Virslīgā tika izcīnīta 2015. gada sezonā, kad komanda ierindojās 6. vietā. 2016. gadā palika pēdējā, astotajā vietā un bija spiesti Virslīgu atstāt. 2018. gada sezonā sadarbojās ar futbola klubu "Progress", tāpēc tā nosaukums bija BFC Daugavpils/Progress. 2018. gadā uzvarēja 1. līgā un atgriezās Virslīgā.
2022. gada sezonā BFC Daugavpils izcīnīja 7. vietu.
Go Nagaoka
Go Nagaoka (dzimis, Osakā, Japānā) ir japāņu futbolists, pussargs, kurš spēlē LMT Virslīgas klubā SK Blāzma.
Ebolas slimības epidēmija Rietumāfrikā
Ebolas slimības epidēmija Rietumāfrikā bija Ebolas vīrusslimības uzliesmojums Rietumāfrikā laika posmā no 2013. līdz 2015. gadam, kas ir līdz šim lielākais šīs slimības uzliesmojums pasaulē. Pirmais saslimšanas gadījums notika Gvinejā 2013. gada decembrī. Pēc tam vīrusslimība no Gvinejas izplatījās uz citām Rietumāfrikas valstīm: Libēriju, Sjerraleoni, mazākā mērā Nigēriju un Mali.
2014. gada 6. septembrī Pasaules Veselības Organizācija (PVO) un Slimību Kontroles Centrs (SKC) ziņoja par 4293 iespējamajiem saslimšanas gadījumiem un 2296 nāves gadījumiem. 28. augustā PVO ziņoja, ka 52% no Ebolas vīrusslimības inficētajiem mirst. Līdz ar šo uzliesmojumu mirstības koeficients ir zemāks, nekā iepriekšējos uzliesmojumos. 2014. gada 5. oktobrī tika reģistrēti jau 8011 saslimšanas gadījumi un 3857 nāves gadījumi. 30. septembrī tika paziņots par pirmo saslimšanas gadījumu ASV,, bet 6. oktobrī — par pirmo saslimšanas gadījumu Eiropā (Spānijā).
Kopējais reģistrēto saslimušo skaits 2016. gada maijā pārsniedza 28 000 un mirušo skaits 11 000. Daudzi eksperti uzskata, ka saslimušo un mirušo skaits no Ebolas vīrusslimības ir vēl lielāks, jo Rietumāfrikā ir tendence daudzām ģimenēm neziņot par saslimšanas gadījumiem.
2015. gada 29. decembrī Pasaules Veselības Organizācija paziņoja, ka Ebolas slimības epidēmija Rietumāfrikā ir beigusies.
Statistika
Dati uz 2016. gada 9. jūniju
Sidrabene (pils)
Sidrabene jeb Sidabrene (de, lt) bija seno zemgaļu pils līdzīga nosaukuma pilsnovadā mežainā apvidū Zemgales valsts dienviddaļā, kas minēta Atskaņu hronikas vēstījumā par krusta kariem pret zemgaļiem un žemaišiem 13. gadsimta beigās. Tā kā Sidrabe nav minēta senākā 1254. gada Zemgales sadalīšanas dokumentā, uzskata, ka tā ietilpusi Upmales zemē.
Vēsture
Atskaņu hronikā minēts, ka Sidrabes pils nodedzināta 1289. gada beigās vai 1290. gada sākumā. Zemgaļi pili atjaunoja, bet ordeņa karavīri no Heiligenbergas pils to atkal nodedzināja, tādēļ "citur uzcelta tā tika". Pēc Zemgales galīgās nopostīšanas zemgaļi masveidā devās uz Zemgales nekristīto daļu "pie pagāniem", kas vēlāk ietilpināta Lietuvā. Hronikas autora ziņas papildina Romas pāvesta Klementa V (1305—1314) rakstā minētie fakti, ka Livonijas ordeņa vardarbības dēļ pie pagāniem aizbēguši vairāk nekā 100 000 abu dzimumu zemgaļu.
Sidabres pilskalns pēdējo reizi minēts 1426. gada robežlīgumā starp Livoniju un Lietuvas valsti (ein geberg Sydobber, Suddoberschen bergh).
