cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Huanmi
Huans Migels Himeness Lopess (es, dzimis ), zināms arī kā Huanmi (Juanmi), ir spāņu futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Spānijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2019. gada Huanmi pārstāv La Liga komandu Seviljas "Real Betis".
Pabērzs
Pabērzs (sieviešu dzimtē Pabērza) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Elita Mīlgrāve
Elita Mīlgrāve (dzimusi Madonā) ir latviešu uzņēmēja, mūzikas menedžere.
1984. gadā sākusi strādāt Latvijas Radio, veidojusi raidījumus "Mikrofons" un "Mikrofona aptauja". 1996. gadā Rīgā kopā ar mūzikas producentu Guntaru Raču dibinājusi mūzikas ierakstu kompāniju "Mikrofona Ieraksti". Pašlaik Mīlgrāve ir uzņēmuma valdes priekšsēdētāja, tāpat šo amatu pilda Latvijas Mūzikas producentu apvienībā. Vēl viņa ir Mārtiņa Freimaņa fonda un Latvijas izpildītāju un producentu apvienības (LaIPA) valdes locekle. Ir tautas deju ansambļa "Līgo" dalībniece. Tāpat viņa ir vairāku Latvijas mūziķu menedžere.
Limuzīns
Limuzīns (fr) ir slēgta tipa virsbūves vieglais automobilis ar cieto jumtu, parasti aprīkots ar paceļamo stiklu vai šķērssienu, kas atdala šoferi no pārējā automobiļa salona
Vācu valodā ar terminu limousine tiek apzīmēts jebkura slēgta tipa vieglā automobiļa virsbūve ar cieto jumtu, divām vai četrām durvīm un četriem vai vairākiem sānu logiem, tajā skaitā arī universālis un hečbeks — standarts DIN 70011.
Etimoloģija
Vārds "limuzīns" cēlies no Francijas reģiona Limuzēnas nosaukuma. Limuzēnas ganu kapuces bija līdzīgas pirmajiem šīs virsbūves tipa modeļiem.
Tipoloģija
Klasiskam (rūpnieciski ražotam) limuzīnam ir speciāli veidota virsbūve, kas ir mazliet garāka salīdzinājumā ar vienkāršu sedana virsbūvi, un līdz ar to arī garāka riteņu garenbāze. Pie šī tipa ir pieskaitāmi krievu ZIL, angļu Rolls-Royce un Bentley, kā arī daudzi amerikāņu automobiļu modeļi. Mūsdienu limuzīni lielākoties pieder pie tā saukta streč-limuzīnu tipa (Stretch-Limousine), tos ražo specializēti uzņēmumi no jau gatavām standarta automobiļu virsbūvēm, pagarinot tos vienkārši iemetinot virsbūvei pa vidu papildus virsbūves elementus.
Pullman limuzīni
Termins Pullman-Limousine tiek izmantots vācu valodā, lai apzīmētu automobiļa virsbūvi ar šķērssienu un trim sēdekļu rindām. Nosaukums cēlies no amerikāņu izgudrotāja un rūpnieka, kompānijas "Pullman" dibinātāja, Džordža Mortimera Pulmana uzvārda, kurš 19. gadsimta vidū ražoja pašus ērtākos četrasu vagonus priekš strauji progresējošām ASV dzelzceļa līnijām.
Rūdolfs Tunce
Rūdolfs Tunce (dzimis ; miris ) bija latviešu operdziedātājs. Piedalījies uzvedumā "Maija naktī" Ļevko lomā, "Baņuta", "Klīstošais holandietis", "Fausts" Fausta lomā, "Bohēma" Rūdolfa lomā un pirmā Latvju operā "Jevgēņijs Oņegins" Trike lomā. Viņa balss diapazons bija tenors.
Sabiedrības ienaidnieks
"Sabiedrības ienaidnieks" (en) ir 1931. gada ASV skaņu gangsterfilma, ko producēja un izplatīja kinokompānija Warner Bros.. Filmas režisors ir Viljams Velmans, galvenās lomas atveido Džeimss Kegnijs, Džīna Hārlova, Edvards Vudss, Donalds Kuks un Džoana Blondella. Filma stāsta par jauna vīrieša panākumiem organizētajā noziedzība sausā likuma laikā ASV. Otrā plāna lomās filmējās Berila Mersere, Marejs Kinels un Meja Klārka. Scenārija pamatā ir divu bijušo avīžnieku Džona Braita un Kubeka Glasmona nepublicēts romāns Beer and Blood. Braits un Glasmons bija liecinieki dažām Ala Kapones letālajām bandu savstarpējo rēķinu kārtošanām Čikāgā. 1998. gadā Kongresa bibliotēka izvēlējās filmu "Sabiedrības ienaidnieks" ievietot saglabāšanai Nacionālajā filmu reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīgu".
