cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gada vārds Latvijā
Trīs nominācijas
Gada nevārds ir nejēdzīgākais vārds, nejēdzīgākais vārda lietojums vai nejēdzīgākais liekais svešķermenis, kas parādījies, kļuvis manāmi dzirdamāks vai jauno, tam neiederīgo nozīmi iemantojis attiecīgajā gadā.
Savukārt spārnotais teiciens ir trāpīgākais, negaidītākais, izteiksmīgākais izteiciens, kas īpaši bieži lietots vai sevišķi pamanīts attiecīgajā gadā.
Staņislavs Lems
Dzīvesgājums
1951. gadā tika publicēts Lema romāns "Astronauti" (Astronauci) (viņa vecākais romāns gan ir "Cilvēks no Marsa" (Człowiek z Marsa), sarakstīts 1946. gadā, bet grāmatā izdots tikai 1989. gadā). 1953. gadā Lems apprecēja Barbaru Lesņaku (Leśniak). 1982. gadā, kad Polijā izsludināja kara stāvokli, Lems pameta Poliju un strādāja Rietumberlīnē, bet vēl pēc gada devās uz Vīni, kur arī uzrakstīja divus pēdējos romānus. 1988. gadā viņš atgriezās Polijā. Lema pazīstamākie darbi ir romāni "Solāris" (Solaris, 1961), "Neuzvaramais" (Niezwyciężony, 1964) u.c.
1988. gadā viņš atgriezās Polijā, miris 2006. gadā Krakovā.
Bibliogrāfija
Latviski izdoti šādi Lema darbi:
Pēc romāna "Solāris" motīviem 1972. gadā Andrejs Tarkovskis uzņēma filmu "Solāris". Vēl viena filma iznāca 2002. gadā, tās režisors ir Stīvens Soderbergs.
Kurši (nozīmju atdalīšana)
Kurši var būt:
Rumbulas lidlauks
Pasažieru lidosta
Paralēli tam daļu no lidlauka 1960. gados sāka izmanot civilajiem lidojumiem uz Ļeņingradu un citām PSRS pilsētām ar lidmašīnām Il-18, ko 1971. gadā aizstāja ar Tu-134A.
Rumbulas pasažieru lidosta tika slēgta 1974. gadā. Pašlaik bijušās lidostas vietā atrodas Rumbulas autotirgus, ir saglabājies skrejceļš un daļa no angāriem.
Daugavgrīvas klosteris
Politiskie notikumi
1266. gadā klosteris uz savu īpašumu robežas Dūņupes, kas no Ķīšezera ietecēja Daugavā, uzcēla ūdensdzirnavas.
1305. gada 23. maijā abats Liberts par 4000 Ķelnes markām pārdeva rīdzinieku nodedzināto klosteri Ordenim, kurš tā vietā uzcēla Daugavgrīvas pili (Alt-Dünamünde) un ierīkoja tur Daugavgrīvas komtureju. Savukārt mūki pārcēlās uz Padises klosteri igauņu zemēs.
Daugavgrīvas klostera annāles
Daugavgrīvas klostera annāles ir senākais zināmais Latvijā tapušais annālistikas darbs. Tās annāles aptver laika posmu no 1211. līdz 1305. gadam, kad Daugavgrīvas cisterciešu klosteris pārstāj pastāvēt. Vēlāk tās turpinātas līdz 1348. gadam gan Rīgā (Annales Rigenses), gan Rīgas arhibīskapa rezidencē Raunā (Annales Ronneburgenses). Tās izdevis ar visu annāļu kodeksu aprakstiem Baltijas vācu vēsturnieks Konstantīns Hēlbaums (Höhlbaum). Sākotnēji 1873. gadā tās publicētas grāmatā Beiträge zur Quellenkunde Alt-Livlands, vēlāk 1883. gadā ar papildinājumu - atrasto līdz tam par pazudušu uzskatītu kodeksu (Codex Reualiensis) - periodiskā izdevuma Neues Archiv der Gesellschaft für ältere deutsche Geschichtskunde VIII sējumā.
Kaļvi (Līdumnieku pagasts)
Kaļvi ir bijusī apdzīvotā vieta (savrupvieta) Ludzas novada Līdumnieku pagastā. Izvietojusies pagasta vidienē Jasku purva austrumu malā 1,5 km no pagasta centra Līdumniekiem, 16 km no Blontiem un 292 km no Rīgas. Ciemā neietilpst neviena (2012) adrešu vienība (māja).
Kims
Kims var būt:
Grabovskis
Grabovskis (pl; sieviešu dzimtē Grabovska (Grabowska)) ir izplatīts poļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Djego Velaskess
Djego Velaskess (Diego Rodríguez de Silva y Velázquez) (1599. gada 6. jūnijā Seviļā, miris 1660. gada 6. augustā Madridē) bija spāņu baroka laikmeta gleznotājs. Viens no reālisma glezniecības pamatlicējiem un psiholoģiskā portreta žanra radītājiem glezniecībā. Velaskesa mākslai raksturīgs dabiskuma apvienojums ar formu monumentalitāti, personāžu patiesa izpratne un liela cilvēkmīlestība.
Bērnība un jaunības gadi
Velaskess piedzima 1599. gada 6. jūnijā Seviļā kā vecākais no sešiem bērniem (par viņa 4 brāļiem un māsu nekas nav zināms). Viņa tēvs Huans Rodrigess bija advokāts, kas cēlies no portugāļu dzimtas, kas pirms 100 gadiem bija pārcēlusies uz Spāniju no Porto.
Djego tika mācīts mājās. Tēvs vēlējies, lai viņš pievērstos literatūras vai tiesību karjerai, tāpēc pastiprināti apguva valodas un filozofiju, bet, redzot dēla patiku pret gleznošanu, neliedza viņam to darīt.
Pirmais, pie kā Velaskess apguva gleznošanu, bija Fransisko Herera Vecākais, bet 1611. gadā 12 gadu vecumā Djego tika atdots apmācībā pie gleznotāja Francisko Pačeko. Velaskess ieguva pie viņa labu profesionālo sagatavotību un, būdams apveltīts ar spilgtu māksliniecisko individualitāti, uzsāka patstāvīgu daiļrades ceļu. Abus māksliniekus spēcīgi bija ietekmējusi 16. gadsimta holandiešu reālistu daiļrade, tādēļ arī savam audzēknim tie mācīja it visā sekot dabai.
Sākumposmā, vēl darbodamies Seviļā, Velaskess pievērsās sadzīviskajam žanram, gleznojot vienkāršas ikdienas ainiņas un atveidojot vietējo ļaužu tipāžu.
1617. gadā Velaskess tika uzņemts Seviļas mākslinieku korporācijā, kas deva viņam iespēju izveidot pašam savu mākslinieka darbnīcu un sākt pieņemt gleznu pasūtījumus.
1617. gadā Velaskess apprecējās ar Francisko Pačeko meitu Huanu. Viņu laulībā piedzima 2 meitas — jaunākā nomira jau agrā bērnībā, bet vecākā — Franciska, apprecējās ar gleznotāju Huanu Batistu del Maso.
Orkāns
Orkāns (en, Latvijā bieži tiek dēvēta par Rudens vētru) ir spēcīga cikloniska viesuļvētra mēranajos platuma grādos (Eiropā), kas veidojas Atlantijas okeāna ziemeļu daļā un virzās ziemeļeiropas un rietumeiropas virzienā. Orkāni visviežāk veidojas rudens un ziemas periodā. Dziļi zema spiediena apgabali ir samērā parasta parādība virs Ziemeļatlantijas un bieži vien tie virzās pāri Lielbritānijas ziemeļu krastam un Īrijai uz Norvēģu jūru, tomēr, kad tie pagriežas dienvidu viezienā, tie var ietekmēt gandrīz jebkuru valsti Eiropā. Orkānu visbiežāk skarto valstu vidū ir Īrija, Lielbritānija un Norvēģija, bet būtībā jebkura valsts centrālajā, ziemeļeiropā un jo īpaši rietumeiropā nav pasargāta no šādas vētras sistēmas.