Reformācijas laikā 1526. gadā Lietuvas dižkunga Sigismunda dēls Viļņas bīskaps Jānis (lt, pl, 1499—1538) par Kalneļu pilskalnu pārdēvētajā vietā lika uzcelt katoļu baznīcu, ko 1626. gadā no jauna uzcēla pie tirdzniecības miesta tagadējās Jonišķu pilsētas centrā.
Pils atrašanās vieta
Pilskalnu pētnieks Ernests Brastiņš uzskatīja, ka zemgaļu Sudrabenes pils atradusies Incēnu pilskalnā pie Kokmuižas:
"... otrkārt — Sudrabkalni ir plaši lietots vietu vārds, treškārt — senrakstā ir šķiroti vienkārši kalni vai kalnāji no pilskalniem (schlottesbergk). Šie un citi apstākļi liek domāt, ka pilskalns pie Incēnu mājām ir meklētā Sudrabenes pilsvieta. Šām domām par labu runā vēl vietu vārdi „Sudrabbirze", „Sudrabiņu mājas", „sudrabkalni" u. c. Otrpus upei esošais „Mežakalns" ir tā Sudrabenes pilssēta, kura pēc nodedzināšanas tiek uzcelta citā vietā, kā tas teikts rīmju kronikā." No: Ernests Brastiņš. Latvijas pilskalni (1926)
Mūsdienās uzskata, ka Sidrabes pils sākotnēji bijusi Sidrabes upes krastos pie Platones pagasta "Robežniekiem", bet vēlāk pārcelta uz Jonišķu apkaimi. Arheoloģiskie izrakumi (1990. gadā vad. A. Merkevičius un 2003.—2004. gadā vad. E. Vasiļausks) apstiprināja, ka Sidrabenes pils atradusies netālu no Jonišķiem mūsdienu Lietuvā pie Kalneles (Kalnelis). Senajā pilssētā ietilpa pilskalns ar divām priekšpilīm un apmēram trīs hektārus liela apdzīvota vieta. Kultūrslāņi radušies trīs periodos: 5.—10. gadsimtos, 11.—13. gadsimtos un 16.—17. gadsimtos.
1. jūnijs
1. jūnijs ir gada 152. diena pēc Gregora kalendāra (153. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 213 dienas.
Erebusa līcis
Erebusa līcis ir līcis Rosa salas rietumu piekrastē starp Evansa ragu un Hatpointa pussalu Makmerdo šauruma dienvidaustrumos. Atrodas Erebusa vulkāna pakājē, no kā arī cēlies līča nosaukums. Līcī no austrumiem nolaižas Erebusa ledājs, veidojot izteiktu, līdz 10 km garu un 1-2 km platu ledāja mēli. Līča rietumu daļā atrodas Delbridža salu grupa.
Laiņi
Laiņi ir Baldones pilsētas daļa tās dienvidaustrumos, starp Zīļu ielu un Morisonkalnu. Līdz 2016. gadam bija ciems Baldones pagastā. Laiņos ir mazstāvu dzīvojamā apbūve gar Saulgriežu ielu un Urlu ceļu. Padomju laikā Laiņos atradās patērētāju biedrības uzņēmumi — maizes ceptuve un konditorejas cehs.
2000. gada Pasaules čempionāts hokejā
'''2000. gada Pasaules čempionāts hokejā''' norisinājās Sanktpēterburgā, Krievijā no līdz. Turnīrā uzvarēja Čehijas hokeja izlase, kura ar rezultātu 5:3 pieveica Slovākijas valstsvienību. Savukārt bronzas medaļas izcīnīja Somijas hokejisti, kuri ar rezultātu 2:1 pārspēja Kanādas hokejistus.
Sanktpēterburgā speciāli čempionāta vajadzībām tika uzbuvētā Sanktpēterburgas Ledus pils.
Latvijas hokeja izlasei turnīrs iezīmīgs bija ar to, ka komandai pirmo reizi izdevās pārspēt Krievijas izlasi.