Ričards Danns
Ričards Patriks Danns (en, dzimis ) ir bijušais Īrijas futbolists, spēlēja centra aizsarga pozīcijā.
Savu profesionālo karjeru Danns sāka Everton komandā. 2000. gadā Danns pievienojās Manchester City, kur pavadīja gandrīz desmitgadi, līdz pievienojās Aston Villa komandai 2009. gadā. Savu karjeru noslēdza Queens Park Rangers.
Īrijas futbola izlases sastāvā Danns ir spēlējis 2002. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī 2012. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Manchester City
Individuālie sasniegumi
Ideālā izglābšanās
"Ideālā izglābšanās" (en) ir 2009. gada piedzīvojumu trilleris, kura režisors un scenārija autors ir Deivids Tūijs. Galvenās lomas atveido Timotijs Olifents, Milla Jovoviča, Stīvs Zāns un Kīla Sančeza. Filmas pirmizrāde notika.
Audeša
Audeša (mt) jeb Goco (en) ir Maltas arhipelāga sala Vidusjūrā. Sala ir daļa no Maltas Republikas. Pēc pašas Maltas salas tā ir otra lielākā sala arhipelāgā.
2017. gada martā salas iedzīvotāju skaits bija 32 723 (no Maltas iedzīvotāju kopskaita 475 000). Sala ir bagāta ar vēsturiskām vietām, piemēram, Džgantijas tempļiem, kas kopā ar citiem Maltas megalītiskajiem tempļiem ir vienas no pasaules vecākajām patstāvīgajiem būvēm.
Salai piemīt lauku ainava un tā ir mazāk attīstīta nekā Maltas sala. Audeša ir pazīstama ar gleznainajiem pakalniem, kas attēloti tās ģerbonī. Līdz tā sabrukšanai 2017. gada 8. martā, ievērojamākais ģeoloģiskais veidojums bija Azūra logs. Salā ir arī citi ievērojami ģeoloģiskie veidojumi kā iekšējā jūra un Wied il-Mielaħ logs. Salā ir daudz pludmaļu un arī piejūras kūrortu, kurus iecienījuši gan vietējie iedzīvotāji, gan tūristi, no kuriem populārākie ir Marsalforna un Šlendi. Audeša tiek uzskatīta par vienu no galvenajiem niršanas galamērķiem Vidusjūrā un ūdens sporta centru.
Vairoga bisīte
Vairoga bisīte (Gyromitra perlata, arī Discina perlata, Gyromitra ancilis un Discina ancilis) ir Latvijā reti sastopama asku sēne, kuru Latvijā pieskaita bisītēm. Tā parasti sastopama agros pavasaros un atšķirama no citām bisītēm ar savu kausveidīgo formu.
Sistemātika
Par sugas piederību bisīšu ģintij mikologu vidū nav vienprātības un liela daļa to ieskaita Discina ģintī, atzīstot Gyromitra perlata par sinonīmu, tai skaitā tāds mikoloģisks avots kā Index Fungorum. Mycobank savukārt izdala divas Gyromitra/Discina sugas ar epitetiem perlata un ancilis. Discina un Gyromitra ģintis ir ļoti līdzīgas mikroskopiskā ziņā un parasti tiek nodalītas pēc ārējā izskata — Discina parasti ir kausveidīgas ar zemē iegremdētu kātiņu, kamēr Gyromitra cepurītes neregulāri ieapaļas un kātiņš virs zemes. Tomēr 1997. gadā šo sugu daļa autoru pievienoja bisītēm, vienlaikus to apvienojot ar vēl divām sugām — Discina macrospora un Discina warnei. Latvijas avoti to pieskaita bisītēm, taču nereti pie tam saglabā arī ģints apzīmējumu Discina. Pareizais apzīmējums paliek neskaidrs.
Līdzība ar citām sugām
Vairoga bisītes, augļķermeņus veidodamas pirms parastās sēņu sezonas, reti kad sastopamas vienlaicīgi ar tradicionāli pazīstamajām sēnēm. Savas formas dēļ viņas var tikt sajauktas ar Discina ģints sēnēm, kuras visas Latvijā ir mazpazīstamas, bez apstiprinātiem latviskiem nosaukumiem un pat nav iekļautas Mikoloģijas biedrības 2015. gada Latvijā līdz šim atrasto sēņu sarakstā. Atšķirības starp šīm sugām bieži nosakāmas tikai mikroskopiskā līmenī. Citu starpā līdzīga ir Disciotis venosa, kura atšķiras ar sīkākām un daudzskaitlīgākām krunkām, kā arī hlora smaku.