Djego Velaskess
Dzīve Madridē
1622. gadā Velaskess devās uz galmu Madridē, kur gandrīz uzreiz gūva panākumus, bet Spānijas karalis Filips IV piešķīra Velaskesam stipendiju darbam, un Velaskess kļuva par Spānijas galma mākslinieku. Filipa IV galmā Velaskess nostrādāja gandrīz četrdesmit gadu, līdztekus gleznošanai pildīdams vēl arī daudzus citus pienākumus.
1992. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1992. gada notikumi Latvijā.
Djego Velaskess
Dzīve Madridē
Galma mākslinieka statuss noteica Velaskesa daiļrades ievirzi. Viņš gleznojis lielākoties reprezentatīva tipa portretus. It īpaši daudz viņš gleznojis karali un viņa ģimenes locekļus.
Orkāns
Ik gadu orkāni Eiropā rada vidēji 1,9 miljardus eiro lielus zaudējumus un 1,4 miljardus apdrošinātāju zaudējumus (1990 — 1998). Orkānus ierindo kā otru augstāko apdrošinātāju zaudējumu cēloni, kas saistīti ar dabas katastrofām (pēc viesuļvētrām ASV).
Djego Velaskess
Pusmūža gadi
1629. gadā gleznotājs devās uz Itāliju, kur pavadīja 3 gadus, lai iepazītos ar antīkajiem mākslas darbiem. Šo valsti viņam bija ieteicis apmeklēt gleznotājs Pīters Pauls Rubenss, kurš 1628. gadā bija ieradies Madridē un saticies ar mākslinieku.
17. gs. 30. un 40. gadi bija ražīgākais periods Velaskesa daiļradē. Šajā laikā viņš uzgleznoja ļoti daudz darbu par visdažādākajām tēmām. Zināmā mērā tas saistīts ar nepieciešamību izrotāt divas jaunas celtnes: karaļa vasaras rezidenci un medību namiņu Madrides apkaimē, kā arī ar augošo popularitāti, ko pavadīja neskaitāmi pasūtījumi. Līdz ar to Velaskesam nekad nebija jāpieņem baznīcas pasūtījumi.
1648. gadā Velaskess otro reizi devās uz Romu un apmeklēja Romas pāvestu, kurš pieņēma mākslinieka piedāvājumu un pozēja savam portretam.
Mūža nogale
1659. gadā Velaskesam tika piešķirts Santjago ordenis, kas ir viens no augstākajiem apbalvojumiem Spānijā.
1660. gadā, atgriezies Madridē no Francijas, mākslinieks saslima ar plaušu karsoni. Viņš saprata, ka viņam drīz būs jāmirst, tāpēc uzrakstīja savu testamentu.
Velaskess mira 1660. gada 6. augustā. Viņš tika apglabāts Sanhuanas baznīcas kapsētā un pēc 8 dienām nomira arī viņa sieva Huana, kas tika apglabāta viņam līdzās. Diemžēl šī baznīca 1811. gadā tika sagrauta, tāpēc tagad Velaskesa apbedījuma vieta vairs nav zināma.
Gleznošanas tehnika
Velaskess bija izcils kolorists. Viņš lietoja nedaudz krāsu pigmentu, kurus spēja sajaukt tā, ka radās neiedomājami daudzveidīgs toņu klāsts. Viņa iemīļotākie toņi bija sarkanais un pērļu pelēkais jeb perlamutra tonis.
Interesanti Velaskess gleznoja fonus: tie ir vai nu pilnīgi neitrāli un tumši, lai izceltu darba galveno objektu, kas parasti ir gaišos pasteļtoņos, vai arī ļoti oriģināli gleznota ainava. Kopumā gleznot augstmaņu parādes portretu fonā ainavu (it īpaši, ja persona tēlota medībās vai izjādēs) skaitījās standarts.
Kaut arī Velaskess ilgus gadus atradās galma dienestā, viņš savā daiļradē nezaudēja uzticību mākslas demokrātiskajiem principiem, saglabāja mīlestību pret vienkāršajiem cilvēkiem. Spāņu tautas tēlus viņš ienesa pat mitoloģiska rakstura gleznojumos.
Velaskesam bija maz mācekļu un sekotāju. Viņa mākslas tradīcijas jaunu atdzimšanu piedzīvoja tikai 18. gadsimta beigās cita spāņu mākslinieka — Fransisko Gojas daiļradē. Vēlāk, jau 19. gadsimtā, Velaskesa mantojumu sāka studēt plašāk, un tas atstāja ietekmi uz daudziem māksliniekiem dažādās zemēs, it īpaši Francijā (Delakruā, Kurbē, Manē).
Eduārs Manē uzskatīja Velaskesu par visu laiku izcilāko gleznotāju. Velaskesa gleznu motīvus savā daiļradē izmantojuši Pablo Pikaso un Salvadors Dalī. Velaskesa gleznas atrodas pasaules slavenākajos mākslas muzejos.
Poproks
Poproks ir popmūzikas un rokmūzikas sajaukums, izmantojot ātri iegaumējamas popmūzikas melodijas ar viegliem dziesmu vārdiem un parasti uz ģitāras skaņām balstītas dziesmas. Šo terminu definē plaši un dažādi, sākot no vieglākā un maigākā rokmūzikas veida līdz popmūzikas apakšžanram.
Oropendolas
Oropendolas (Psarocolius) ir viena no Amerikas vālodžu dzimtas (Icteridae) ģintīm, kas apvieno 9 dziedātājputnu sugas. Izplatītas Centrālamerikā un Dienvidamerikā, tās pieder Jaunās pasaules putnu grupai. Tās parasti dzīvo biezos mežos, lai gan dažas sugas izvēlas atklātākas vietas ar skrajiem mežiem.
Izskats un īpašības
Visas oropendolas ir liela auguma putni. To knābji ir smaili, astes garas, turklāt vismaz daļa no astes spalvām ir dzeltenas. Tēviņi parasti ir lielāki par mātītēm.
Oropendolu apspalvojums visbiežāk ir kastaņbrūns, tumši brūns vai melns, lai gan tas var būt arī zaļš un olīvzaļš. Kājas ir tumšas, bet knābis spilgti kontrastē ar kopējo apspalvojuma krāsu. Tas var būt gaiši dzeltens ar sarkanu knābja galu, vai zaļš ar melnu. Dažām sugām ir koši zili vai rozā vaigi. Tie ir vokāli putni, un to dziesmas ir ļoti dažādas, kā arī oropendolas spēj atdarināt citus putnus.
Uzvedība
Oropendolas mājo mežos, parasti uzturoties kokos. Galvenokārt barojas ar lieliem kukaiņiem, bet barojas arī ar augļiem un ziedu nektāru. Oropendolas veido ligzdošanas kolonijas, un vienā kokā ir vairākas ligzdas. Tās atgādina pītus, garus grozus jeb maisus, kas nokarājas lejup no zariem.
Kurši (dziesma)
"Kurši" ir grupas Skyforger 5. dziesma no 1998. gadā izdotā albuma "Kauja pie Saules".
2007. gadā sadarbībā ar "Vides Filmu studiju" dziesmai tika uzņemts pirmais grupas videoklips, kura režisors ir Dainis Kļava, bet operators — Valdis Celmiņš.
Antonijs Grabovskis
Antonijs Grabovskis (pl; dzimis, miris ) bija poļu ķīmijas rūpniecības inženieris un esperanto entuziasts. Saukts arī par "esperanto poēzijas tēvu".
