cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Audi A8
Audi S8
Audi ieviesa S8 4,2L quattro Eiropas tirgū 1996. gadā. S8 sekoja citu augstas veiktspējas Audi “S” modeļu nosaukšanas konvencijai, piemēram, no Audi A6 atvasinātais S6, un bija analoģisks Mercedes-Benz AMG modeļu vēnās. Dažos tirgos, piemēram, Apvienotajā Karalistē, S8 bija pieejams tikai ar automātisko transmisiju. Kosmētiski Audi nošķīra S8 no A8 ar cietajiem alumīnija sakausējuma durvju spoguļu korpusiem, hromēto lukturu apakšlīniju un priekšējā režģa apdari, kā arī pulētajām dubultajām izplūdes caurulēm un smalko “S8” emblēmu. Regulējamie un apsildāmie sporta priekšējie sēdekļi ar atmiņas funkciju tika uzstādīti tāpat kā apsildāmi aizmugurējie sēdekļi. Standarta sakausējuma riteņi bija 18 collu alumīnija sakausējums “Avus” sešu spieķu stilā. Pēc 1999. gada facelift, 20 collu pulēti deviņu spieķu RS riteņi kļuva par izvēles opciju. 2002. gadā 18 collu deviņu spieķu RS riteņi kļuva par bezmaksas opciju.
Tajā pašā laikā 1999. gada beigās S8 saņēma tādus pašus kosmētikas jauninājumus. Šis atjauninājums iezīmēja S8 izlaišanu Ziemeļamerikas tirgū. D2 sērijas S8 ražošana beidzās 2002. gada septembrī.
S8 D2 bija pagarināta, 250 kW (335 hp) versija 4,2-litru V8 ar četriem vārstiem uz cilindru. No 1999. gada beigām Audi to palielināja līdz pieciem vārstiem vienā cilindrā ar jaudu, kas palielināta līdz 265 kilovatiem (355 hp) un 430 ņūtonmetriem (317 lb · ft). Sākot ar 1996. gadu, Eiropas tirgus modeļi nāca klajā ar sešu ātrumu manuālo transmisiju. Pēc gada tika izlaista ar sportu pārkalibrēta ZF 5HP24 piecu ātrumu tiptronic automātiskā versija ar nosaukumu “Dynamic Shift Programme” (DSP), un tā bija vienīgā transmisija, kas pieejama lielākajā daļā citu tirgu.
Retētā, 20 milimetru (0,8 collu) pazeminātā sporta balstiekārta ietvēra 30 procentu stīvāku atsperu ātrumu un par 40 procentiem lielāku kompresijas amortizāciju amortizatoriem.
Bremzēm bija Bosch 5,3 pretbloķēšanas sistēma (ABS) ar elektronisko bremzētājspēka sadali (EBD), un tās darbojās ar radiāli ventilējamiem priekšējiem diskiem. No 2002. gada modernizēta Bosch 5.7 elektroniskās stabilitātes programma kļuva par standarta komplektāciju.
Šūmahers
Šūmahers (de — 'kurpnieks'; sieviešu dzimtē Šūmahere) jeb Šumahers (de; sieviešu dzimtē Šumahere), ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
TNT (televīzijas kanāls)
TNT (ru – Твоё Новое Телевидение, tulkojumā – Tava Jaunā Televīzija) ir Krievijas federatīvais televīzijas kanāls, kas izveodots 1998. gadā, kopš 2001. gada tas ir holdinga Gazprom Media daļa. Tā mērķauditorija ir skatītāji vecumā no 14 līdz 44 gadiem, skatītāju pamatdaļu veido jaunieši vecumā no 18 līdz 30 gadiem. Kanāla programmu lielākoties veido televīzijas šovi un komēdijseriāli.
Šis ir viens no populārākiem Krievijas TV kanāliem, pēc 2021. gada datiem TNT ieņem 8. vietu Krievijas televīzijas kanālu reitingā.
Maize
Maize ir karstumā apstrādāts pārtikas produkts, ko gatavo no miltiem un ūdens, parasti pievienojot arī sāli un raugu. Maize dažādās formās jau no agrīniem laikiem ir bijusi viens no nozīmīgākajiem pārtikas produktiem. Maiznieka arods ir viens no vecākajiem amatiem pasaulē. Viena no pasaulē izplatītākajām maizēm ir baltmaize, kuras galvenā sastāvdaļa ir kviešu milti. Baltijas valstīs, Austrumeiropā, Vācijā un Skandināvijā izplatīta ir arī rudzu maize. Tālajos Austrumos līdz Otrajam pasaules karam maize uzturā tika lietota ļoti reti, jo tur pamatēdiens vienmēr ir bijuši rīsi. Piemēram, Japānā maizes rūpniecība sāka attīstīties tikai pēc kara.
Citās valodās
Maizes nosaukumam daudzās ģermāņu valodās, tostarp angļu bread, skotu breid, vācu Brot, nīderlandiešu brood, dāņu un norvēģu brød, zviedru bröd un islandiešu brauð, iespējams, ir kopēja cilme, tomēr teorijas par to ir vairākas. Viena no tām ir, ka tas ir veidojies no pirmģermāņu *brautham, kas savukārt radies no pirmģermāņu *breuwan („raudzēt”), jo maizi pirms cepšanas parasti raudzēja. No *breuwa daudzās ģermāņu valodās veidojies apzīmējums raudzēšanai (angļu brew, vācu Brauen, sennorvēģu brugga, senfrīzu briuwa, vidusnīderlandiešu brouwen, vecaugšvācu briuwan, u.c.). Otra teorija ir, ka apzīmējums veidojies no pirmģermāņu *braudsmon- („gabali, daļiņas”), jo maizi cep no sīku graudu gabaliņu masas — miltiem. No *braudsmon- visdrīzāk radušies arī tādi ģermāņu valodu vārdi kā senaugšvācu brosma „drupata”, un senangļu breotan „salauzt gabalos”, kas mūsdienu angļu valodā pārveidojies par break.
Maizniecības vēsture
Maizes pirmsākumi meklējami jau akmens laikmetā. Maizes klaipi un maizītes ir atrastas seno ēģiptiešu kapenēs. Britu muzejā ēģiptiešu galerijā ir apskatāms maizes klaips, kas veidots un cepts pirms 5000 gadiem. Tur ir redzami arī kviešu graudi, kas auguši faraonu valdīšanas laikā. Kviešu graudi ir atrasti izrakumos, kur pirms 8000 gadiem bija plaukstošas cilvēku apmetnes.
Sākotnēji maizi, iespējams, cepa no ūdenī iejauktiem saberztiem graudiem. Šāda neraudzēta maize bija nozīmīgs pārtikas produkts daudzām senajām civilizācijām. Arī raudzētu maizi visticamākais sāka gatavot aizvēsturiskos laikos — uz ilgāku laiku atstāta mīkla būtu uzrūgusi, jo rauga sporas ir plaši izplatītas un sastopamas arī uz labības graudiem. Citas senas maizes raudzēšanas metodes, kuras aprakstījis Plīnijs Vecākais, bija alus putu pievienošana mīklai vai (reģionos, kur dzēra vīnu) pastu no miltiem un saspaidītām vīnogām, kas sākušas rūgt. Tomēr izplatītākā metode bija ieraugam izmantot mīklu, kas palikusi pāri no iepriekšējās cepšanas reizes.
Gan raudzēta, gan neraudzēta maize vairākas reizes ir pieminēta Bībelē. Senajiem grieķiem un romiešiem maize bija pamatēdiens, un viņi daudz diskutēja, kura maize — baltmaize vai rupjmaize — ir vislabākā. Tieši romieši bija tie, kas ievērojami uzlaboja maizes cepšanas kvalitāti. Lai iegūtu smalkākus miltus, viņi izmantoja sietu, savukārt maizes cepšanai bija divu veidu krāsnis. Viena bija liela ķieģeļu krāsns, kas līdzīga bišu stropam, bet otra bija neliela, uz trim kājām virs uguns novietota krāsniņa.