Lietošana pārtikā
Vairoga bisītes, atšķirībā no citām bisītēm, netiek apvainotas bisīšu indes — giromitrīna — iespējamā klātbūtnē, tomēr viņu ēdamība ir maz pētīta. Parasti tiek uzskatītas par ēdamām. Tāpat kā citām pavasara sēnēm, vajadzīga iepriekšēja novārīšana.
Staraja Ladoga
Staraja Ladoga ( — ‘Vecā Lādoga’) ir vēsturisks ciems, līdz 1703. gadam pilsēta Ladoga, senajos skandināvu avotos: Aldeigjuborga ("Aldogas pils"). Atrodas Volhovas upes kreisajā krastā, netālu no tās ietekas Lādogas ezerā.
2003. gadā tika rīkotas Staraja Ladogas 1250. gadu dibināšanas svinības, kuru laikā tā tika daudzināta kā Ziemeļu Krievzemes ("Gardarīkes") galvaspilsēta.
Nosaukums
Pēc vēsturnieces T. Džeksones domām vikingu sāgās minētais vietvārds Aldeigja vai Aldeigjuborg ir cēlies no Baltijas somu dotā apzīmējuma (, "Lejas upe") mazai upītei, kas ietek Volhovas upē pie senā pilskalna, no kā vikigu pilskalna nosaukums, kas pakāpeniski pārveidojies Ladogas ezera un krievu pilsētas vārdā. .
Vēsture
Vecās Lādogas apmetni 19. gadsimta beigās atklāja arheologs S. Orlovs, meklēdams Lādogas slovēņu senpilsētu. Apmetnes vieta atradās dabīgā augšējā terasē pie Lādožkas upītes ietekas Volhovas upē, kur abu upju loki veidoja dabīgu ūdens šķērsli ap pilskalnu. Vēlākie dendrohronoloģiskie pētījumi ar radioaktīvā oglekļa palīdzību liecināja, ka senākās koka celtņu paliekas aptuveni ir datējamas ar 753. gadu, kas tiek pieņemts par Staraja Ladogas dibināšanas gadu. Pēc J. Rjabiņina domām pirmie tās iedzīvotāji ir bijuši gotlandieši. Zināms, ka aptuveni šajā laikā kurši ir padzinuši gotlandiešus no Grobiņas kolonijas, kas varēja pārcelties uz dzīvi pie Volhovas upes, kas atradās pie "ceļa no varjagiem uz grieķiem" ziemeļu atzara. Mihails Lomonosovs ap 1750. gadu pirmais izvirzīja domu, ka varjagi ieradušies no apgabala "starp Liepāju un Tilzīti". Jau drīz Ilmeņa slāvi (slovēņi) atkal padzina viņus no Lādogas pilskalna, bet 9. gadsimta sākumā to pakļāva rusi.
Par tirdzniecības sakariem ar arābu pakļautajām zemēm liecina bagātīgie sudraba dirhemu depozīti, senākās monētas attiecināmas uz 786. gadu. Pirmais cietoksnis šeit uzcelts apmēram 870. gados. Nestora hronikaas teksta interpretācija pieļauj, ka rusu ķēniņš Ruriks ar savu karadraudzi vispirms apmeties Lādogas pilskalnā (862. - 865. gadā) un tikai pēc tam dibināta Holmgārda jeb Novgoroda ("Jaunā pilsēta"). Pēc Novgorodas hronikas ziņām zem Lādogas kurgāniem ticis apglabāts Rurika pēctecis ķēniņš Helgi jeb Pareģis Oļegs (Вещий Олег).
No Ērika sāgas zināms, ka aptuveni 997. gadā Lādogas pilskalnam uzbrucis norvēģu vikings Ēriks Hākansons, kas sagrāvis senāko varjagu cietoksni. 1019. gadā zviedru vikingu princese Ingegerda pēc precībām ar rūsu Novgorodas ķēniņu Jarisleifu (Jaroslavu Gudro) pūrā ieguva Aldeigjuborgas zemi, par vietvaldi ieceļot savu radinieku zviedru jarlu Regnvaldi Ulfsonu. Regnvalda dēls Eilivs bija Lādogas vietvaldis pēc viņa nāves.
Mūra cietoksni pēc Novgorodas hronikas ziņām 1116. gadā dibinājis Lādogas vietvaldis Pāvils. 1142. gadā Lādogas cietoksnim uzbruka zviedru karaspēks ķēniņa un bīskapa vadībā, bet 1240. gadā zviedru sirojuma laikā uz Ladogu notika leģendārā Ņevas kauja. Zviedri ilgstoši cīnījās ar krieviem par virskundzību Lādogā, līdz 1595. gadā zviedri bija spiesti atteikties no Ingermanlandes par labu Krievijai, bet atguva to pēc 1617. gadā Stolbovas miera līguma.