Dzīvojis Tornā, pēc tam studēja Breslavas universitē (mūsdienās Vroclava). Strādāja par inženieri Zavercē. Nodarbojās ar tehniskās terminoloģijas izstrādi poļu valodā. 1906. gadā publicēja ķīmijas terminu vārdnīcu Słownik chemiczny. No 1888. līdz 1904. gadam strādāja tekstilrūpnīcā Ivanonovovozņesenskā Krievijā.
Jau studiju likos izcēlās ar dotībām valodu apguvē. Dzīves laikā bez dzimtās valodas brīvi runāja vēl deviņās valodās, bet saprata kādas 15. 1887. gadā iepazinās ar Ludvika Zāmenhofa grāmatu ''Lingvo internacia. Antaŭparolo kaj plena lernolibro''. Kad Grabovskis Varšavā apciemoja Zāmenhofu, notika pirmā dzīvā saruna esperanto valodā. Apzinādamies literatūras nozīmi valodas attīstībā, no 1888. gada viņš tulkoja esperanto dažādus darbus, kā pirmo - no krievu valodas iztulkoja esparanto Aleksandra Puškina stāstu "Sniegputenis". Vēlākās dzīves laikā bez tulkojumiem izdeva arī pašsacerētus dzejoļus esperanto. Miris ar infarktu, aplūkodams jaunas grāmatnīcas skatlogu, kurā tika pārdotas grāmatas esperanto valodā.
Dominikāņu ordenis
Sprediķotāju ordenis, arī Brāļu Dominikāņu (Sprediķotāju) ordenis (pēc 15. gadsimta vairāk pazīstami kā Dominikāņu ordenis jeb Dominikāņi, saīsinājums: OP), bija sv. Dominika dibināts garīgais ordenis. Tā kā brāļi virs baltā habita valkāja melnu mēteli un kapuci, tos sauca arī par melnajiem brāļiem.
Ordeņa struktūra
Ordeņa galva ir uz visu mūžu ievēlēts ģenerālmaģistrs ar sēdekli Romā. Ordenis ir sadalīts provincēs, ko pārvalda uz četru gadu termiņu ievēlēts provinciāls. Katram klosterim ir savs ik pa četriem gadiem brālības vēlēts priors. Tāpat 1221. g. ģenerālkapituls nolēma, ka dominikāņu ordenim līdzīgi fransiskāņiem nevar piederēt nekādi īpašumi, izņemot klostera ēkas un baznīcas, bet dominikāņiem jādzīvo nabadzībā no žēlastības dāvanām.
Vēsture
Neilgā laikā pēc Dominika nāves dominikāņi iespiedās Dānijā, Zviedrijā, Prūsijā, Polijā, kristīdami pagānus un sprediķodami; sv. Hiacints 35 gadu ilgā misijas ceļojumā devās pāri Ziemeļeiropai uz Tatāriju, Tibetu un Ķīnu. Tāpēc jau 1252. gadā pāvests varēja kādā vēstulē teikt, ka dominikāņi sprediķo "saracēņiem, grieķiem, bulgāriem, sīriešiem, gotiem, armēņiem, žīdiem, tatāriem, ungāriem". Ordenis ātri izplatījās visās katoliskajās zemēs, tam bija liela loma Baznīcas uzplaukumā. Ordeņa brāļi darbojās kā Dieva Vārda sludinātāji, augstskolu pasniedzēji, misionāri. Viņu vidū ir tādi izcili teologi kā sv. Alberts Lielais, sv. Akvīnas Toms un vairāki pāvesti.
1425. gadā pāvests piešķīra dominikāņiem tiesības iegūt nekustamo īpašumu un nodrošinātus ienākumu avotus.
Dominikāņi ietekmēja arī viduslaiku teoloģiju, dominikāņi bija arī pazīstamie sholastiķi Alberts Lielais un Akvīnas Toms, dominikāņu rokās atradās arī daudzas katedras Parīzes, Oksfordas, Boloņas, Vīnes, Prāgas, un citās universitātēs. Tāpat dominikāņiem ir lieli nopelni Baznīcas mākslas attīstībā, Fra Bartolomeo un Fra Andželiko bija šī ordeņa brāļi.
Sākot ar 17. gadsimtu izglītības jomā dominikāņus sāk izspiest jezuīti. No abiem lielajiem ubagotāju ordeņiem — franciskāņiem un dominikāņiem — vispirms Latvijā parādījās dominikāņi, jo Bīskaps Alberts jau 1215. gadā Romā iepazinās ar sv. Dominiku IV Laterānas koncila laikā.
Dominikāņi Latvijas teritorijā
Arī pāvesta legāts Livonijā 1225. g., bīskaps Vilhelms no Modenas, bija dedzīgs dominikāņu ordeņa atbalstītājs. Laikam Vilhelma ierosināts, bīskaps Nikolajs jau 1234. gadā piešķīra dominikāņiem Rīgā pili, un vēlāk Vilhelms iecēla dominikāņu ordeņa brāli Heinrihu par Sāmsalas-Vīkas bīskapijas bīskapu. Dominikāņus Rīgā atbalstīja arī Rīgas domkapituls, kam 1210. — 1373. g. bija tie paši premonstriešu ordeņa statūti, kas dominikāņiem.
Pēc dominikāņu klostera dibināšanas Rīgā 13. gadsimta pirmajā pusē dominikāņi cēla arī savu Svētā Jāņa baznīcu, kas gan rakstos pirmoreiz minēta tikai 1312. gadā. Tāpat dominikāņiem bija savi klosteri arī Igaunijā, kas kopā ar pārējiem Livonijas dominikāņiem piederēja Dānijas, bet sākot ar 1476. gadu pamazām pieslējās Holandes kongregācijai.
Rīgas Svētā Jāņa baznīcas klosteri dominikāņi bija spiesti atstāt 1524. gada reformācijas protestantu īstenotās katoļu vajāšanas laikā. Vēl 1521. gadā dominikāņu klosteri atvēra Narvā, kur paglābās no Rīgas, Tērbatas un Rēveles konventiem padzītie brāļi.
Dominikāņi atgriezās Latvijas teritorijā 17. gadsimta beigās un apmetās Latgalē - Aglonā (1688. gadā), Pasienē (1694. gadā) un Rušonā (1766. gadā). 1822. gadā tie atgriezās arī Rīgā, lai kalpotu Sāpju Dievmātes baznīcā. 1868. gadā dominikāņu brāļi atkal tiek padzīti no Rīgas, bet 1893. gadā Aglonā bija palicis vairs tikai viens dominikānis.
Trešais dominikāņu ordeņa vēstures posms Latvijā sākās 1985. gada augustā, kad toreizējais Rīgas Garīgā semināra audzēknis Vilhelms Lapelis salika savus pirmos svētsolījumus.
Juzefova (Mazovija)
Juzefova (pl) ir pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē, 15 kilometrus uz dienvidaustrumiem no Varšavas pie Svideras upes ietekas Vislā.
Apbūvē raksturīga svidermajera (Świdermajer) arhitektūra.
Zigfrīds Muktupāvels
Viņš ir grupas "bet bet" vokālists, Latvijas Radio raidījuma "Kultūras Rondo" vadītājs, LTV raidījuma "100 gramu kultūras. Nacionālie dārgumi" vadītājs.
Biogrāfija
Audzis Krimuldā, mācījies Siguldas mūzikas skolā un Liepājas Emiļa Melngaiļa Mūzikas vidusskolas vijoles klasē.
Neredzamā puse
"Neredzamā puse" (en) ir 2009. gada amerikāņu sporta drāma, kuras režisors (un scenārija autors) ir Džons Lī Henkoks. Filmas sižets veidots pēc Maikla Luisa 2006. gada grāmatas The Blind Side: Evolution of a Game.
Filma ir stāsts par Maiklu Oeru, Nacionālās futbola līgas spēlētāju, un viņa nokļūšanu līdz NFL, kā arī par Tuhoju ģimeni, kas uzņēmās rūpes par viņu pusaudža vecumā. "Neredzamajā pusē" galvenās lomas attēlo Sandra Buloka, Tims Makgrovs, Kventins Ārons un Ketija Beitsa. Filmā epizodiskas lomas ir arī vairākiem pašreizējiem un bijušajiem NCAA komandu treneriem.