Viduslaikos normāņu pilīs bija izbūvētas lielas krāsnis, kur cepa maizi visiem pils iemītniekiem. Labības maiņa ļāva iegūt labāku ražu. Lai ātrāk iegūtu miltus maizes cepšanai, labības lauku tuvumā tika izbūvētas vējdzirnavas un ūdens dzirnavas. 11. un 12. gadsimtā sāka veidoties pirmās lielās viduslaiku pilsētas, kurās attīstījās tirdzniecība, tostarp arī maizes pārdošana.
Maizes nozīmi vēsture gaitā apliecina arī Franču revolūcijas laikā esošie nemieri maizes trūkuma dēļ.
Maizniecība Latvijā
Sākotnēji senlatvieši uzturā lietoja neraudzētu maizi, ko cepa plakanu miltu plāceņu veidā, taču ap 12. gadsimtu to nomainīja jau raudzēta maize. Sākumā maizi cepa mājas apstākļos, bet pirmās primitīvās maizes ceptuves Latvijas pilsētās sāka veidoties 14.—15. gadsimtā, kad, attīstoties tirdzniecībai un pieaugot pilsētnieku skaitam, pieauga arī pieprasījums pēc maizes. Ceptuves strādāja visu diennakti, un tajās kā cepēji galvenokārt strādāja vīrieši. Pieaugot maiznieku popularitātei, sāka veidoties pirmās maiznieku biedrības jeb cunftes. Pirmie maiznieka amata statūti izstrādāti 1235. gadā, bet biedrības ģerbonis gadu vēlāk — 1236. gadā. Izcepto maizi pārdeva īpašos maizes veikalos vai tirgū, taču tas bija jādara maizniekmeistara zeļļiem vai mācekļiem, jo, sākot ar 1392. gadu, maiznieku cunftes statūti aizliedza to darīt pašam meistaram.
2005. gadā Aglonā atklāts Aglonas maizes muzejs, kurā iespējams apskatīt senos graudu apstrādes un maizes cepšanas rīkus, kā arī uzzināt par tradicionālās maizniecības tradīcijām Latgalē un piedalīties tradicionālās maizes cepšanā.
2009. gadā tradicionālā latviešu rudzu rupjmaize iekļauta Latvijas kultūras kanonā kā viena no 99 izcilākajām un ievērojamākajām latviešu tautas kultūras vērtībām. 2014. gada 8. janvārī Eiropas Komisija apstiprināja ar cukuru vai miltu plaucēšanu saldinātā rupjmaizes paveida — salinātās rudzu rupjmaizes — iekļaušanu Eiropas Savienības pārtikas kvalitātes shēmā „Produkti ar garantētām tradicionālām īpatnībām.”
Maizes sastāvdaļas
Visvienkāršāko maizes izstrādājumu pamata sastāvdaļas ir milti, raugs, ūdens un sāls. Milti kā galvenā un vissvarīgākā izejviela visvairāk ietekmē gatavās maizes īpašības. Maizi visbiežāk cep no kviešu, rudzu, miežu miltiem, tomēr izmanto arī citu graudu miltus. Mēdz arī sajaukt kviešu miltus ar citiem miltiem, piemēram, rudzu miltiem, no kā cep dažādas rudzu-kviešu maizes. Ūdens vai kāds cits šķidrums ir otra nozīmīgākā sastāvdaļa mīklas veidošanā. Tas ļauj mīklu samīcīt viendabīgā masā, kā arī padara to mīkstāku un elastīgāku. Izmantotais šķidruma daudzums atkarīgs no receptūras. Kviešu mīklā parasti tās 55—65 daļas ūdens uz 100 daļām kviešu miltu, bet rudzu mīklā nedaudz vairāk — 75 daļas ūdens uz 100 daļām rudzu miltu.
Bieži izmanto arī sāli, kura daudzums atkarīgs no tā, vai mīklai ir pievienotas papildu izejvielas, piemēram, ja kviešu mīklai ir pievienots margarīns, cukurs, piens, rozīnes vai citas piedevas, tad sāls jāpievieno mazāk — 0,8—1,2% no miltiem. Ja kviešu mīkla ir gatavota tikai no pamatsastāvdaļām, sālim ir lielāka tehnoloģiskā nozīmē, un tas jau jāpievieno 1,5—2% no miltiem. Ja sāli pievieno par daudz, tas kavē mīklas rūgšanu, padara mīklu mitru, grūti mīcāmu un ar nepatīkami sāļu garšu. Lai izceptu raudzētu maizi, kviešu maizei noteikti vajadzīgs arī raugs, bet rudzu maizei — ieraugs, kas darbojas kā bioloģiskais irdinātājs. Mīklas raudzēšana padara to apjomīgāku, poraināku un mīkstāku, savukārt neraudzētai maizei raksturīga plakana forma. Maizes izstrādājumu uzlabošanai un daudzveidīgākai to klāsta iegūšanai mīklai var pievienot arī dažādas citas papildu sastāvdaļas, piemēram, saldvielas (visbiežāk medu, cukuru vai iesalu), taukvielas, olas, pienu, kā arī dažādus garšaugus un garšvielas.
Džesika Suta
Džesika Linna Suta (en, dzimusi 1982. gada 15. maijā) ir amerikāņu dejotāja, dziedātāja un aktrise, kas galvenokārt pazīstama kā grupas Pussycat Dolls dalībniece.
Maize
Maizes uzglabāšana
Maizei kā ātrbojīgam pārtikas produktam ļoti svarīga ir pareiza uzglabāšana, lai tā pēc iespējas ilgāk saglabātos svaiga un kvalitatīva. Sākotnēji maizi nevarēja uzglabāt ilgāk kā vienu vai divas nedēļas, un pat tad tai nebija ļoti augstas patēriņa īpašības — tā bija cieta, sausa un saziedējusi. Lai padarītu maizi garšīgāku, to kaltēja sausiņos, mērcēja pienā vai citādāk mitrināja un atkārtoti sildīja. Attīstoties maizes cepšanas tehnoloģijām un pilnveidojoties to receptūrām, tika meklēti veidi, kā padarīt maizi ilgāk uzglabājamu, tomēr tas lielākoties izdevās vien uz maizes tradicionālo īpašību rēķina.
Džesika Suta
Biogrāfija
Džesika dzimusi Maiami, Floridā. Viņa uzauga kopā ar saviem vecākajiem brāļiem Billiju un Kevinu. Viņa sāka nodarboties ar dejošanu jau no trīs gadu vecuma. Četrpadsmit gadu vecumā viņa devās uz New World School of the Arts, lai turpinātu mācīties dejot. 1999. gadā viņa pievienojās NBA kluba Maiami "Heat" karsēju pulkam un 2001. gadā viņa kļuva par karsēju kapteini. Džesikas dabiskā matu krāsa ir melna, tomēr kādu laiku viņa ir bijusi gan brunete, gan rudmate, taču šobrīd viņa atkal ir kļuvusi par bruneti.
Maize
Maizes uzglabāšana
Viens no šādiem veidiem bija maizes klaipa virsmu apstrādāšana ar vielām, kas kavēja maizes mitruma zudumu un sakalšanu, piemēram, senlatvieši maizi iezieda ar cūku taukiem, Senajā Ēģiptē maizes virsmu ierīvēja ar ķiplokiem, bet Senajā Romā — ar sīpoliem, tomēr tas maizei deva attiecīgo piegaršu un smaržas piejaukumu. Risinājums, kas vismazāk ietekmēja maizes īpašības, bija uzlabot maizes iesaiņojumu, sākot no lina drānā kopā ar ķiplokiem iesietiem miltu plāceņiem Senajā Ēģiptē, maizes ietīšanu blīvā maisiņā, vēlāk arī ieziestā papīrā, līdz pat mūsdienu konservu kārbām un daudzslāņainiem iesaiņojumiem, kas paredzēti maizes uzglabāšanai ekstremālos apstākļos (kosmosā, zem ūdens un kalnos).