Dauguļu pagasts
Dauguļu pagasts bija viena no Valmieras apriņķa pašvaldībām tā dienviddaļā. Robežojās ar Valmieras apriņķa Augstrozes, Dikļu, Mujānu un Ķieģeļu pagastiem, kā arī Cēsu apriņķa Rozulas un Kūduma pagastiem. Pagasta valde atradās Dauguļos.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1935. gada pagastā dzīvoja 1105 iedzīvotāju. 1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Dauguļu un Lazdukalna ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Valmieras rajonā. Mūsdienās Dauguļu pagasta teritorija Valmieras novada Dikļu un Zilākalna pagastos, Limbažu novada Umurgas pagastā un Cēsu novada Stalbes pagastā.
Valstu uzskaitījums pēc platības
Valstu uzskaitījums pēc platības ir uzskaitījums, kurā suverēnas valstis, atkarīgās teritorijas un aizjūras departamenti ir sakārtoti pēc platības.
Latvijas naudas vēsture
Latvijas naudas vēsture ir daļa no pasaules naudas vēstures, kas ietver laika posmu kopš senajiem laikiem (1. — 4. gadsimts m. ē.), kad Latvijas teritorijā lietoja Romas impērijas naudu, līdz mūsdienām, kad Latvijā lieto eiro.
Senlatvijā
Dzelzs laikmetā, palielinoties cilvēku skaitam un attīstoties sabiedrībai Latvijas teritorijā, pieauga savstarpējā tirdzniecība, kas sākumā noritēja preču apmaiņas ceļā, bet vēlāk — norēķinoties ar precēm, ko uzskatīja par vērtīgām. Agrajos viduslaikos Eiropā parādījās kauri gliemežvāki, kuri jau kādu laiku kalpoja kā norēķinu līdzeklis Āzijā un Āfrikā. Arī Latvijas teritorijā ir atrasti šie gliemežvāki un tiek uzskatīts, ka šeit tie parādījušies 7. un 8. gadsimta mijā. Latvijas teritorijā atrastas arī Romas impērijā kaltās monētas, kaut arī nelielos daudzumos un par visticamāko tiek uzskatīts pieņēmums, ka tās šeit atkļuvušas pa tā saukto Dzintara ceļu, kas veda uz Baltijas jūru. Agrie viduslaiki Latvijas teritorijā dēvēti par bezmonētu posmu. Tas gan nenozīmē, ka šeit nenotika nekāda tirdzniecība un nebija nepieciešams norēķinu līdzeklis. Gluži vienkārši šajā laikā kā nauda tika izmantots galvenokārt tīrs sudrabs, piemēram, stienīšos.
Vikingu laikos Latvijas teritorijā parādījās Tuvo un Vidējo Austrumu dirhemi, kas bija kalti no sudraba. Šādu monētu parādīšanās saistīta ar vikingu upju ceļiem cauri Latvijai. Vikingi šajā laikā acīmredzot tirgojās ļoti plašos mērogos — ir interesanti tas, ka Skandināvijā, īpaši Gotlandē, atrasts ārkārtīgs daudzums arābu monētu. Nākamās monētas, kas parādījās Latvijas teritorijā, taču bija apritē vienlaikus ar arābu dirhemiem, bija Eiropas denāriji, kurus kopš franku Merovingu dinastijas laikiem kala Vācijā. Šīs monētas bija ļoti dažāda izskata, jo naudas kalšanas tiesības nepiederēja ķeizaram vienīgajam — naudu kala ļoti daudz kur, pat klosteros. Latvijā denāri nokļuva ar Gotlandes tirgotāju starpniecību.
Livonijas sudraba nauda
1211. gadā bīskaps Alberts atļāva Gotlandes tirgotājiem kalt monētas Livonijas bīskapijā. Līdz ar to Baltijā ieviesās Gotlandes vērtības un svara attiecības sistēma. Latvijas teritorijā par sistēmas pamatvienību tika pieņemta Rīgas sudraba svara mārka (marca Rigensis — 207,82 g). Vēlāk tika ieviestas šādas naudas vērtības attiecības:
Naudas kalšanas tiesības Rīgā piederēja tās feodālajiem senioriem Rīgas arhibīskapiem, saskaņā ar 1422. un 1424. gada Livonijas landtāgu lēmumiem pilsētas rāte izraudzījās divus "naudas kungus", no kuriem vismaz vienam bija jābūt birģermeistaram. Naudas kaltuvē varēja nodarbināt ne vairāk kā trīs zeļļus un mācekļus. Pēc 1452. gada Salaspils līguma arī Livonijas ordeņa mestriem. 16. gadsimta beigās Vecrīgas ielas pie naudas kaltuves nosauca par Mazo un Lielo Monētu ielu. Pēc 1515. gada Livonijas naudas kalšanas noteikumiem Rīgā un Tallinā Livonijas ordenis sāka kalt sudraba monētas - vērdiņus (ferding), markas un dālderus (thaler).