Kosmos-2475
Kosmos-2475 (Космос-2475) ir Krievijas GLONASS globālās navigācijas sistēmas pavadonis. Orbītā palaists 2011. gada novembrī. Tas ir pavadoņu sērijas GLONASS-M aparāts. Glonass zemes vadības kompleksa numurs 743. Izvietots Glonass sistēmas pirmajā orbitālajā plaknē, punktā Nr. 8.
Staraja Ladoga
Vēsture
Lielā Ziemeļu kara laikā Pēteris I 1703. gadā lika uzcelt jaunu cietoksni pie Volhovas upes ietekas Lādogas ezerā, ko nosauca par Jauno Lādogu. Uz turieni pārcēlās liela daļa Lādogas iedzīvotāju un agrākā pilsēta beidza pastāvēt.
Kosmos-2475
Kosmos-2475 tika palaists 12:51:41 UTC ar nesējraķeti Proton-M/Briz-M no Baikonuras kosmodroma. Šī bija pirmā reize, kad Glonass palaists ar dzinējbloku Briz-M. 18:41 UTC pavadonis atdalījās no Briz-M.
Kosmos-2475 sākta aktīva darbība un ieslēgts sistēmā. Sākotnēji atradās pirmajā orbitālajā plaknē, punktā Nr. 2.
GLONASS-M Nr. 743 izvadīts no darba režīma un pārcelts orbitālajā rezervē. Tā vietā no rezerves 22. oktobrī darba režīmā pārcelts GLONASS-M Nr. 712 (darba punkts Nr. 2).
Līdz 2013. gada martam Kosmos-2475 tika pārvadīts uz 8. darba punktu, lai nomainītu 701K. 22. februārī tas sāka signāla translāciju, bet tā kā 701K nebija atslēgts, abu pavadoņu raidīšana no viena punktā dažiem uztvērējiem radīja problēmas.
2018. gadā GLONASS-M Nr. 743 vairākkārt tika pārtraukta tā ekspluatācija un veikti profilaktiskie darbi.
Tērvetes pils atbrīvošana (1279)
'''Tērvetes pils atbrīvošana 1279. gadā''' notika pēc tam, kad pēc Livonijas ordeņa sakāves Aizkraukles kaujā zemgaļi ķēniņa Nameiša vadībā noslēdza savienību ar Lietuvas dižkunigaiti Traideni un devās atbrīvot savu galveno pilskalnu Tērvetē, ko ordenis bija padarījis par fogtejas centru. Nameisis ieņēma vācu okupēto Tērvetes pilsētu, bet pēc dažu dienu cīņām arī pili. Sagūstītos ordeņa bruņiniekus aizsūtīja uz Lietuvu, bet Tērvetes fogtu sodīja ar nāvi. Īsā laikā krustneši tika izdzīti arī no citiem zemgaļu pilsnovadiem, izņemot Mežotni.
Atskaņu hronikas vēstījums
1279. gada martā zemgaļi lauza 1271. gadā noslēgto miera līgumu ar Livonijas ordeni un gatavojās jaunam karam. Zemgaļu sagūstītais bruņinieks Bertolds (Bertolt) apmācīja tos arbaleta (stopa) šaušanas prasmē, kurus tie bija ieguvuši kaujās ar krustnešiem.
"Kad zāle atkal zaļoja", zemgaļu karaspēks devās rūpīgi plānotā uzbrukumā ordeņa garnizonam, kas bija nocietinājies Tērvetes galvenajā pilskalnā. Iepriekš paredzētā dienā viņi uzbruka priekšpilij (vorburge) un sagūstīja vai nogalināja tās iemītniekus. Piecpadsmit ordeņa bruņinieki kopā ar kalpotājiem nocietinājās netālajā iekšpilī (inren burc).
Kad zemgaļu karaspēks aplenca pilskalnu, tā aizstāvji šāva uz uzbrucējiem ar bultām un meta akmeņus. Kad zemgaļi devās uzbrukumā pils vārtiem pāri aizsarggrāvim, Nameisis pavēlēja Bertoldam un viņa apmācītajiem strēlniekiem šaut ar arbaletiem. Ceturtajā uzbrukuma dienā atlikušie bruņinieki nolēma paši pili aizdedzināt un no tās atkāpties. Pēc pils vārtu atvēršanas Nameisis teicis saviem kareivjiem “Nu ejiet, varoņi, ar sparu un apsitiet to brāļu baru!” Bruņinieku pretestību ātri vien nospieda un sagūstīja dzīvi palikušos ordeņa brāļus. Pēc dažām stundām zemgaļi sapulcējās uz sanāksmi, kurā nolēma ar nāvi sodīt Tērvetes fogtu, kas, iespējams, agrāk bija apvainojis Nameisi. Zemgaļi izveidoja plašu loku, kurā bruņiniekam bija jācīnās divkaujā, kurā viņš tika nogalināts. Vienu daļu gūstekņu aizveda uz Lietuvu.