Džesika Suta
Pievienošanās Pussycat Dolls
Sutta pievienojās Pussycat Dolls 2002. gadā. Gluži kā ar pārējām grupas dalībniecēm, Džesikai ir noslēgts līgums ar Interscope Records. Sutta ir ierakstījusi solo dziesmu If I was a man grupas otrajam albumam Doll Domination.
Maize
Sacietēšana
Maizi uzglabājot 15—25°C temperatūrā pirmās sacietēšanas pazīmes parādās jau aptuveni pēc 10—12 stundām. Pēc izcepšanas mitrums maizes garozā ir ap 5—10%, bet mīkstumā — ap 40—45%. Maizes uzglabāšanas laikā notiek ūdens pārvietošanās no maizes mīkstuma uz garozu, padarot to mīkstāku un elastīgāku, tomēr no garozas virsmas ūdens arī iztvaiko. Iztvaikošanas dēļ maize pakāpeniski sāk zaudēt mitrumu un garoza pēc ilgākas maizes uzglabāšanas laika jau kļūst sausa un trausla, būtiski mainās arī maizes smarža un garša.
Mitruma zudums gan nav vienīgais maizes sacietēšanas iemesls. Daudz lielāka ietekme ir maizē notiekošajām bioķīmiskajām un fizikālajām norisēm, piemēram, cietes retrogradācijai, cietes graudiņu savstarpējai mijiedarbībai, gēla struktūras veidošanās, mijiedarbojoties maizes cietei, olbaltumvielām un ūdenim vai mijiedarbība starp gliadīnu un glutenīnu cietes ķēdē.
Maizes izmantošana
Maizi galvenokārt izmanto kā pārtikas produktu. Bieži tas ir kā papildēdiens pie zupas vai citiem siltajiem ēdieniem. To var izmantot arī kā uzkodu, piemēram, sviestmaizi.
Kā jau pats nosaukums norāda, sviestmaižu pagatavošanā izmanto sviestu (bieži tiek aizstāts ar margarīnu). Papildus var pievienot gaļas šķēli, desu, sieru, tomātu un/vai citus pārtikas produktus.
Novozibkovas rajons
Novozibkovas rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala rietumos. Tas robežojas ar Krasnaja Goras un Gordejevkas rajoniem ziemeļos, Kļincu rajonu ziemeļaustrumos, Kļimovas rajonu dienvidaustrumos, Zlinkas rajonu dienvidos un ar Gomeļas apgabalu (Baltkrievija) rietumos.
Rajona administratīvais centrs ir Novozibkova (neiekļaujoties to sastāvā). Galvenā upe ir Ipute.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Novozibkovas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Kopš Čornobiļas AES katastrofas (1986) radiācijas fons rajonā ir ievērojami palielināts.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Novozibkovas rajonā ir 8 lauku pašvaldības.
Akmeņtārtiņš
Akmeņtārtiņš (Arenaria interpres) ir sloku dzimtas (Scolopacidae) tārtiņveidīgo kārtas bridējputns. Izšķir divas pasugas. Akmeņtārtiņš ir gājputns, kas ligzdo Eirāzijas un Ziemeļamerikas arktiskajā joslā, bet ziemo, pārlidojot uz dienvidiem, okeānu un jūras krastos gandrīz visā pasaulē.
Nosaukuma izcelsme un raksturīgās pazīmes
Akmeņtārtiņš ir vidēja lieluma putns ar spēcīgu kaklu un knābi, ko tas prasmīgi pielieto barības meklējumos jūras vai okeāna piekrastē.
Visticamāk, arī putna nosaukums saistīts ar tā barības meklējumu īpatnībām. Putns skraida pa piekrasti, apseko pludmales oļus, akmeņus, jūraszāles un dūņas, un “apgāž” vai pārcilā tos, meklējot tur paslēpušos bezmugurkaulniekus. Vēl precīzāk to ilustrē putnu angliskais nosaukums — “turnstone”, ko varētu aptuveni tulkot kā “akmeņvēlējs”. Akmeņtārtiņš ir izteikts piekrastes putns, kas dos priekšroku drīzāk akmeņainām, nekā smilšainām pludmalēm, un pie ūdens nereti sastopams kopā ar jūras šņibīti (Calidris maritima).
Mājvieta un migrēšanas vietas
Akmeņtārtiņš ir gājputns. Galvenokārt tas apdzīvo polārās zonas — Eirāzijas (t.sk. Eiropas ziemeļu daļu un īpaši Skandināviju) un Amerikas arktiskās piekrastes, arī Grenlandi. Bet ziemot putns dodas gar jūru un okeānu piekrastēm, un reizēm tā tālie ziemošanas ceļojumi aizsniedz pat Dienvidāfrikas un Austrālijas krastus. Migrēšanas laikā nelielā skaitā tas sastopams arī Latvijas piejūras zonās — Kolkā, Mazirbē, Mērsragā, Jaunķemeros, Papē, Ainažos, u.c.
Izskats
Akmeņtārtiņš ir vidēji liels, spēcīgs bridējputns. Tā ķermeņa garums ir 21—26 cm, spārnu plētums 50—57 cm, svars 84—190 g. Tumšais knābis — ass un smails, apmēram 2,5 cm garš. Kājas ir koši oranžas un ļoti īsas, apmēram 3,5 cm garas. Abi dzimumi izskatās vienādi, lai gan mātīte ir nedaudz mazāk koša kā tēviņš, un tās galva ir brūnāka. Akmeņtārtiņu ne vienmēr izdosies uzreiz pamanīt. Lai arī tam ir salīdzinoši košs apspalvojums, ko viegli saskatīt putna lidojuma laikā — baltās svītras uz muguras, spārniem un astes — putns ir kamuflāžas jeb maskēšanās meistars pludmalē. Tur putna raibais tērps pazūd un saplūst ar raibajiem piekrastes oļiem un akmeņiem.
Akmeņtārtiņa ietērps vairošanās laikā ir krāšņs — melnbalta galviņa, kastaņbrūnas krāsas mugura, balta apakšdaļa un sarkanas kājas. Toties tā ziemas “tērps” ir daudz pieticīgāks — brūna augšdaļa un balta lejasdaļa un vēders.
Uzvedība un barība
Piekrastē putns — parasti tie ir vairāki bariņā — ar savām sarkanajām kājām pārvietojas ļoti ātri. Ja reiz iztraucēts, tas pacelsies spārnos, lai pēc mirkļa turpat vai mazliet tālāk atkal nolaistos un turpinātu skraidīšanu un barības meklējumus. Akmeņtārtiņš labprāt biedrosies ar saviem sugas brāļiem, kuru palīdzība var lieti noderēt — piemēram, ja kāds akmens būs vienam putnam par smagu, to pārvelt palīgā nāks arī citi. Ārpus ligzdošanas sezonas akmeņtārtiņi ir sabiedriski un veido lielus barus, kuros var būt vairāki tūkstoši putni, jaukti ar citiem jūras piekrastes putniem. Ligzdošanas laikā akmeņtārtiņš kļūst teritoriāls un agresīvs. Arī ārpus ligzdošanas sezonas akmeņtārtiņš ir samērā agresīvs pret citām putnu sugām, ja jāsadala barība. Tie aktīvi cenšas ievērot nelielu attālumu starp akmeņtārtiņiem un pārējiem krasta putniem. Lai iebiedētu kaimiņu, akmeņtārtiņš sabož spalvas un kliegdams skrien virsū. Lai arī to kājiņas ir īsas, akmņtārtiņi ir ātri skrējēji. Tie ir arī ātri lidotāji. Vienā dienā migrācijas laikā akmeņtārtiņi veic vairāk kā 1000 km.