Starp naudas vienībām bija šādas attiecības: 1 dālderis = 4,5 markas = 18 vērdiņi, savukārt 1 vērdiņš = 9 šiliņi = 27 feniņi. Uz Livonijas mestra Pletenberga 1526. gadā kaltajiem vērdiņiem pirmoreiz bija attēlots Rīgas pilsētas lielais ģerbonis.
Kad Livonijas kara laikā tika nodibināta Pārdaugavas Livonijas hercogiste, atkal aktualizējās jautājums par vietējās naudas nepieciešamību. 16. gadsimta beigās, 1572. gadā, tika uzsākta šiliņu kalšana. Vēlāk kala arī vērdiņus, markas un pusmārkas. Arī Rīgas brīvpilsētas laikā rāte turpināja kalt monētas pēc vecajiem Livonijas paraugiem, par pamatvienību uzskatos mārku. Pēc nonākšanas Polijas-Lietuvas kopvalsts varā Rīgā tika nomainīta naudas norēķinu sistēmas pamatvienība. Ja agrāk tā bija Rīgas mārka, tad tagad par to tika noteikts dālderis. Ieviesās arī citas jaunas monētas — graši, sešgraši, trīsgraši un pat trīspelheri jeb pusotrgraši. Vienā dālderī bija 35—36 graši. Dažkārt tika kaltas arī zelta desmit dukātu monētas jeb portugāli. Latgalē savukārt apgrozībā bija Žečpospolitas nauda — timfi, orti, sešgraši, trīsgraši un trīspelheri. Zviedru valdīšanas laikā sākumā saglabājās Žečpospolitas monētas, taču vēlāk notika pāreja uz dukātiem. Ap septiņpadsmitā gadsimta vidu parādījās vēl viens naudas veids, kas bija apgrozībā paralēli monētām. Tā bija tā sauktā plākšņu nauda — lielas, taisnstūrveida vai kvadrātveida vara plāksnes, kuru vērtība bija atkarīga no svara un attiecīgās vara cenas.
Kurzemes un Zemgales hercogistes sudraba un zelta nauda
Pirmais Kurzemes un Zemgales hercogs Gothards Ketlers nodibināja naudas kaltuvi Jelgavā, kur no 1575. gada tika kalti pirmie hercogistes šiliņi (0,95-1,05 g) un dālderi. 1643. gadā hercogs Jēkabs Jelgavā lika uzsākt 0,45-0,52 gramu, 1646. gadā — 0,70-0,80 gramu sudraba Kurzemes šiliņu (Curlandiae solidus) kalšanu, kas kalpoja kā hercogistes galvenā naudas vienība. 1643.-1646. gadā nelielos daudzumos tika kalti arī dālderi (28,75 grami sudraba) un dukāti (3,43 grami 986 raudzes zelta). Reprezentācijas vajadzībām 1644. gadā tika kaltas arī 10 dukātu monētas, sauktas par "portugāļiem", kurās bija 34,4 grami 986 raudzes zelta.
1687. gadā hercoga Frīdriha Kazimira valdīšanas laikā ieviesa jaunu monetāro sistēmu, kurā bez 1,27-1,32 gramu šiliņiem (1696. gadā) un 3,51 gramu zelta dukātiem 1687., 1689., 1695. un 1696. gadā kala arī 1,02 gramu sudraba trīspolherus (Dreipolcher), 1689. un 1694. gadā kala 3,03 gramu sudraba sešgrašus (6 Grossus) un sudraba ortus (Ort).