Filmas "Neredzamā puse" pirmizrāde notika. Tā guva labus komerciālos panākumus, tās ieņēmumi pārsniedza 300 miljonus ASV dolāru. Tā ir ienesīgākā sporta drāma kopš 1976. gada, ja tiek ņemti vērā ASV kinoteātros gūtie ieņēmumi. Tāpat filmu atzinīgi novērtēja kritiķi, kas īpaši slavēja Bulokas tēlojumu. Viņa par šo lomu ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā aktrise, kā arī Zelta globusa un Ekrāna aktieru ģildes balvu analoģiskajā kategorijā. Pati filma tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai labāko filmu kategorijā.
Latvijas klimats
Latvijas klimatu lielā mērā nosaka tās teritorijas atrašanās mērenajā klimata joslā Baltijas jūras un Rīgas līča piekrastē. Visai valsts teritorijai kopīgās klimata iezīmes nosaka galvenie klimata veidotāji faktori: saules starojums jeb radiācija un atmosfēras cirkulācija Atlantijas okeāna ziemeļu daļā. Latvijas klimatu ietekmē tās ģeogrāfiskais stāvoklis un teritorijas līdzenais reljefs, kas ļauj ieplūst dažādu virzienu atšķirīgām gaisa masām. Latvijā valdošie ir rietumu virzienu vēji. Gaisa masu kustība nosaka atmosfēras cirkulāciju virs Latvijas teritorijas un laikapstākļu atšķirības gada laikā. Valdošās ir mēreno platuma gaisa masas (pārsvarā — jūras, retāk — kontinentālās). Bieži vien laikapstākļus ietekmē arī arktiskās gaisa masas.
Cikloni no Atlantijas okeāna atnes jūras gaisa masas. Siltajā periodā to ietekmē veidojas mākoņains un lietains laiks. Aukstajā periodā cikloni rada atkušņus, padara maigāku pat visu ziemu. Līdz ar to Latvijā ir labi izteiktas jūras klimata pazīmes — neliela janvāra un jūlija vidējo temperatūru amplitūda, paaugstināts nokrišņu daudzums, nenoturīgi laikapstākļi. Ciklonu ietekmē ir liels mākoņainums — vidēji 160—180 apmākušos dienu gadā.
Ar anticikloniem Latvijā ieplūst kontinentālais gaiss, kas savas īpašības iegūst virs Eiropas austrumu rajoniem. Siltajā periodā kontinentālās gaisa masas laikapstākļus padara karstākus un sausākus, bet aukstajā periodā — aukstākus un saulainākus. Krasa temperatūras pazemināšanās (līdz −25 °C, −30 °C) ziemā visbiežāk ir saistīta ar anticiklonu ieplūšanu no Arktikas.
Ģeogrāfiskais platums ir galvenais klimatu veidojošais faktors — no tā atkarīgs saules radiācijas daudzums, ko saņem Zemes virsa. Arī dienas garums dažādos gadalaikos atkarīgs no vietas ģeogrāfiskā platuma. Ziemā saule paceļas 9—10° virs horizonta (20.—25. decembris) un dienas garums ir 6—7 stundas. Vasarā Saule paceļas līdz 55—57° virs horizonta (20.—25. jūnijs), bet dienas garums ir 17—18 stundas. Šāda atšķirība saules augstumā virs horizonta un dienas garums ir cēlonis saules radiācijas pieplūduma nevienmērīgam sadalījumam pa gadalaikiem. Zemes virsu sasniedz ne tikai tiešie saules stari — tiešā radiācija, bet arī daļa atmosfērā izkliedētās radiācijas, jo Latvijā bieži vien ir apmācies laiks. Decembrī 1 cm² Zemes virsas Latvijā saņem apmēram 0,5—0,6 kcal, bet jūnijā — 15 kcal, taču vidējo temperatūru starpība decembrī (−3°) un jūnijā (+16°) nav tik liela kā saņemtās radiācijas starpība. Šeit savu labojumu ienes atmosfēras cirkulācija. Ziemā ar rietumu virziena vējiem no Atlantijas okeāna tiek atnestas gaisa masas, kuras sasildījusi Ziemeļatlantijas straume. Šīs gaisa masas ziemā temperatūru Latvijā paaugstina par 7—9°, bet vasarā nedaudz (par 2—3°) pazemina. Ziemas mēnešos Latvijas teritorija saņem mazāk nekā 20—30% tiešās radiācijas, bet no marta līdz septembrim 50—60% tiešās radiācijas, jo arī vasarā ir daudz apmākušos un lietainu dienu. Tādējādi katrs Latvijas valsts virsas kvadrātcentimetrs saņem tikai apmēram 80 kcal gadā — trešo daļu no Saules radiācijas pieplūduma. Tikai 20% no šī siltuma tiek patērēti gaisa sasildīšanai, 80% — nokrišņu iztvaicēšanai, kas pietiek, lai iztvaikotu tikai 50% nokrišņu. Tāpēc Latvijā ir pārlieku mitrs un notiek teritorijas pārpurvošanās process.
Vidējo temperatūru svārstības valsts teritorijā nav lielas. Aukstākā mēneša — janvāra — vidējā temperatūra Baltijas jūras piekrastē ir −3 °C, valsts vidusdaļā −5 °C, bet austrumdaļā −7 °C. Vissiltākā mēneša — jūlija — vidējā temperatūra svārstās no +16 °C Baltijas jūras piekrastē līdz +17,5 °C Austrumlatvijā. Gada vidējā temperatūra visaugstākā ir Baltijas jūras piekrastē (+6,5 °C), Austrumlatvijā +5 °C, bet viszemākā — Vidzemes augstienē (+4,1 °C).
Klimatu ietekmē arī reljefa lielformas. Augstienēs, sevišķi Vidzemes augstienē, atšķirībā no līdzenumiem raksturīga zemāka temperatūra, īsāks bezsala periods, lielāks mitrums un mākoņainums, ilgstošāka sniega sega. Nokrišņu daudzums sasniedz 700—800 mm gadā, bet Vidzemes augstienes rietumu nogāzē, kas ir mitrākā vieta Latvijā, — pat līdz 850 milimetriem. Līdzenumu apgabalos, pat Baltijas jūras un Rīgas līča piekrastē, ir mazāk nokrišņu — vidēji 550—600 mm gadā, jo līdzenais reljefs neveicina gaisa masu pacelšanos un nokrišņu veidošanos. Zemgales līdzenums, ko no jūras gaisa masām pasargā Kurzemes un Žemaitijas (Lietuvā) augstiene, ir siltākais un sausākais rajons Latvijā.
Teritorijas mitrinājuma pakāpi raksturo hidrotermiskais koeficients, kas ir attiecība starp nokrišņu daudzumu laika periodā, kad diennakts vidējā temperatūra nepārsniedz +10 °C, un temperatūras summa grādos šajā pašā periodā. Šis koeficients izsaka nokrišņu iztvaikotspēju. Latvijā gada nokrišņu daudzums, sevišķi to daudzums veģetācijas periodā, pārsniedz iztvaikotspēju.