Akmeņtārtiņš vasarā pamatā barojas ar kukaiņiem, lai gan tas neatsakās arī no citiem bezmugurkaulniekiem, piemēram, vēžveidīgajiem, gliemjiem un tārpiem. Reizēm var novērot, ka akmeņtārtiņš cenšas izzagt olas no citu putnu ligzdām, piemēram, no kaijāmm, zīriņiem, meža pīlēm un pat no citiem akmeņtārtiņiem, lai gan tas nav tipiski. Olas tiek izēstas atstātās un neapsargātās ligzdās. Tārtiņš ar savu smailo knābi pārsit čaumalu un izēd olu.
Barošanās paņēmieni
Lai atrastu barību, akmeņtārtiņš izmanto sešus dažādus paņēmienus. Purināšana — akmeņtārtiņš pārbauda jūraszāļu kaudzes, tās pārstumjot, izdurstot un izpurinot. Akmeņu apvelšana — akmeņtārtiņš apveļ akmeņus, lai atrastu noslēpušos bezmugurkaulniekus. Rakšana — ar nelieliem vēzieniem akmeņtārtiņš ar knābi izrok smiltīs vai dubļos nelielas bedrītes, pēc tam uzlasa atklātos kukaiņus. Augsnes pārbaudīšana — akmeņtārtiņš iedur ceturtdaļu knābja augsnē un to izčamda. Knābja izmantošana līdzīgi āmuram — lai piekļūtu pie barības, kas slēpjas čaulā, akmeņtārtiņš ar knābi kā ar āmuru pārsit vēžveidīgā, gliemja vai olas čaulu. Virsmas seklā knābāšana — ar sekliem knābieniem akmeņtārtiņš izknābā augsni, atrodot kukaiņus, kas slēpjas pašā augsnes virskārtā. Novērojumi liecina, ka šie paņēmieni var būt dažādi atkarībā no īpatņa, dzimuma un pat hierarhijas barā. Bars barojas, atdarinot dominantos putnus. Ja no bara atdala līderus, pārējie putni uzreiz nomaina barošanās paņēmienu atbilstoši īpatņa iemīļotākajiem paņēmieniem. Barošanās laikā akmeņtārtiņam atkarībā no tā vietas bara hierarhijā ir atšķirīgs izskats un uzvedība. Nolaista aste un uzmests kupris liecina par agresiju un dominanci. Parasti vecāki putni dominē pār jaunajiem.
Ligzdošana
Dzimumbriedumu akmeņtārtiņi sasniedz 2 gadu vecumā. Tie veido ilgstošus, monogāmus pārus, kas atkārtoti ligzdo vienā un tai pašā vietā. P"aris katru pavasari atjauno attiecības ar īpašiem riesta lidojumiem un dejām uz zemes. Kad attiecības atjaunotas, pāris nešķiras līdz tiek uzsākta olu dēšana. Ligzdošanas laikā akmeņtārtiņi kļūst teritoriāli un katrs pāris nostiprina savu teritoriju. Atkarībā no barības daudzuma 1 km krasta joslā var būt 1,6—4,5 pāri. Terirorija tiek agresīvi aizsargāta. Agresijas līmenis ir tik augsts, ka akmeņtārtiņu pāris pat uzbrūk viens otram, kad viens no tiem atgriežas pie ligzdas.
Degunradži
Degunradži, degunradžu dzimta (Rhinocerotidae) tāpat kā tapiri (Tapiridae) pieder pie nepārnadžu kārtas (Perissodactyla) apakškārtas Ceratomorpha.
Līdz mūsdienām ir saglabājušās piecas degunradžu sugas. Divas no tām dzīvo Āfrikā, un trīs Āzijas dienvidos. Trīs sugu: Javas, Sumatras un melnā degunradža izdzīvošana mūsdienās ir ļoti kritiska. Arī Indijas degunradzis ir apdraudēts, tam savvaļā ir saglabājušies līdz 2700 indivīdiem. Vislielākā populācija ir baltajam degunradzim - 17500 dzīvnieku.
Izskats un ieradumi
Visi degunradžu dzimtas dzīvnieki ir liela auguma, tie ir vieni no lielākajiem zīdītājiem mūsdienās. Visu piecu sugu degunradži var sasniegt svarā 1 tonnu vai vairāk. Tiem ir bieza āda, kas tos sargā no plēsējiem. Ādas biezums sasniedz 1,5 - 5 cm, kas vietām veidojas no vairākiem ādas slāņiem, kas ir sakārtoti it kā bruņu veidā. Degunradžiem ir relatīvi mazas smadzenes (400-600 g).
Visiem degunradžiem uz deguna ir rags, kas ir veidots no keratīna tāpat kā mati un nagi. Abiem Āfrikas degunradžiem un Sumatras degunradzim ir divi ragi, bet Javas un Indijas degunradzim ir viens rags. Degunradzim ir slikta redze, bet ļoti laba dzirde un oža.
Degunradži ir zālēdāji. Pamatā tie ēd krūmu lapas, lai gan degunradžu gremošanas sistēma ir piemērota, lai sagremotu arī blīvākas augu šķiedras. Atšķirībā no Āzijas degunradžiem Āfrikas degunradžiem nav priekšzobu. Toties viņiem ir spēcīgi priekšdzerokļi un dzerokļi.
Degunradži dzīvo 60 gadus vai ilgāk.
Evolūcija
Degunradžu dzimta izdalījās no pārējiem aizvēsturiskajiem dzīvniekiem eocēna sākumā. Senākie Hyrachyus eocēna fosilie kauli atrasti Ziemeļamerikā. Šim dzīvniekam nav raga, un tas ir līdzīgāks tapiram vai nelielam zirgam nekā degunradzim. Visi degunradži aizvēsturē piederēja vienai dzimtai — Rhinocerotoidea, kas eocēna beigās sadalījās trīs dzimtās: Hirakodontīdi (Hyracodontidae), Aminodontīdi (Amynodontidae) un degunradžu dzimta (Rhinocerotidae).
Hirakodontīdu dzimta (Hyracodontidae) pazīstama arī ar vārdu — skrienošie degunradži. Spriežot pēc skeleta uzbūves, tas varēja diezgan ātri skriet, un tas izskatījās līdzīgāks zirgam nekā mūsdienu deguradzim. Mazākie hirakodontīdi bija suņa izmērā, bet bezraga indrikoteriums (Indricotherium) bija vislielākais sauszemes zīdītājs, kāds jebkad ir dzīvojis. Tas bija gandrīz 7 metrus augsts, 10 metrus garš, un tas svēra apmēram 15 tonnas. Degunradzis līdzīgi žirafei barojās ar koku lapām. Tas apdzīvoja visu Eirāzijas teritoriju, sākot ar eocēna vidu un beidzot ar miocēna sākumu.
Aminodontīdu dzimta (Amynodontidae) ir pazīstama ar nosaukumu — purva degunradži. Tas apdzīvoja Ziemeļameriku un Eirāziju no eocēna beigām līdz oligocēna sākumam. Tie izskatījās līdzīgi nīlzirgiem, un arī to dzīves veids bija līdzīgs nīlzirgiem — nepārtraukti uzturoties upēs un ezeros.