1762. gadā, kad saasinājās cīņa par hercogistes troni, hercogs Kārlis Kristians Jozefs lika kalt 1,17-1,32 gramu vara šiliņus, 1,05-1,20 gramu sudraba grašus un 2,68 gramu sudraba sešgrašus. Pēc varas atgūšanas hercogs Ernests Johans 1763. gadā lika kalt 1,25-1,28 gramu vara šiliņus, 3,57 gramu vara grašus. 1763.-1765. gadā tika kalti 0,86-1,01 gramu sudraba graši, 1,95-2,02 gramu sudraba trīsgraši, 2,82-3,22 gramu sudraba sešgraši, 6,10 gramu sudraba orti, 3,5 gramu zelta dukāti un 7 gramu zelta divu dukātu monētas.
Baltijas provinču nauda
Pēc Lielā Ziemeļu kara beigām Latvijas teritorija tika pakāpeniski inkorporēta Krievijas Impērijas sastāvā, tomēr autonomajās Baltijas provincēs ilgu laiku turpināja lietot savu naudu. Lai pārtrauktu ārzemju naudas lietošanu, 1756. gadā Krievijas Impērijas Senāts atļāva kalt pēc dāldera sistēmas piecu nominālu monētas lietošanai Rīgas un Igaunijas guberņās — 96, 48, 24 un 4 kapeiku livonēzus no 72 raudzes sudraba un 2 kapeiku livonēzu un 36 raudzes sudraba. Pēc Septiņgadu kara beigām 1764. gada livonēzus izņēma no apgrozības.
Pirmā Krievijas Impērijas papīrnauda bija tā dēvētās asignācijas (no fr), ko sāka iespiest 18. gadsimta beigās. 19. gadsimta vidū šīs naudaszīmes nomainīja valsts kredītbiļetes. 19. gadsimta nogalē Krievijas Impērijas teritorijā tika veikta naudas reforma, kuras rezultātā agrāko norēķinu sistēmas pamatvienību — sudraba rubli — nomainīja zelta rublis. Šis rublis gan tā arī netika izkalts kā monēta, tas kalpoja tikai kā aprēķinu vienība. Toties kala piecu un desmit rubļu monētas.
Pirmā pasaules kara laiks (1914-1918)
1916. gada aprīlī Vācijas Impērijas okupētajā Kurzemē sāka lietot Oberosta naudu: ostrubļus un ostkapeikas. 1917. gada vasarā Krievijas Republikas pagaidu valdība izdeva Valsts Domes rubļus. Līdztekus tika lietotas arī Latvijas pilsētu izlaistās parādzīmes un aizņēmuma kuponi. 1918. gada aprīlī pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas Vācijas okupētajā Latvijā sāka lietot ostmarkas. No 1. augusta vācu ieņemtajās teritorijās rubļa vietā par vienīgo likumīgo maksāšanas līdzekli kļuva vācu ostmarka, kuru mainīja pret ostrubli pēc attiecības viens pret vienu.
Pāreja uz Latvijas Republikas naudu (1918-1922)
1918. gada 11. decembrī Latvijas Republikas finanšu ministrs kā pagaidu maksāšanas līdzekli Latvijā oficiāli atzina trīs dažādas naudas vienības, kurām noteica oficiālo apmaiņas kursu: 0,8 ostrubļi (ostmarkas) = 1 Krievijas Impērijas rublis = 1,25 Krievijas Valsts Domes rubļi.
1919. gada 22. martā Latvijas Pagaidu valdība deva rīkojumu par pirmās Latvijas naudas zīmes ieviešanu, nosaucot to par Latvijas rubli, un tās maiņas zīmi - par Latvijas kapeiku. Turpmāko trīs gadu laikā tika izlaistas 1, 5, 10, 25, 50, 100 un 500 rubļu naudas zīmes un kapeikas ar 5, 10, 25 un 50 nominālvērtību. To autori bija mākslinieki Jūlijs Madernieks, Burkards Dzenis, Vilhelms Krūmiņš, Hermanis Grīnbergs un Rihards Zariņš. Šie soļi tiek uzskatīti par Latvijas naudas sistēmas pamata likšanu. 1919. gada vasarā Kārļa Ulmaņa Pagaidu valdība izstrādāja likumprojektu, kas par Latvijas naudas pamatvienību noteica Latvijas latu, taču Tautas padome pagaidām to atlika, un līdz šīs idejas īstenošanai pagāja vairāki gadi. Cirkulēja dažāda veida rubļi, arī ostrubļi un ostmarkas, Latvijas rubļi.