Pēc tam zemgaļi ar lielu centību atkal no jauna uzbūvēja ordenim atņemto Tērvetes pili.
Latvijas Riteņbraukšanas federācija
Tā dibināta 1993. gada 15. jūlijā ar mērķi turpināt 1886. gadā dibinātā "Rīgas riteņbraucēju kluba" (Rigaer Velocipedisten – Club) un vēlākās Latvijas Riteņbraucēju savienības darbību.
Tās mērķis ir attīstīt Latvijā riteņbraukšanu kā sporta veidu, vadot un koordinējot riteņbraukšanas sporta organizācijas un veicinot tajās mācību – treniņu darbu, atbalstot un organizējot riteņbraukšanas sacensības Latvijā un izlašu komandu piedalīšanos Olimpiskajās spēlēs, Pasaules un Eiropas čempionātos un citās starptautiskajās sacensībās, kā arī pārstāvot Latvijas riteņbraukšanu Starptautiskajā Riteņbraucēju savienībā (UCI) un Eiropas riteņbraukšanas savienībā (UEC).
Kopš 2013. gada federācija pasniedz balvu Gada labākajam riteņbraucējam.
Juris Pabērzs
Juris Pabērzs (arī Jurs Pabēržs; — ) bija Latvijas jurists, politiķis, sabiedrisks darbinieks un literāts. Bijis Latvijas tieslietu ministrs (1927; 1929—1931; 1940) un tautas labklājības ministrs (1934). Pēc Latvijas okupācijas sadarbojies ar jauno varu un bijis Kirhenšteina valdības sastāvā. Sebastjāna Pabērza brālis.
Izglītība un literatūra
Juris Pabērzs ir dzimis (pēc vecā stila — ) Kalupes pagasta "Pabērzos". No 1912. līdz 1917. gadam studējis jurisprudenci Pēterburgas Universitātē (tagadējā Sanktpēterburgas Valsts universitāte). Vēlāk studējis Latvijas Universitātē. 1917. gadā bija Latgales latviešu kongresa un zemes padomes loceklis. Tajā pašā gadā iecelts par miertiesnesi, vācu okupācijas laikā izsūtīts uz Vāciju. 1920. gadā iecelts par Daugavpils apriņķa valdes locekli. Juris Pabērzs ir bijis arī literāts: viņš ir rakstījis dzejoļus tautiskā romantisma garā un stāstus par Latgali. Sarakstījis dzeju un stāstu krājumu "Rozes un ērkšķi", kas tika izdots 1923. gadā.
Darbs Satversmes sapulcē
1922. gadā ievēlēts arī Satversmes sapulcē no Latgales Zemnieku partijas saraksta. Strādājis amnestijas, ārlietu, finanšu un budžeta, pašvaldības, Saeimas centrālajā vēlēšanu, Satversmes, kā arī sociālās likumdošanas komisijās. Mandātu zaudējis 1922. gadā, līdz ar Satversmes sapulces darbības beigām. 1923. gadā kļuvis par Daugavpils apgabaltiesas locekli, bet no 1926. līdz 1940. gadam bija Daugavpils apgabaltiesas vicepriekšsēdis.
Darbs valdībās
1926. gada decembrī kļuva par ministru bez portfeļa Latgales lietās Marģera Skujenieka vadītajā valdībā. Amatā bijis līdz valdības demisijai 1928. gada janvārī. 1927. gada rudenī īslaicīgi pildīja tieslietu ministra pienākumus. 1928. gadā tika ievēlēts 3. Saeimā no Progresīvās tautas apvienības saraksta. Darbojās trijās komisijās — ārlietu, organizācijas, kā arī publisko tiesību un valsts pārvaldes iekārtas. 1929. gada decembrī kļuva par tieslietu ministru Hugo Celmiņa valdībā, amatā bijis līdz 1931. gadam.
Tajā pašā gadā ievēlēts 4. Saeimā. Kļuvis par tās priekšsēdētāja Paula Kalniņa 2. biedru. Tāpat darbojies juridiskajā, mandātu, publisko tiesību un sodu likuma komisijās. 1932. gada novembrī atkāpies no priekšsēdētāja biedra amata. 1934. gada martā kļuvis par tautas labklājības ministru Kārļa Ulmaņa vadītajā valdībā. Amatu zaudējis pēc valsts apvērsuma divus mēnešus vēlāk.