Gada meteoroloģiskais raksturojums
Gada vidējās gaisa temperatūras klimatiskā standarta norma (1991.—2020. gads) Latvijā ir +6,8 °C. Teritoriāli gada vidējās gaisa temperatūras ir no +5,7 °C Alūksnes un Vidzemes augstienes Zosēniem līdz +7,8 — +7,9 °C Baltijas jūras piekrastē, savukārt pilsētas "siltumsalas" ietekmē visaugstākā gada vidējās gaisa temepratūras norma +8,0 °C ir Rīgā. Gada gaitā vissiltākais mēnesis ir jūlijs, tā vidējā gaisa temperatūra ir +17,8 °C, bet vidējā maksimālā +22,3 °C. Savukārt visaukstākais gada mēnesis ar vidējo gaisa temperatūru –3,1 °C un vidēji minimālo gaisa temperatūru –6,6 °C ir februāris. Visaugstākā līdz šim fiksētā gada gaisa temperatūra Latvijā ir +37,8 °C, kas 2014. gada 4. augustā novērota Ventspilī, savukārt viszemākā –43,2 °C novērota 1956. gada 8. februārī Daugavpilī. Nokrišņu daudzums gadā Latvijā ir 685,6 mm. Ar nokrišņiem visbagātākie mēneši ir augusts un jūlijs, kuros vidēji nolīst 76,8 un 75,7 mm, savukārt vissausākais ir aprīlis ar vidēji 35,8 mm.
Vidējais vēja ātrums gadā Latvijā ir 3,2 m/s, visstiprākais vējš ir novērojams Baltijas jūras piekrastē un Ainažos, kur gada vidējais vēja ātrums ir aptuveni 4 m/s, Ventspilī sasniedzot 4,3 m/s, savukārt visrāmākais vējš ir novērojams Alūksnes un Vidzemes augstienēs, attiecīgi 2,6 un 2,5 m/s. Latvijā valdošie ir rietumu un dienvidu puses vēji, kas kopumā ir novēroti vairāk nekā pusē no gadījumu skaita.
Gada vidējais gaisa relatīvais mitrums ir 81%. Vismazākais mitruma saturs gaisā ir maijā — 71%, vislielākais — decembrī — 89%. Kopumā Latvijā gadā Saule spīd vidēji 1700—2000 stundas, visvairāk jūlijā — aptuveni 300 stundas, savukārt vismazāk decembrī, kad kopējais Saules spīdēšanas ilgums ir aptuveni 25 stundas, jeb mazāk nekā stundu dienā.
Klimata pārmaiņas Latvijā
Pētnieki pieļauj, ka klimatu pārmaiņu rezultātā arī Latvijā gaidāmas arvien karstākas vasaras, kurās gaisa temperatūra varētu sasniegt pat +40 grādus pēc Celsija.
Kims Čenirs
Kims Čenirs (, Kim Chŏngil/Gim Jeong-il, dzimis, miris ) bija faktiskais Ziemeļkorejas līderis (oficiālais Ziemeļkorejas valsts vadītājs viņa valdīšanas laikā bija mirušais Čenira tēvs Kims Irsens). Kims Čenirs bija arī Korejas strādnieku partijas (komunistu partijas) ģenerālsekretārs. Pēc viņa nāves varu valstī pārņēma viņa jaunākais dēls Kims Čonins.
Latvijas klimats
Latvijas klimatiskā standarta norma
Latvijas klimatiskā standarta norma ir visu meteoroloģisko parametru vidējais rādītājs laika periodā par iepriekšējām trim pilnām desmitgadēm. Normu meteoroloģijā aprēķina atbilstoši Pasaules meteoroloģijas organizācijas (PMO) vadlīnijām. 1961.—1990. gadu izmantoto kā standarta references periodu klimata pārmaiņu novērtēšanai. Pašreiz spēkā esošā norma ir 1981.—2010. gada vidējās parametru vērtības, bet no 2021. gada par normu sauks 1991.—2020. gada vidējos aritmētiskos lielumus.
Kims Čenirs
Oficiālā Ziemeļkorejas versija par Kima Čenira dzīvi stipri atšķiras no biogrāfiskiem dokumentiem citur. Piemēram, ir zināms, ka viņš ir dzimis Habarovskas novadā, Padomju Savienībā, bet ziemeļkorejieši apzināti ir mainījuši dzimšanas gadu uz 1942. gadu, pirmkārt, lai būtu 30 gadu starpība starp viņu un viņa tēvu Kimu Irsenu, otrkārt, lai varētu apgalvot, ka viņš ir dzimis Korejā, konkrēti, Samdžijonas apgabalā, Rjangando provincē.
Latvijas klimats
Ziema
Ziemas sezona, ar stabilu vidējās diennakts gaisa temperatūras pazemināšanos zem 0 grādiem, visagrāk, novembra mēneša vidū, iestājas Latvijas ziemeļaustrumu un austrumu daļā, Vidzemes un Alūksnes augstienēs. Baltijas jūras rietumu piekrastē ziema sākas mēnesi vēlāk — vidēji 18—20. decembrī. Apmēram divas nedēļas pēc stabilas negatīvas gaisa temperatūras pieturēšanās, pēc vidējiem ilggadīgajiem datiem, teritorijā jau var izveidoties stabila sniega sega, sākas augsnes un grunts sasalšana, aizsalts ūdenskrātuves. Visagrāk ziema sezona beidzas 10. martā Baltijas jūras piekrastes teritorijās, visvēlāk — Alūksnes un Vidzemes augstienēs — 22., 23. martā.
Janvāris
Janvārī Latvijā ziema parasti nostiprina savas pozīcijas. Kaut arī saule jau pagriezusies uz pavasara pusi, tā vēl maz silda un gaisa temperatūra turpina pazemināties. Janvāra vidējā gaisa temperatūra ir par 2 grādiem zemāka nekā decembrī. Latvijas centrālajos un austrumu rajonos tas ir visaukstākais mēnesis gadā. Ja jūras piekrastē mēneša vidējā gaisa temperatūra ir −2,6, −2,7 °C, tad centrālajos un austrumu rajonos tā noslīd līdz −6 °C, savukārt Vidzemes centrālajā augstienē pat līdz −7,5 grādiem.
Vidējā mēneša nokrišņu summa Latvijas lielākajā daļā ir 30—50 mm, savukārt Kurzemes augstienes rietumu nogāzēs pat līdz 60 mm. 16—20 dienas mēnesī snieg vai arī ir slapjdraņķis, pat lietus. Sniega sega parasti veidojas visā Latvijā, tomēr rietumu rajonos tā var būt nepastāvīga. Vidējais sniega segas biezums ir 4—6 cm, savukārt austrumu rajonos 10—15 cm. Turpina sasalt augsne, un līdz mēneša beigām sasaluma dziļums sasniedz 20—50 cm. Upēs un ezeros ledus biezums ap 10—20 cm. Rīgas līcis normālās ziemās aizsalst ap janvāra vidu. Janvārī valdošie ir dienvidu vēji. No nelabvēlīgām laika parādībām var būt vētra, apledojums, putenis un stipra snigšana.
1988. gada janvārī rietumu rajonos vietām piemājas dārzos ziedēja prīmulas, ceriņiem un augļu koku pumpuriem parādījās jau zaļas maliņas.
20. gadsimta aukstākās ziemas, aukstākie janvāri bija 1940., 1942., 1956. gadā. 1942. gada ziemā stabils un stiprs sals pieturējās 4,5 mēnešus. Rīgas līcis bija aizsalis vairāk nekā 3 mēnešus, ledus biezums sasniedza 80—90 cm.
Arī 1987. gada janvārī aukstā Sibīrijas anticiklona atzars izplatījās līdz pat Baltijas jūrai, izraisot strauju gaisa temperatūras pazemināšanos. Mēneša pirmajā dekādē ļoti auksts gaiss pāri Krievijas līdzenumam sasniedza Latviju, un austrumu rajonos atsevišķās naktīs gaisa temperatūra noslīdēja līdz −37 grādiem, savukārt rietumu rajonos līdz −32 grādiem, arī Rīgā gaiss atdzisa līdz −32 grādiem.
Ļoti auksts bija arī 1985. gada janvāris, kad ledains sals un balti pārslu virpuļi valdīja milzīgajos Eiropas un Āzijas plašumos. Visā pasaulē pēc kārtas tika uzstādīti aukstuma, sniega biezuma un brāzmaina vēja rekordi. Ledus biezums Latvijas upēs sasniedza 30 cm, aizsala Rīgas līča lielākā daļa.