Zinātnieki uzskata, ka mūsdienu degunradži ir cēlušies Āzijā miocēna sākumā. Pirms 10 000 gadiem Eiropā dzīvoja divas degunradžu sugas. Viena no tām bija spalvainais degunradzis (Coelodonta), kas dzīvoja Ķīnā jau pirms miljons gadiem, bet Eiropā tas parādījās pirms 600 000 gadiem. Spalvainie degunradži Eiropā ienāca vēl otro reizi — pirms 200 000 gadiem, un tie apdzīvoja Eiropu kopā ar mamutiem. Spalvainos degunradžus, tāpat kā mamutus, intensīvi medīja pirmatnējie cilvēki. Ledus laikmetā dzīvoja arī milzu degunradži (Elasmotherium), kas bija 5 m gari, augstums skaustā divi m un svars apmēram 5 tonnas. Tiem bija viens, bet milzīgs rags un garas kājas, piemērotas skriešanai. Vislīdzīgākais aizvēsturiskajiem degunradžiem ir Sumatras degunradzis, kas attīstījies pirms 15 miljoniem gadu. Sumatras degunradzis ir tuvs radinieks spalvainajam degunradzim, bet ļoti tāls radinieks pārējiem mūsdienās dzīvojošajiem degunradžiem. Indijas degunradzis un Javas degunradzis savstarpēji ir tuvi radinieki, un abi pārstāv Āzijas degunradžu līniju, kas parādījās pirms 2—4 miljoniem gadu.
Divas Āfrikas degunradžu sugas — melnais degunradzis un baltais degunradzis ir ļoti tuvi radinieki, to senči atdalījās no pārējiem degunradžiem pirms 5—11 miljoniem gadu Miocēnā. Abas sugas ir tik tuvas, ka, ja dabā savā starpā sakrustojas, tām ir pēcnācēji.
Rīgas Meža kapi
Rīgas Meža kapi ir 1913. gadā atklāti kapi Rīgā, kuri atrodas starp Mežaparku un Čiekurkalnu. Formāli sadalīti '''1. Meža kapos (Aizsaules ielā 2) un 2. Meža kapos''' (Gaujas ielā 12).
Vēsture
Rīgas Meža kapi tika izveidoti pēc pilsētas valdes lēmuma 1913. gadā, iesvētības ceremonija norisinājās 19. jūnijā. Jau vairākus gadus daudzas Rīgas luterāņu draudzes pilsētas valdei bija lūgušas ierādīt zemi jaunai kapsētai. Kapi tika iecerēti kā galvenie pilsētas kapi, aizstājot Lielos kapus, kas bija izveidoti 1773. gadā un jau bija pārpildīti. Meža kapiem atvēlēja 230 pūrvietas (82,8 hektāri) lielu zemes gabalu Ķeizarmežā starp Veco Mīlgrāvja ceļu un Platenberga ielu, kuru gredzenveidā apjoza kāpas.
Ainavu arhitekts Georgs Kūfalts, sākotnējā projekta autors, iespaidojoties no tajā laikā veidotām kapsētām Vācijā, piedāvāja veidot kapus kā parku ar vienu centrālo aleju, dažām sānu alejām un daudziem nelieliem celiņiem, gar kuriem arī atrastos apbedījumi ar zemiem žogiem un nelieliem pieminekļiem. Jau sākotnēji tika iecerēts, ka kapsēta būs atklāta, bez atsevišķu dzimtu kapličām un augstiem žogiem.
Pirmais pasaules karš neļāva īstenot ieplānoto. Līdzās Meža kapiem sāka apbedīt karā kritušos kareivjus, kā rezultātā tika izveidots Rīgas Brāļu kapu memoriāls. Netika realizēts arī arhitekta Hansa Vernera lielās kapličas "Melnais krusts" oriģinālais projekts.
Pilnvērtīgi Meža kapi sāka attīstīties tikai pēc Pirmā pasaules kara, un tos labprāt izmantoja gandrīz visas Rīgas iedzīvotāju grupas. Tomēr vācbaltieši labprātāk turpināja apbedījumiem izmantot Lielos kapus. 1930. gados Meža kapu teritorija tika paplašināta, un izveidojās 2. Meža kapi, kaut gan starp tiem nav stingra robeža. Tieši tur 1935. gadā pēc Eižena Laubes projekta tika uzbūvēta pirmā šim mērķim celtā kapliča. Līdz tam izvadīšanas ceremonijas notika speciāli pielāgotā administratīvajā ēkā, ko 1913. gadā uzbūvēja pēc arhitekta Vilhelma Neimaņa projekta. Tā joprojām funkcionē kā 1. Meža kapu kapliča.
Rīgas Meža kapi ir vieni no kultūrvēsturiski vērtīgākajiem kapiem Latvijā, kur vienkopus apskatāmi visdažādāko periodu un visdažādāko nozaru cilvēku apbedījumi, kā arī dažādu laikmeta tendenču un politisko režīmu atstātās pēdas kapsētas veidolā. Tāpat arī kapsētā atrodas neskaitāmi mākslinieciski vērtīgi kapu pieminekļi un memoriāli.
Iedzeltenā dzegužpirkstīte
Iedzeltenā dzegužpirkstīte (Dactylorhiza ochroleuca (Wüstn. ex Boll) Holub, arī Dactylorhiza incarnata ssp. ochroleuca) ir orhideju dzimtas suga. Latvijā reta suga.
Apraksts
Līdzīga stāvlapu dzegužpirkstītei, tikai ziedi pavisam citādi. Arī abas sugas aug atšķirīgās vietās. Daudzgadīgs, aptuveni 20-60 cm liels lakstaugs. Gumi "pirkstaini" (gr. dactylos 'pirksts', rhiza 'sakne'), saknes īsas. Stublājs stāvs, diezgan biezs ar cauru vidu un augšup vērstām lapām. Lapas lancetiskas, spīdoši zaļas, bez plankumiem. Ziedi sakārtoti blīvā ziedkopā. Pieziedlapas lancetiskas, zaļas. Ziedi iedzelteni balti, tikai lūpas pamats ir tumšāks, iedzelteni zaļš. Latvijā zied no maija beigām līdz jūlija vidum.
Izplatība
Aug Austrum- un Ziemeļeiropā.
Biotopi
Aug mitrās vai pārmitrās vietās, īpaši kaļķainās pļavās un pārejas purvos. Sugu apdraud meliorācija un augsnes rekultivēšana kā arī pļavu aizaugšana ar krūmiem un kokiem.
Fondmetal
Fondmetal, arī Fomet, bija Formula 1 komanda no Itālijas. Komanda piedalījās F1 sacīkstēs no. līdz. gadam, kopā 29 sacensībās. Tā neizcīnīja nevienu punktu.
Essenhof
Essenhof var būt:
Fondmetal
Fondmetal tika izveidota uz Osella komandas bāzes. Fondmetal kopš 1985. gada bija Osella sponsors un sadarbības partneris. Komandas rezultāti bija vāji un tā nebija labāka par Osella. Pirmajā sezonā to pārstāvēja sākotnēji Olivjē Grujārs, bet vēlāk Gabriele Tarkvīni. Labākais rezultāts bija 10. vieta, kura tika sasniegta. 1992. gadā Fondmetal bija divas formulas, no kurām pirmo vadīja Tarkvīni, bet otru - Andrea Kiesa. Tā bija neizturīga un reti kad piloti varēja sasniegt finišu. Kiesas problēmas kvalificēties lika viņa vietā uz pēdējām divām sacīkstēm paņemt Ēriku van der Pēli. Pēdējās trīs sacīkstēs komanda nepiedalījās un paziņoja par aiziešanu no F1.
Atomiums
Atomiums ir skulpturāls veidojums, viens no Briseles pilsētas simboliem un tūristu ievērojamākajiem apskates objektiem. Tas atrodas netālu no metro stacijas Heysel, Simtgades bulvārī (Boulevard du Centenaire).
Fondmetal
Vēlāk 1993. gada Fondmetal formulas rasējumus, kurus veidoja Serhio Rinlands, pārdeva Forti Corse komandai. Fondmetal bija Minardi dzinēju piegādātājs 2000. gadā. Komandas vēja tuneli piedāvāja izmantot vairākām citām komandām, tostarp, Tyrrell un Minardi. Komandas dibinātājs Gabriele Rumi nomira 2001. gadā.