Latvijas okupācija
1940. gadā pēc Latvijas okupācijas sadarbojies ar okupācijas varu. Kļuvis par tieslietu ministru Augusta Kirhenšteina vadītajā valdībā. Piedalījies Tautas Saeimas vēlēšanās, tika ievēlēts, kā arī bijis delegācijā, kas Maskavā lūgusi Latvijas pievienošanu PSRS. No 1940. līdz 1947. gadam bijis LPSR Augstākās Padomes deputāts un prezidija loceklis. Pēc kara darbojies Rīgā kā advokāts un juriskonsults. Miris Rīgā.
Oleksandrs Sirskis
Oleksandrs Sirskis (uk; dzimis 1965. gada 26. jūlijā) ir ukraiņu karavīrs, ģenerālpulkvedis, Ukrainas Sauszemes spēku komandieris (kopš 2019. gada 5. augusta). Apvienoto spēku operācijas komandieris (2019. gada maijs—augusts).
Biogrāfija
Pirms kara Donbasā 2000. gados viņš komandēja 72. mehanizēto brigādi un ieguva ģenerālmajora pakāpi.
No 2013. gada viņš bija Ukrainas Bruņoto spēku Galvenās vadības centra priekšnieka pirmais vietnieks un bija iesaistīts toreizējos sadarbības procesos ar NATO. 2013. gada novembrī Sirskis Aizsardzības ministrijas uzdevumā NATO galvenajā mītnē apsprieda izmaiņas Ukrainas armijā atbilstoši NATO standartiem.
Karš Donbasā
Sākoties karam Ukrainas austrumos, viņš bija pretterorisma operācijas štāba priekšnieks.
Jo īpaši viņš bija viens no galvenajiem pretterorisma operācijas spēku komandieriem Debaļceves kaujas laikā 2015. gada ziemā, kopā ar Ukrainas Bruņoto spēku Ģenerālštāba priekšnieku Viktoru Muženko. Viņš vadīja kaujas Vuhlehirskā, Ridkodubas ciemā un neveiksmīgo mēģinājumu atgūt Logvinovu. Viņš arī koordinēja Ukrainas militārpersonu izvešanu no Debaļceves. Viņa vadībā tika uzspridzināti iespējamie Karapulkas upes šķērsošanas ceļi.
Par sasniegumiem Debaļceves kaujā O. Sirskis tika apbalvots ar Bohdana Hmeļņicka III pakāpes ordeni un vēlāk saņēma ģenerālleitnanta pakāpi.
2016. gadā viņš vadīja Ukrainas Bruņoto spēku Apvienoto operatīvo štābu, kas koordinē dažādu Ukrainas drošības spēku operatīvās darbības Donbasā. Un 2017. gadā viņš bija visas pretterorisma operācijas komandieris Ukrainas austrumos, kuru vēlāk nomainīja Apvienoto spēku operācija.
No 2019. gada 6. maija līdz 5. augustam — Ukrainas Bruņoto spēku Apvienotā operatīvā štāba komandieris.
Kopš 2019. gada 5. augusta Sirskis ir Ukrainas Bruņoto spēku Sauszemes spēku komandieris.
Love Isn't Easy (But It Sure Is Hard Enough)
Love Isn't Easy (But It Sure Is Hard Enough) bija viena no pēdējām dziesmām, kas tika ierakstītas albumam. Ierakstu kompānija jau 1973. gada februārī bija paziņojusi, ka martā tiks izdots grupas debijas albums, lai gan albumam pietrūka 3 dziesmu līdz pabeigtībai. Ring Ring veidošanas laikā Bjērns un Benni darbojās kā producenti citu ierakstu kompānijas Polar mākslinieku albumiem, tādēļ nebija daudz laika līdz martam veidot vajadzīgās dziesmas. Lai pabeigtu albumu, ABBA dalībniece Angnēta Feltskūga sarakstīja dziesmu Disillusion, Bjērns un Benni izmainīja iepriekš izdotas melodijas, sarakstot I Saw It In The Mirror, kā arī sakomponēja Love Isn't Easy (But It Sure Is Hard Enough).
Dziesma bija ceturtais un pēdējais singls no albuma. Singla B-pusē atradās dziesma I Am Just a Girl. Šis singls bija pirmais un pēdējais, kas tika izdots ar grupas nosaukumu Björn & Benny, Agnetha & Frida caur Polar ierakstu kompāniju. Dziesma netika izdota kā singls Zviedrijā, grupas izcelsmes valstī, bet tika izdota pārējās Skandināvijas valstīs. Love Isn't Easy sasniedza 3. vietu Zviedrijas dziesmu topā Tio i topp. Singla popularizēšanai 1973. gada 20. jūnijā dziesma tika izpildīta Dānijas raidījumā Sommerlørdag.