Februāris
Februāris ir ziemas pēdējais mēnesis. Turklāt Latvijas klimata apstākļos, tāpat kā janvāris, tas ir viens no aukstākajiem mēnešiem gadā. Pēdējos 10 gados tomēr vairāk bijušas siltas ziemas nekā sals un sniegputeņi.
Mēneša vidējā temperatūra parasti ir no −6,0, —7,0 valsts austrumu daļā līdz −3,0, −4,0 grādiem rietumu rajonos. Vidēji 15—17 dienas ir ar nokrišņiem. Mēneša nokrišņu summa Latvijas lielākajā daļā ir 30—40 mm, no tiem apmēram 50—70% ir sniegs, 10—20% lietus, bet 20—40% jauktie nokrišņi. Lielākajā daļā gadu sniega sega ir pastāvīga, vidēji 7—13 cm bieza rietumu un centrālajos rajonos, 20—30 cm — austrumu rajonos.
Salīdzinājumā ar iepriekšējiem ziemas mēnešiem, palielinās arī saulaino dienu skaits līdz 4—5 dienām mēnesī. Augsne sasalst vidēji līdz 18—25 cm rietumu rajonos, 33—38 cm centrālajos rajonos un līdz 60 cm Latvijas austrumu daļā. Sevišķi aukstās ziemās augsne var sasalt līdz 80—100 cm, bet Latvijas austrumu rajonos pat līdz 130 cm un vairāk. Palielinās arī ledus biezums upēs un ezeros līdz 35—40 cm, bargās ziemās līdz 1 m un vairāk, rietumu rajonu upēs līdz 20—30 cm. Siltos gados ledus sega ir plāna, nesaglabājas ilgi vai arī nemaz neveidojas. Rīgas līcis vairumā ziemu pārklājas ar nepārtrauktu ledus segu, kas februārī sasniedz 10—20 cm biezumu. Tomēr vidēji vienā no katrām četrām ziemām līcis neaizsalst. Februārī valdošie ir dienvidu vēji. Dienu skaits ar stipru vēju (15 m/s un vairāk) var būt 5—6 dienas, savukārt jūras piekrastē pat 11—14 dienas.
Ļoti silts februāris bija 1989. un 1990. gadā, kad mēneša vidējā gaisa temperatūra par 8—10 grādiem pārsniedza norumu. 1,5—2 mēnešus agrāk nekā parasti sākās pavasaris — februāra beigās Kurzemē bērzos un kļavās sākās sulu cirkulācija, ziedēja sniegpulkstenītes, vizbulītes. No upēm jau bija izgājis ledus. Šie februāri bija vissiltākie pēdējos 100 gados. Kopumā siltākās ziemas ar lielāko pozitīvās temperatūras anomāliju bija 1989./1990. gadā un 1974./1975. gadā.
Tuzludžas rajons
Tuzludžas rajons (tr, hy, kurdu: Qulp, Elîdizk) ir pilsēta un rajons Īgdiras ilā. Rajons atrodas Austrumu Anatolijas reģionā. Daļa rajona robežojas ar Armēniju.
Latvijas klimats
Februāris
Kopumā aukstākais februāris bijis 1929., 1940. un 1985. gadā, kad mēneša vidējā gaisa temperatūra bija līdz 9,5 grādus zemāka par normu.
Tuzludžas rajons
Etimoloģija
Nosaukums cēlies no turku valodas vārdu tuz (sāls), kas sastāms ar tuvumā esošajām sāls raktuvēm.
Latvijas klimats
Februāris
Pēdējos 10—12 gados uz vairāku siltu ziema fona ar salu un siegu izcēlās 1994. gada februāris, kad jau ar pirmajām dienām iestājās ļoti auksts laiks. 12—13. februārī Daugavpilī gaiss atdzisa līdz −33 grādiem, savukārt Rīgā līdz −29 grādiem. Strauji aizsala Rīgas līcis, kuģiem ceļu atbrīvoja ledlauzis.
Arī 1996. gada februāris bija ļoti auksts un sniegots. No 7.—11. februārim minimālā gaisa temperatūra austrumu rajonos un Jelgavas apkārtnē noslīdēja līdz −31, −33 grādiem, un vidējā diennakts temperatūra bija 10—15 grādus zemāka par normu, bet visa mēneša vidējā temperatūra 3—5 grādus zemāka pār normu.
Tuzludžas rajons
Situācija mūsdienās
Mūsdienās Tuzludžas rajons kalpo kā kūrorts astmas pacientiem. Tuzludžas rajona aug aprikozes, dažādi augļi un dārzeņi.
Latvijas klimats
Marts
Marts ir pirmais pavasara mēnesis. Upes pamazām atbrīvojas no ledus, mēneša otrajā dekādē, sākot no rietumu rajoniem, izzūd arī sniega sega, tomēr Vidzemes centrālajā augstienē tā parasti vēl turas līdz mēneša beigām. Mēneša sākumā sniega segas biezums vidēji vēl ir 5—10 cm, savukārt austrumu rajonos 15—28 cm. Ziema parasti atvadās Gaiziņkalnā, kur sniegs parasti noturas visilgāk.
Pavasara iestāšanos nosaka pēc dažādām pazīmēm:
Martā valdošie ir D, DR vēji. Mēneša vidējā gaisa temperatūra ir no −2,0, −3,0 °C Latvijas austrumu daļā līdz −0,4, −0,7 °C rietumu piekrastē. Vidēji 12—15 dienas ir ar nokrišņiem, to mēneša summa 25—40 mm, 40—50% nokrišņu ir sniegs, 15—20% lietus, 30—40 ir jaukti nokrišņi. Tomēr ilgstoši (2—3 nedēļas pēc kārtas) var turpināties sauss un saulains laiks. Gaisa relatīvais mitrums parasti nepārsniedz 50—60%.
Augsnes sasalums marta sākumā ir lielākais visā ziemas sezonā un sasniedz vidēji 36—48 cm (maksimāli 123 cm), savukārt Latvijas autsrumu daļā 40—66 cm (maksimāli 136 cm). Pēc tam sākas strauja augsnes atkušana, un siltos gados augsne jau ir pilnībā atkususi.
Vissiltākais marts bijis 1968., 1973. un 1990. gadā, kad mēneša beigās atsevišķās dienās vidējā diennakts temperatūra sasniedza +11 °C un vairāk, kā tas parasti ir maija vidū. Kopumā vissiltākais marts bijis 1990. gadā, kad mēneša vidējā gaisa temperatūra izrādījās 5—7 grādus augstāka par normu. Krasi laika apstākļu kontrasti bija 1997. gada martā, kad mēneša pirmajā pusē bija ļoti silts laiks — 3—4 nedēļas agrāk nekā parasti sākās dabas atmoda, brieda pumpuri, ziedēja vizbulītes, sākās sulu cirkulācija, tomēr ap 14.—15. martu atgriezās ziema — zemi atkal pārklāja sniega sega, gaisa temperatūra pazeminājās līdz −18 grādiem — upēs un ezeros atsākās ledus veidošanās.
Turpretī visaukstākais marts bijis 1942. gadā, kad mēneša vidējā gaisa temperatūra izrādījās ap 9 grādiem zemāka par normu.
Aprīlis
Aprīlis ir ne tikai dabas atmodas laiks, bet arī laiks, kad ziema vēl cīnās ar pavasari, negribēdama atkāpties. Vidējā gaisa temperatūra sasniedz no +2,9 °C valsts ziemeļaustrumos līdz +5,2 °C Viduslatvijas dienvidos.
Latvijas lielākajā daļā pastāvīga sniega sega nokūst, tomēr aprīļa sākumā vēl var turpināties slēpošanas sezona. Vidzemes centrālajā augstienē sniega sega parasti saglabājas līdz aprīļa otrās dekādes beigām, bet aukstos gados sniega segas kušana var turpināties līdz pat mēneša beigām. Arī pēc tās izzušanas īslaicīgi sniega segas periodi iepējami visu aprīli un pat vēl arī maijā.