Atomiums
Vēsture
Skulptūru, 165 miljardus reižu palielināta dzelzs kristālrežģa fragmenta modeli, izveidoja Andrē Vaterkeins 1958. gada Pasaules izstādei Expo, atspoguļojot pasaulē aizsākto jauno zinātnes un kosmosa ceļojumu laikmetu. Atomu veido deviņas lodes, kas simbolizē un attēlo ne tikai atomu, bet arī Beļģijas tolaik esošās deviņas provinces (tagad tās ir desmit). Lodes savā starpā savieno eskalatori. Sešas lodes ir pieejamas apmeklētājiem, tajās atrodas izstāžu zāles un restorāns.
Tehniskie dati
Sākotnēji tā bija alumīnija būve, kas 2006. gadā, veicot kapitālo remontu, tika pārklāta ar dzelzs virskārtu. Atomiuma augstums ir 102 metri, svars aptuveni 2400 tonnas, katras lodes diametrs 18 metri. Lodes savā starpā ir savienotas ar 20 savienojošām 23 metrus garām caurulēm, kurās atrodas eskalatori un koridori. Vidējās caurulēs atrodas lifts, kas 25 sekunžu laikā apmeklētājus nogādā uz pašu augstāko lodi, kur atrodas restorāns un apskates platforma.
Nikola (čīliešu dziedātāja)
Denisa Liliāna Lavala Sosa (Denisse Lillian Laval Soza; dzimusi Santjago, Čīlē), labāk pazīstama ar savu skatuves vārdu Nikola (Nicole), ir čīliešu dziedātāja. Izdevusi sešus studijas albumus, ar kuriem sasniegusi atzīstamus panākumus Latīņamerikā. Par ceturto studijas albumu Viaje Infinito viņa tika nominēta Grammy balvai nominācijā "labākā Latīņamerikas sieviešu vokāliste". Nikola ir filmējusies vairākās filmās, kuras tikušas izrādītas kinofestivālos visā pasaulē.
Andrijs Krugļaks
Andrijs Krugļaks (uk, dzimis Kijivā) ir ukraiņu futbolists, uzbrucējs.
Krugļaks uzsāka futbolista karjeru Kijivas Kijivas "Dinamo" kluba otrajā komandā "Dinamo 2" 2002. gadā. Viņš tur nonāca 17 gadu vecumā, uzreiz pēc BJSS beigšanas, kur viņu bija pamanījis kādreiz slavenais dinamietis Vladimirs Oņiščenko. Ar "Dinamo" tika noslēgts piecu gadu līgums. Pēc līguma parakstīšanas Krugļaks spēlēja gan "Dinamo 2" (Ukrainas pirmajā līgā), gan dublieru sastāvā. Šajā laikā "Dinamo 2" sastāvā aizvadījis 66 spēles un guvis 12 vārtus, bet dublieru sastāvā 31 spēlē — gūti 10 vārti. Jauniešu akadēmijas "Atleta" (Kijiva) absolvents.
2004/2005. gada sezonā, kad Kijivas "Dinamo" treneris bija Jozefs Sabo, Andrijs spēja pietuvoties pirmās komandas sastāvam un regulāri tika pieteikts spēlēm. Tomēr tad gadījās trauma, un viņu aizstāja citi. Turklāt Sabo nomainīja Burjaks, un jauno uzbrucēju tika nolemts izīrēt. 2006. gada ziemā Krugļaks vispirms uz pārbaudes laiku nokļuva Simferopoles komandā "Taurija", tomēr klubiem neizdevās vienoties. Pēc tam sekoja Zaporižjas "Metalurgs", kur, kā stāsta pats Andrijs, daudz iemācījies no trenera Vjačeslava Groznova. Astoņās spēlēs, kuras tika aizvadītas "Metalurga" dublieru sastāvā, tika gūti septiņi vārti, un ar viņu jau sāka rēķināties kā ar pamatsastāva spēlētāju. Debitēja virslīgas spēlē pret Poltavas "Vorsklu". Taču beidzoties sezonai, atstāja komandu.
2007. gadā tika iznomāts klubam "FK Liepājas Metalurgs". Latvijas futbola čempionātā aizvadīja 22 spēles, gūstot 2 vārtus.
Merkalli skala
Merkalli skala jeb mūsdienās modificētā Merkalli intensitātes skala (MM vai MMI) ir seismiskās intensitātes skala, ar ko ballēs no I līdz XII nosaka, kādu iespaidu zemestrīce atstājusi uz cilvēkiem un ēkām. Ir arī citas seismiskās intensitātes skalas, piemēram Medvedeva skala.
Mūsdienās seismisko parādību stiprumu parasti izsaka kādā no seismiskās magnitūdas skalām, kas izsaka seismisko viļņu magnitūdu jeb stiprumu, balstoties uz reāliem mērījumiem nevis lokāliem subjektīviem novērojumiem. Zemestrīču gadījumā tā parasti ir momenta magnitūdas skala, kuras vērtības vieglām zemestrīcēm ir līdzīgas senāk lietotajai Rihtera skalai, tāpēc vienkāršojot presē to nereti jauc ar Rihtera skalu.
Pogaras rajons
Pogaras rajons (ru) ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala dienvidos. Tas robežojas ar Starodubas rajonu rietumos, Počepas rajonu ziemeļos, Trubčevskas rajonu austrumos kā arī Čerņihivas un Sumu apgabaliem (Ukraina) dienvidos.
Rajona administratīvais centrs ir Pogara. Galvenā upe ir Sudoste.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Pogaras rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Pogaras rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 14 lauku pašvaldību.
Lielpolijas vojevodiste
Administratīvais iedalījums
Vojevodiste iedalās 35 apriņķos (powiat) - no tiem 4 ir pilsētas ar apriņķa tiesībām (miasto na prawach powiatu) un 31 lauku apriņķis (powiat ziemski). Visā vojevodistē ir 226 gminas (gmina), kuru skaitā ietilpst 105 pilsētas.
Visi apriņķi nosaukti apriņķa centru vārdā, izņemot:
Pilsētas
Vojevodistē ir 109 pilsētas (trekninātas pilsētas ar apriņķa tiesībām):
Bojaji
Bojaji var būt:
1956. gada ziemas olimpiskās spēles
1956. gada ziemas olimpiskās spēles bija sesptītās ziemas olimpiskās spēles. Tās no 1956. gada līdz  notika Kortīnā d'Ampeco, Itālijā. Oficiāli spēles atklāja Itālijas prezidents Džiovanni Gronči.
Kortīnas d'Ampeco olimpiskajās spēlēs piedalījās 32 valstis, kuras pārstāvēja 821 sportisti. Kopumā tika sadalīti 24 medaļu komplekti 4 sporta veidos.
Medaļu kopvērtējums
*  PSRS slidotāji saņēma divas zelta medaļas par dalītu pirmo vietu 1 500 metros ātrslidošanā.
Počepas rajons
Počepas rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala centrālajā daļā. Tas robežojas ar Kļetņas un Žirjatinas rajoniem ziemeļos, Vigoņiču rajonu ziemeļaustrumos, Trubčevskas rajonu dienvidaustrumos, Pogaras rajonu dienvidos, Uņečas rajonu rietumos un Mgļinas rajonu ziemeļrietumos.
Rajona administratīvais centrs ir Počepa. Galvenā upe ir Sudoste.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Počepas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Počepas rajonā ir 2 pilsētas pašvaldības un 17 lauku pašvaldību.
Rosetta
Rosetta bija ESA starpplanētu zonde Čurjumova—Gerasimenko komētas izpētei. Tā palaista 2004. gadā kopā ar nolaižamo aparāu Philae. 2016. gada 30. septembrī Rosetta beidza darbību, to novadot uz Čurjumova—Gerasimenko komētas virsmas.