Iedzimts nefrotiskais sindroms
Iedzimts nefrotiskais sindroms ir pārmantots traucējums, kas izpaužas ar proteīnūriju (proteīniem urīnā), kā arī ar ķermeņa tūskām. Tas izpaužas jau pirmajā dzīves gadā. Biežāk sastopamie ir somu tipa nefrotiskais sindroms un difūzā mezangiālā skleroze. Iedzimtais nefrotiskais sindroms ir ļoti reta nefrotisko sindromu forma.
Somu tipa nefrotiskais sindroms
Somu tipa nefrotiskais sindroms ir autosomāli recesīva slimība, kas skar 1,2/10 000 somu jaundzimušo. Visbiežāk sastopama Somijā, bet gadījumi ir atrodami visā pasaulē. To izraisa mutācija NPHS1 gēnā, kas kodē nieru proteīna nefrīna sintēzi. Defekta dēļ nieres nespēj funkcionēt normāli un zaudē plazmas proteīnus, zūd plazmas onkotiskais spiediens un veidojas arī tūskas. Tiek zaudētas arī antivielas, kas cirkulē asinīs, tādēļ biežāk saslimst ar infekciju slimībām.
Difūza mezangiāla skleroze
Šis nefrotiskais sindroms ir rets un tā iedzimtība ir variabla. Sindroma progresija noved pie nieru mazspējas 2 vai 3 gadu vecumā. Pacientiem ar smagu proteīnūriju var veikt bilaterālu nefrektomiju (izņemot abas nieres) un dialīzi.
Ārstēšana
Agra un agresīva ārstēšana ir nepieciešama, lai kontrolētu traucējumus. Diurētiskie līdzekļi palīdz atbrīvoties ķermeņa lieko šķidrumu. AKE inhibitoru zāles (piemēram, kaptoprils) un nesteroīdie pretiekaisuma līdzekļi (piemēram, indometacīns) tiek izmantoti, lai palēninātu olbaltumvielu nokļūšanu urīnā. Var būt nepieciešamas arī antibiotikas, lai kontrolētu infekcijas. Svarīgi ir arī samazināt sāls lietošanu, lai palīdzētu kontrolēt pietūkumu.
Nieru izņemšana, dialīze un nieru transplantācija arī var tikt ieteikta.
Ziemeļkaukāza Imamāts
Ziemeļkaukāza Imamāts (čečenu: Имамат, avāru: Имамат) bija teokrātiska islāma valsts, kas pastāvēja no 1829. līdz 1859. gadam. Imamāta robežas nepārtraukti mainījās kara dēļ, taču Imamata kontrolē galvenokārt atradās Čečenija un bijušās Avāru hanistes zemes.
Bangi M'Poko starptautiskā lidosta
Bangi M'Poko starptautiskā lidosta (fr) ir starptautiska lidosta 7 kilometrus uz ziemeļrietumiem no Centrālāfrikas Republikas galvaspilsētas Bangi.
Ziemeļkaukāza Imamāts
Vēsture
Imamāts dibināts 1829. gadā, lai cīnītos pret Krievijas karaspēkiem, līdz ar to no sākuma tā bija ļoti militarizēta valsts. Valsts augstākais valdnieks bija imāms, reliģiskais un politiskais vadītājs. Vislielāko attīstību tā sasniedza imāma Šamila (1834-1859) valdīšanas laikā. Čečenijā 1840. gadā tautas sapulcē viņš tika atkārtoti ievēlēts par imāmu, un Austrumkaukāzā sākās liela pretkrievu sacelšanās. No šī brīža valsts sāka pilnvērtīgi funkcionēt un attīstīties. Tomēr valsts likvidācija bija saistīta arī ar imāma Šamila un viņa naibu brutālo rīcību. Imāma nežēlība lika Avarijas iedzīvotājiem baidīties par savu dzīvību, līdz ar to viņi gaidīja krievu karaspēku.
Bangi M'Poko starptautiskā lidosta
No 2013. līdz 2016. gadam lidosta kalpoja kā neoficāla bēgļu nometne ar apmēram 100 000 bēgļiem. 2017. gadā lidosta darbojās ANO aviācijas darbinieku uzraudzībā.
Neskaitot čārterlidojumus, lidostā regulārus pasažieru aviopārvadājumus 2022. gadā nodrošināja aviosabiedrības Air France, Asky Airlines, BestFly, Kenya Airways, Mauritania Airlines, Royal Air Maroc, RwandAir. Lidojumi notiek uz 4 valstīm (tās ir Kamerūna, Kenija, Mauritānija, Uganda).