Laika apstākļi aprīlī mēdz būt visdažādākie. Reizēm vēl ziema ņem virsroku ar cīruļputeņiem un salu. Tomēr ar katru dienu vairāk arī pavasaris nostiprina savas pozīcijas. Saule šajā laika spīd apmēram 200 stundas (ziemas mēnešos tikai 70 stundas), un mēneša beigās jau var būt vasarīgi karsts. Visā teritorijā atjaunojas augu veģetācija — briest pumpuri, bērzos kļavās vērojama sulu cirkulācija. Atmosfēras procesi ievērojami atškiras no ziemas mēnešiem, jo samazinās Atlantijas ciklonu aktivitāte virs Eiropas, līdz ar to arī nokrišņu daudzums.
Šis ir arī pavasara palu laiks, kad upes atbrīvojas no ledus. Ūdenslīmeņi sasniedz maksimumu, bet, izveidojoties ledus sastrēgumiem, iespējama plaša palieņu applūšana. Līdz aprīļa beigām visā Latvijas teritorijā augsne jau ir pilnīgi atkususi. Visvēlāk — mēneša otrajā pusē tas notiek austrumu augstieņu rajonos. Valdošie vēji rietumu rajonos ir dienvidu, savukārt centrālajos rajonos tas iegriežas no ziemeļiem, bet austrumu rajonos — rietumu vējš.
Maijs
Dienas garums maijā palielinājies jau līdz 16—17 stundām, kļūst arvien siltāks. Latvijā vidējā gaisa temperatūra ir no +8,3 °C ZR daļā līdz +12 °C DA, kas ir apmēram par 7 grādiem augstāka nekā aprīlī. Bieži vērojami lieli gaisa temperatūras kontrasti gan diennakts, gan arī mēneša robežās. Siltas, pat vasarīgas dienas nereti mijās ar spēcīgiem aukstuma periodiem, kas var iestāties vidēji 2—3 reizes mēnesī. Tomēr dažkārt maijs var būt pat siltāks par jūniju (1967., 1983. gads), bet citreiz pat aukstāks nekā aprīlis (1927., 1951. gads). Visbiežāk gan, sākot ar otro dekādi, vidējā diennakts temperatūra pārsniedz +10 °C grādu robežu.
Sākas aktīvs augu veģetācijas periods, kad bīstamas ir nakts salnas. Latvijas rietumu un centrālajos rajonos tās parasti izbeidzas otrajā dekādē, bet ZA rajonos un Vidzemes augstienē — trešajā dekādē. Aukstos pavasaros tās var būt pat līdz jūnija vidum, turpretī siltos pavasaros salnas beidzas jau aprīlī.
Maijā Atlantijas okeāna gaisa masu ietekme jūtama mazāk, tādēļ ir daudz skaidru un saulainu dienu, maz nokrišņu, miglu, un sauss laiks var turpināties pat 2—3 nedēļas. Kopumā vidēji 11—14 dienas ir ar nokrišņiem. Pārsvarā līst, un tikai 2—8% (austrumu rajonos 13—17%) ir jaukti nokrišņi, krusa, 1—2% sniegs, var izveidoties pat īslaicīga sniega sega.
Neparasti karsts un sauss bija 1993. gada maijs — it īpaši mēneša pirmā un otrā dekāde. Intensīvi uzkrājās siltums, un augu attīstības fāzes par 2—3 nedēļām apsteidza parastos termiņus. Gandrīz pusē mēneša dienu gaisa temperatūra sasniedza +25 grādu un vairāk. Jāpiebilst, ka pēdējos 100 gados Latvijā biežāk bijuši silti maiji.
Pēdējā desmitgadē auksti maiji ar biežām salnām bijuši 1990., 1997., 1999. un 2000. gadā. 2000. gadā pēc karstā, vasarīgā aprīļa jau maija pirmajās dienās Latviju aptvēra spēcīgs aukstuma vilnis, kad salnas gaisa sasniedza −1, −5 grādus, bet uz augsnes austrumu rajonos termometra stabiņš noslīdēja pat līdz −7 grādiem; zāles augstumā pat līdz −11 °C grādiem.
Ilgstošs sausums maijā valdījis, 1919., 1938., kā arī 1941. gadā, kad Latvijas lielākajā daļā nav lijis visu mēnesi. Arī 1992. gadā ap maija vidu iestājās ilgstošs sausuma periods, mežos plosījās ugunsgrēki. Savukārt 1993. gadā ilgstošs sausuma periods iestājās no 24. aprīļa un ilga līdz maija 3 dekādes vidum. 2000. gadā Latviju no aprīļa piemeklēja sausuma periods, kas ilga vairāk nekā mēnesi. 1990. gada maijā Latvijā valdīja ļoti kontrastains laiks — maija pirmā puse bija silta, tuklāt augi pat cieta no sausuma, noziedēja ceriņi, turpretī pēdējā dekādē iestājās auksts laiks — ar krusu, slapju sniegu, lietu, pērkona negaisu un salnām.
Jūnijs
Vai zinājāt, ka senie ķelti jūnijam devuši nosaukumu Zirgu mēnesis, savukārt īri to nodēvējuši par Medus mēnesi, bet skoti par Zemeņu mēnesi? Turpretī senie latvieši jūniju dēvējuši par Ziedu mēnesi — Latvijā tas ir pirmais vasaras mēnesis, kad dabā viss sparīgi aug, pieņemas spēkā un reibinoši smaržo.
Saule Latvijā šajā laikā ir pacēlusies visaugstāk, un no 21. līdz 23. jūnijam tās spīdēšanas ilgums sasniedz maksimumu: 17 stundas un 53 minūtes. Kopumā tā spīd vidēji 280 stundas. Gaiss arvien turpina iesilt, bet tas nenotiek vairs tik strauji kā pavasarī. Jūnijs ir vidēji 4—5 grādus siltāks par maiju.
Parasti diennakts vidējā gaisa temperatūra stabili paaugstinās virs +15 grādiem, iesilst arī ūdens gan upēs un ezeros, sasniedzot ap 20 grādiem, turpretī Rīgas jūrmalā 16—17 grādus. Lai arī dienas jūnijā ir siltas, naktis vēl ir vēsas, turklāt aukstos jūnijos vēl iespējamas arī salnas. Jūnijā valdošie ir R, DR vēji. Katru gadu jūnijā iespējamas stipras lietusgāzes, kad dažās stundās var nolīt visa mēneša norma un pat vēl vairāk.
Jūlijs
Latvijā jūlijs ir vasaras vidus, kad spožā, karstā saulē zied un saldi smaržo liepas, laukos ļaudis steidz vākt sienu. Šajā laikā vidējā diennakts gaisa temperatūra parasti sasniedz visaugstāko atzīmi: 18—19 grādus. Tomēr karstākais laiks jūlijā gan biežāk novērots tieši Austrumlatvijā — Latgales dienvidos. Jūlijā valdošie ir dienvidrietumu, rietumu puses vēji.
Vasarās ar pastiprinātu ciklonu darbību, kad ieplūst mitrās Atlantijas gaisa masas, laiks ir mitrs, apmācies, turklāt saules siltuma pieplūdums samazinās uz pusi — ir vēss, piemēram, 1979. gada jūlijā tikai pāris dienas bija saulainas.
Latviju pat jūlijā kādreiz var sasniegt aukstais polārais gaiss un augsni var klāt pat salnas.
Jūlijā tāpat kā augustā ir lielākais nokrišņu daudzums gadā. Līt var katru otro dienu. Lietus laikā parasti ir arī pērkona negaiss un reizēm pat iespējami virpuļviesuļi.