Zonde ir ieguvusi nosaukumu no Rosetas akmeņa, kas palīdzēja zinātniekiem atšifrēt Ēģiptes hieroglifus. Savukārt Philae ir Nīlas sala, kur atrada obelisku, ar kuru atšifrēja Rosetas akmens rakstu.
Šteina pārlidojums
Lai sagatavotos Šteina asteroīda pārlidojumam,, kad Rosetta bija 24 miljonus km attālumā no asteroīda, tika iedarbinātas kameras. Ar to palīdzību tika veikti Šteina vizuālie novērojumi, ļaujot precizēt kosmiskā aparāta trajektoriju attiecībā pret asteroīdu. Pamatojoties uz aprēķiniem, tika veikts divu minūšu ilgs korekcijas manevrs. Šī bija pirmā reize, kad ESA kosmiskajā aparātā navigācijas vajadzībām tika izmantoti optiskie instrumenti, pirms tam aprēķini tika balstīti uz radiosignālu analīzes.
18:38 UTC Rosetta veica Šteina pārlidojumu 800 km attālumā. 18:39 UTC kosmiskais aparāts tika pagriezts uz asteroīdu pārlidojuma režīmā, kura laikā veica Šteina fotografēšanu. 18:48 UTC, zondei vēl joprojām atrodoties pārlidojuma režīmā, paraboliska antena aizgriezās prom no Zemes. Sakari atjaunojās 20:14 UTC. Zinātniskie dati par asteroīdu, tai skaitā attēli, tika noraidīti nākamajā dienā.
Lutēcijas pārlidojums
Rosetta lidoja garām asteroīdam Lutēcija (21 Lutetia). Vistuvāk zonde asteroīdam atradās 16:10 UTC 3162 km attālumā no tā.
Čurjumova—Gerasimenko komētas misija
zonde tika atmodināta no hibernācijas režīma; pirmais signāls saņemts 18:18 UTC.
zonde iegāja orbītā ap komētu. nolaižamais aparāts Philae nosēdās uz Čurjumova—Gerasimenko komētas kodola.
Rosetta misija tika izbeigta, zondi lēnām novadot uz komētas virsmas.
Orbitālā aparāta uzbūve
Rosetta korpuss ir izgatavots no alumīnija. Tā izmēri: 2,8 x 2,1 x 2,0 m. Zinātniskie instrumenti ir izvietoti "kastes" augšpusē (Payload Support Module), kamēr kosmiskā aparāta sistēmas atrodas iekšpusē (Bus Support Module).
Vienā sānā izvietota augsta pastiprinājuma sakaru antena — 2,2 m diametra šķīvis. Otrā pusē piestiprināts nolaišamais aparāts.
Divi saules bateriju paneļi izvietoti abas pārējās pusēs. Katra paneļa laukums ir 32 m², to izpletums no viena gala līdz otram ir 32 m. Katrs no tiem sastāv no piecām sekcijām. Paneļus var pagriezt ±180°, lai iegūtu maksimālo Saules gaismas daudzumu.
Orbitālā aparāta zinātniskie instrumenti
Rosetta orbitālajā aparātā uzstādīti 11 zinātniskie instrumenti:
2009. gada Valkas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Valkas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Valkas novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 7 kandidātu saraksti, kas veidoti no 91 kandidāta. Valkas novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Valkas novadā vēlēšanas notika 7 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva "Tautas partija" (35,96%), bet kopā novada domē iekļuva 4 no 7 sarakstiem. Valkas novada domes vēlēšanās piedalījās 3 841 vēlētājs jeb 49,52% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 3 829, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 3 753 vēlētāji.
Zvaigžņu kuģa kareivji
"Zvaigžņu kuģa kareivji" (originālnosaukums: Starship Troopers) ir zinātniskās fantastikas romāns, kuru uzrakstījis Roberts Hainlains un pirmo reizi publicēts žurnālā The Magazine of Fantasy & Science Fiction (1959. gada oktobrī un novembrī ar nosaukumu Starship Soldier), kā arī šajā pašā gadā izdota grāmata.
Lizums
Lizums (de) ir apdzīvota vieta Gulbenes novada Lizuma pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pie autoceļa P38 28 km no novada centra Gulbenes un 167 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies ap Lizuma (Lisohn) muižas centru pēc tagad slēgtās Ieriķu—Gulbenes dzelzceļa līnijas atklāšanas 1916. gadā. 1933. gadā Lizumam piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss ar 361 iedzīvotājiem (1935.g.). Lizumā ir pagasta pārvalde, vidusskola, kultūras nams, bibliotēka, novadpētniecības muzejs, pasts, aptieka. Apskates objekti ir Jāņa Brektes dzimtas māja „Saulieši“, Lizuma muižas pils, Leas Davidovas-Medenes skulptūra „Tautumeita“.
<!-- Pagasta ziemeļu daļa atrodas Tālavas zemienes Trapenes līdzenumā un ir bagāta ar mežiem un kūdrājiem, bet dienvidu daļa — Vidzemes augstienes Augšgaujas pazeminājumā, un ir pauguraināka. Vairāki pauguri pārsniedz 150 m augstumu — Pereškalns atrodas 182,1 m virs jūras līmeņa. Pagasta austrumu daļā netālu no Smiltenes—Gulbenes lielceļa atrodas Augstie kalni (151,4 m). Augsto kalnu meža masīvs 177 ha platībā noteikts kā dabas parks. Pagasts nevar lepoties ar ūdeņu bagātību, tomēr cauri tā ziemeļu daļai 15 kilometru garumā līkumo Gauja, uzņemot Urieksti ar Radzupīti, Saliņupīti, Saltupīti un Asnupi. Ap Gauju daudz mežu, tās krasti vietām stāvi, skaisti, apkārtne gleznaina. Ap Velēnu krasti lēzeni. Pagasta austrumu daļā plūst Gosupe ar Zvanastrautu, Kaulupīti, Teļupīti, Rūceni un Isliņu, bet dienvidu daļā vijas Azanda, uzņemdama Kubuļupīti un Krācīti. Apmēram pusi no pagasta teritorijas klāj meži. Par ainaviski vērtīgām tiek uzskatītas Apsīšu Jēkaba vietas ar Kalaņģiem, Gāršas ceļu, akmeni pie Norām, Uriekstes pļavas ar pilskalnu upes augstajā krastā, kā arī pagasta centra kultūrvēsturiskā ainava. Daudzus pagasta ceļus ieskauj koku alejas. Baronu laikos stādītie ozoli aug abpus ceļam Velēna — Lizums, arī gar ceļu uz Kalējiem. Ozolu aleja stiepjas gar Velēnmuižas ceļu, pamatīgi ozoli aug Jaunzemu māju ceļa malās. Liepu aleja stiepjas abpus ceļam Velēna — Lizums no Gosupes līdz Stepiņkalnam. 1935. gada pavasarī iestādīti bērzi gar ceļu no Lizuma uz Kolaņģiem. Togad iestādīta arī birztaliņa Lizuma centrā pie Pasta dīķa. Pagājušā gadsimta 20. gados stādītas abas bērzu birzītes ceļa Lizums—Grūšļi kreisajā pusē. Dižākais pagasta ozols aug Lizuma centrā, tā apkārtmērs ir 6,1 m. Lielākais laukakmens — Noru akmens atrodas ceļa Lizums — Noras labajā pusē. Tā garums 4,0 m, platums virs zemes — 2,6 m, zem zemes virsmas platums lielāks. Vārdam Lizums ir vairāki skaidrojumi. Latviešu konversācijas vārdnīcā rakstīts, ka lizums — liela auguma cilvēks. Iespējams, pirmie pagasta iedzīvotāji patiešām bijuši augumā raženi. Otrs pieņēmums saistās ar cilvēku nodarbošanos. Senāk šajā apvidū bijis daudz mežu. Lai iekoptu zemes, cilvēkiem nācies izcirst lielas koku platības, tā radies līdums, vietējā izloksnē saukts līzums. -->
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Jasmarinas trase
Jasmarinas trase (en; no ar) ir motoru sporta trase, kas atrodas Jāsas salā, aptuveni 30 minūšu braucienā no Apvienoto Arābu Emirātu galvaspilsētas Abū Dabī. Trasi ir projektējis vācu inženieris Hermans Tilke.
Ar divu dienu Āzijas GP2 atklāja trasi un sacensības norisinājās nedēļu pirms 2009. gada sezonas Abū Dabī Grand Prix pirmās formulas izcīņas, kas norisinās katru gadu. Jasmarinas trase ir otrā Formula 1 trase Tuvajos Austrumos pēc Bahreinas Starptautiskā trases. 2015. gadā trace tika izmantota Abu Dhabi Tour pēdējām posmam un apbalvošanai. Trasei ir FIA pirmās klases license.
Počepa
Počepa (ru) — pilsēta Krievijā, Brjanskas apgabala centrālajā daļā, Počepas rajona administratīvais centrs. Tajā dzīvo 17,1 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Sudostes upes abos krastos, 80 km uz dienvidrietumiem no Brjanskas.
Vēsture
Počepa ir pazīstama no 15. gadsimta; 1500. gadā tā pirmoreiz minēta kā pilsēta. 17.-18. gadsimtā, Starodubas pulka sastāvā, tā arī bija pilsēta, Počepas simta (apriņķa analogs) centrs. No 1782. Počepa tika noteikta par miestu, Mgļinas apriņķa Čerņihivas guberņas sastāvā, lai gan šis miests bija lielāks nekā apriņķa pilsēta (Mgļina).
Āgenskalna Valsts ģimnāzija
Āgenskalna Valsts ģimnāzija atrodas Lavīzes ielā 2a, Āgenskalnā, Rīgā. Ģimnāzijā tiek īstenotas piecas izglītības programmas — pamatizglītības otrā posma izglītības programma (7.—9. klase), vispārējā vidējās izglītības vispārizglītojošā programma, kā arī vidējās izglītības programmas ar fizikas, ķīmijas un bioloģijas, un matemātikas un datorzinību novirzieniem. Ģimnāzijai ir dienesta viesnīca.
Āgenskalna Valsts ģimnāzija pastāvīgi ir augstās vietās dažādos izglītības iestādes salīdzinošos reitingos, piemēram, 2013. gada Ata Kronvalda fonda Latvijas skolu reitingā ieņēma 4. vietu lielo skolu grupā. 2019. gadā skola ieņēmusi Latvijas skolu reitinga 2. vietu līdzās Rīgas Valsts 1. ģimnāzijai.
Vēsture
Āgenskalna Valsts ģimnāzija ir viena no vecākajām skolām Latvijā, kas joprojām darbojas un ir senākā skola Rīgā Daugavas kreisajā krastā. Tās pirmsākumi meklējami Zviedru Vidzemes laikā, kad 1681. gadā Rīgas rāte nolēma Pārdaugavā dibināt skolu ar vācu mācību valodu. Pagāja vairāki gadi, līdz 1688. gadā Hanss Heinrihs Berns atklāja Āgenskalna pilsētas zēnu skolu. Rīgas rāte par skolotāju apstiprināja Ernestu Frīdemani Hubneru, viņa alga bijusi 10 pūri rudzu un 10 pūri miežu gadā. Ir zināms, ka 1690. gadā skola saņēmusi no rātes grāmatas trūcīgiem skolēniem. Par senāko skolas nama atrašanās vietu ziņu nav, taču ir zināms, ka 1778. gadā tika uzcelta jauna skolas ēka Daugavgrīvas ielā 10 (ēka nav saglabājusies).
1902. gadā tika uzcelta jauna skolas ēka Lavīzes ielā 2a, kuras trīsstāvu mūra ēkas būvētas speciāli skolai pēc arhitekta Reinholda Šmēlinga projekta. Ēkas būvētas racionāli un askētiski, vienīgais arhitektoniskais akcents ir ieejas mezgla portāls tā frontonā un dzegā saskatāmas neogotikas stila iezīmes. Skolā bija ierīkota centrālā apkure un ūdensvads. Jaunajā skolas ēkā vietu atrada ne tikai Āgenskalna pilsētas zēnu skola, bet arī trīs citas skolas: 1805. gadā dibinātā Āgenskalna meiteņu skola, 1872. gadā dibinātā Sv. Lūkasa pilsētas zēnu skola un 1904. gadā dibinātā Švarcmuižas pilsētas meiteņu skola. 1906. gadā apvienotajai skolai piešķīra Rīgas pilsētas Švarcmuižas savienotās elementārskolas nosaukumu. Jaunajā skolā strādāja 11 skolotāji, bet mācījās 350 skolēni, galvenokārt latvieši un vācieši, taču bija arī krievi, poļi, ebreji u.c. Baltijas pārkrievošanas laikā 1906. gadā par apmācības valodu kļuva krievu valoda, latviešu valodā notika tikai ticības mācības un dzimtās valodas stundas.
1923. gadā skolu pārdēvēja par '''Rīgas pilsētas 4. pamatskolu'''. To apmeklēja vidēji 500 bērnu, ar viņiem strādāja 16—20 skolotāji, mācības notika latviešu valodā. 1937. gadā 4. Rīgas pilsētas pamatskolu pārdēvēja par Rīgas pilsētas Āgenskalna pamatskolu. 1939. gadā skola plaši svinēja 250 gadu jubileju, tā saņēma Āgenskalna latviešu biedrības dāvāto karogu ar devīzi "Slēgsim sirdis saules lokā, augsim lieli Latvijai".
Ilgāku laiku skolas ēkā atradās 1946. gadā dibinātā Rīgas 51. strādnieku jaunatnes vakara vidusskola, laika gaitā skola tika pakļauta daudzām reorganizācijām un nosaukumu maiņām, līdz 1973. gadā tā kļuva par '''Rīgas 73. vidusskolu''', kurā 1979. gadā uzsāka padziļinātu fizikas un matemātikas apguvi. 1973. gadā skola tika paplašināta, piebūvējot vēl vienu korpusu, tajā atrodas aktu un sporta zāles, ēdnīca un jaunas klašu telpas.
Sasniegumi
Rīgas domes balvu “Zelta pildspalva” saņēmuši šādi Āgenskalna Valsts ģimnāzijas skolotāji: Santa Miksone-Tukiša (2020), Santa Kazaka (2016), Laura Fjodorova (2015), Valentīna Andersone (2014), Vaira Strazda (2013), Dace Simsone (2012), Anita Vanaga (2011), Dimitrijs Ivanišaks (2010), Marija Brazovska (2009), Juris Avotiņš (2008), Valda Kolovska (2006), Ieva Drēviņa (2005), Aivars Ančupāns (2003), Jānis Krūmiņš (1996, 1998, 1999, 2000, 2003 (5 reizes), Daina Mediņa (2002), Baiba Āboltiņa (1998). Rīgas domes balvu “Zelta stipendija” saņēmuši šādi skolēni un absolventi: Jānis Dāvis Osipovs (2016), Agnese Lipska (absolvēja 2015. gadā), Andris Jeminejs (absolvēja 2015. gadā), Juris Meija, Aigars Atvars, Kārlis Miķelsons, Oļegs Krjučkovs (visi — 1998. gadā).
Āgenskalna Valsts ģimnāzijas skolēni katru gadu ar augstiem rezultātiem piedalās Valsts Zinātniski pētniecisko darbu konferencēs.