Augusts
Augusts ir mēnesis, kurā vasara jau pamazām raugās uz rudens pusi. Mēneša sākumā var būt vēl ļoti silts, dažreiz pat karstāks nekā jūlijā. Savukārt augusta otrajā pusē, dienas garumam sarūkot vēl vairāk, zeme pakāpeniski atdziest un pazeminās arī gaisa temperatūra. Jo tuvāk mēneša beigām, jo vairāk gaisā jūtama rudens smarža, bet mazāk karstu un pat siltu dienu.
Mēneša vidēja gaisa temperatūra stabili pazeminās zem 15 °C un beidzas meteoroloģiskā vasara, kā arī aktīvs augu veģetācijas periods. Vidzemes augstienē tas notiek agrāk, turpretī piekrastes rajonos vēlāk. Arvien retāk Latvijas teritoriju sasniedz dienvidu gaisa masas, bet biežāki kļūst arktiskā gaisa ieplūdumi. Rudens tuvums sevišķi jūtams naktīs, kad atsevišķos gados atzīmētas jau pirmās salnas gaisā.
Visagrāk tās bijušas Bauskā — 1973. gada 10. augustā un 1977. gada 20. augustā, turpretī Vidzemes augstienē uz augsnes salnas iespējamas jau pašā augusta sākumā.
Augusts tāpat kā jūlijs ir nokrišņiem bagātākais mēnesis gadā. Vidēji katru otro dienu ir iespējams lietus. Reizēm vēl vērojams arī pērkona negaiss, bet jau retāk nekā jūlijā.
Mēneša otrajā pusē, pazeminoties gaisa temperatūrai, samazinās iztvaikošana un palielinās mitruma krājumi augsnē, tāpēc nakts un rīta stundās, biežāk nekā vasaras vidū, veidojas bieza migla.
Lai arī augustā var būt spēcīgi aukstuma viļņi, kopumā biežāk atkārtojas normāli un silti augusti nekā auksti. Jāpiemin, ka sevišķi auksts laiks valdīja 1956. gadā.
Septembris
Šajā pirmajā rudens mēnesī diena jau ir īsāka par 2 stundām un 30 minūtēm, turklāt mēneša beigās kopš vasaras saulgriežiem tā sarūk jau par 6 stundām. Zeme no saules saņem divreiz mazāk siltuma nekā vasaras dienās. Mēneša vidējā gaisa temperatūra sasniedz vairs tikai 11—13°, kas ir 3—5° zemāka nekā augustā. Pēc 20. septembra, sākot no austrumu rajoniem, vidējā diennakts gaisa temperatūra noslīd zem 10°, un beidzas augu aktīvās veģetācijas periods.
2003. gads, ar vidējo mēneša nokrišņu daudzumu 37% no septembra normas, bija pēdējos 80 gados trešais vissausākais septembris. Vismazāk nokrišņu — tikai 12% no normas — septembrī ir bijis 1949. gadā, savukārt nākamajā — 1950. gadā — tika uzstādīts septembra nokrišņu daudzuma rekords (184% no normas). Visaukstākais — 3,3 grādus zem normas — septembris ir bijis 1993. gadā, vissiltākais — 3,7 grādus virs normas — 1934. gadā.
Ūdens upēs un ezeros atdziest no 15—16 °C mēneša sākumā līdz aptuveni 10 °C mēneša beigās, savukārt Rīgas līča piekrastē līdz 12 °C. Kopumā visaukstākais septembris bijis 1993. gadā. Ap 22.—23. septembri, kad saule šķērso debess ekvatoru rudens punktā, diena un nakts ir vienādā garumā. Zemeslodes dienvidu daļā šajā laikā sākas atmodas laiks — pavasaris, turpretī mūsu pusē — rudens.
Tomēr septembrī vēl iespējamas saulainas siltas un pat karstas dienas, ko dēvē par atvasaru.
Latvijā rudens ir visgarākais gadalaiks. Valdot DR, R vējiem, pārsvarā ieplūst mitrais jūras gaiss, palielinās lietaino dienu skats pat līdz 17 dienām mēnesī, tomēr lietusgāzes nav tik spēcīgas kā vasarā. Pārsvarā līst, tomēr iespējama arī īslaicīgas sniega segas izveidošanās. Palielinās arī augsnes mitrums, jo samazinās iztvaikošana. Rudens ir arī vētru laiks, it īpaši jūras piekrastē.
Oktobris
Oktobrī Latvijā satiekas vai visi gadalaiki — var būt gan silts kā vasarā, pat pērkona negaiss, te atkal strauji auksts, slapjdraņķis un pat sniegs. Oktobrī zemi klāj krāsainu lapu paklājs, bet dažu rītu jau var pārsteigt sniega sega.
Ļoti sauss un silts bijis 1975. gada oktobris, kad nokrišņu daudzums nesasniedza pat pusi no mēneša normas. Rīgā garākais sausuma periods oktobrī bijis 1884. gadā no 4. septembra līdz 25. oktobrim.
Tā kā saules stari vairs nespēj pietiekami iesildīt gaisu, mēneša vidējā gaisa temperatūra Baltijas jūras piekrastē noslīd līdz +7, +8,5 grādiem, savukārt pārējā teritorijā +5, +6 grādiem. Kopumā gaisa temperatūra oktobrī ir par 5—6 grādiem zemāka nekā septembrī. Oktobra trešajā dekādē vidējā diennakts temperatūra stabili pazeminās zem 5 grādiem.
Oktobra pirmajā pusē atsevišķos gados vairākos Latvijas rajonos novērota īslaicīgas sniega segas izveidošanās. Oktobra 3. dekādē pirmais sniegs var uzsnigt arī jūras piekrastē.
Ja oktobra sākumā biežāk ir sauss un saulains laiks, tad otrajā un trešajā dekādē jau arvien vairāk palielinās apmākušos un lietainu dienu skaits, sasniedzot 15—18 dienas. Nokrišņu un zemā iztvaikojuma dēļ augsne bieži ir slapja, lauki pielijuši un dubļaini.
Ūdens upēs un ezeros atdziest līdz +5,+10 grādiem, turpretī Rīgas līča piekrastē līdz +9, +5 grādiem. Palielinoties temperatūras kontrastiem starp gaisu un ūdens baseiniem, aktivizējas ciklonu darbība, kas bieži izraisa rudens vētras.
Kopumā visaukstākais bijis 1976. gads, kad jau ar pirmajām oktobra dienām iestājās sals, turklāt austrumu, ziemeļaustrumu rajonos sāka aizsalt upes un ezeri.
1989. gada 21. oktobrī Smiltenes un Alsviķu iedzīvotāji novērojuši ziemeļblāzmu. Vakarā ap 19:00—21:00 debess ziemeļu pusē novēroti lieli sarkani plankumi ar gaišām viļņveida svītrām.
Novembris
15.—20. novembrī, sākot no austrumu rajoniem, virzienā uz jūras piekrasti, gaisa temperatūra stabili pazeminās zem 0°, sāk sasalt zeme, upēs un ezeros parādās pirmais ledus. Izveidojas arī sniega sega, tomēr parasti tā nenoturas visu ziemu.
Aktīvu ciklonu darbības rezultātā bieži var būt vētras, turklāt tieši piekrastes rajonos novembrī ir visnestabilākie laika apstākļi.
Kopumā vissiltākais novembris bijis 1968. gadā, kad astoņas reizes tika pārspēti atsevišķu dienu ilggadīgie siltuma rekordi. Turpretī tam sekojošais decembris bijis visaukstākais 20. gadsimtā. Silts rudens pagāja arī 1934. un 1967. gadā, tomēr pēc tam bija auksts ziemas sākums.
Visaukstākais novembris bijis 1919., 1993. un 1998. gadā. Gan 1993., gan arī 1998. gadā jau novembrī Latvijā iestājās ziema, turklāt mēneša pirmajā dekādē mēneša vidējā gaisa temperatūra noslīdēja zem 0°.