Ziemeļkaukāza Imamāts
Vēsture
Kaukāza kara laikā valsts tika iekļauta Krievijas Impērijas sastāvā. Kaukāza Imamāts pastāvēja 30 gadus, no 1829. līdz 1859. gadam.
Valsts atjaunošanas mēģinājumi
1877.-1878. gadā Krievu—turku kara laikā Čečenijā un Dagestānā notika sacelšanās, lai atjaunotu Imamātu. Čečenijā par jauno imāmu pasludināja Alibeku Hadži, bet Dagestānā par imāmu ievēlēja Muhamedu Hadži, slavenā šeiha Abdurahmana Hadži dēlu. Sacelšanās tika apspiesta, visi vadītāji tika sodīti ar nāvi.
1917. gadā par Ziemeļkaukāza piekto imāmu tika ievēlēts Nadžimudins Gocinskis. Viņš vadīja kontrrevolucionāru sacelšanos Dagestānas kalnos. Pēc tās apspiešanas (1921. gada martā) Nažmudins Gocinskis aizbēga uz Čečeniju. 1925. gadā viņš tika arestēts un nošauts.
Iedzīvotāji
Iedzīvotāju skaits nepārsniedza 400 000. Imamātā dzīvoja tuvu pie piecdesmit tautību pārstāvjiem no Kaukāza, Krievijas, Eiropas un Āzijas valstīm. 1856. gadā no 43800 karavīriem 41% bija čečeni un 59% dagestāņi. Atšķirībā no pārējiem tautām, čečeni saglabāja lielāku autonomiju.
Imamāts kļuva par pirmo piemēru Ziemeļaustrumu Kaukāzā, kad starpetniskas un starpkonfesionālas laulības tika aizsargātas ar likumu. Citticīgajiem bija tiesības izveidot ģimeni Imamātā.
Pēc 1840. gada krievu dezertieru skaits, kas pārgāja imāma pusē, pieauga desmitkārtīgi, viņiem tika dota brīvība. No viņiem Šamils izveidoja gvardi. Imamāta kaujinieki pārbēdzējus sauca par "mūsu krieviem". Kopumā Šamila pusē pārbēgušo Krievijas Impērijas karavīru skaits bija 20 000.
Gollisms
Gollisms ir politiska filozofija, kas pauž franču politiķa un Francijas Republikas prezidenta Šarla de Golla idejas.
Gollisma jēdziens vēstures gaitā piedzīvoja izmaiņas. Višī Francijā tas nozīmēja piederību pretošanās kustībai un opozīciju esošai valdībai.
Pēc Otrā Pasaules kara tas nozīmē sekošanu noteiktiem politiski ekonomiskiem principiem:
Gollismam izšķir vairākus virzienus:
Šolta
<mapframe text="Šolta" width=290 height=290 zoom=11 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q392225" }
Šolta (hr) ir Horvātijas sala Adrijas jūrā uz dienvidrietumiem no Splitas un uz rietumiem no Bračas salas. Šolta ir sens vīnkopības centrs. Kā daudzas Horvātijas salas, Šolta ir populārs tūrisma objekts.
Latvijas Korespondencšaha federācija
LKŠF organizē Latvijas individuālos un komandu korespondencšaha čempionātus, kā arī korespondencšahistu dalību Starptautiskās korespondencšaha federācijas (ICCF) turnīros.
LKŠF priekštece
Latvijas Korespondencšaha federācijas priekštece ir bijusī Latvijas PSR Šaha federācijas korespondencšaha komiteja, kas tika dibināta 1957. gadā. Tās priekšsēdētāji bija:
LKŠF dibināšana
LKŠF dibināta 1992. gada 14. martā, bet 1992.gada 20. septembrī kārtējais ICCF kongress Latvijas korespondencšaha federāciju vienbalsīgi apstiprināja par ICCF locekli.
LKŠF prezidenti:
Ņukši
Ņukši, agrāk arī Pilda, ir ciems Ludzas novada Ņukšu pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta ziemeļdaļā Ilžas upes krastā pie autoceļa P49 12,5 km no novada centra Ludzas un 281 km no Rīgas. Ņukšos atrodas pagasta pārvalde, tautas nams, bibliotēka, feldšeru-vecmāšu punkts, pasts, veikals, Pildas katoļu baznīca. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap Ņukšu muižas (Niukszi, Njukschi) centru, izaugusi pēckara gados kā Kaļiņina kolhoza ciemats. Baznīcas altāris (18. gadsimts) un divi sānu altāri (ap 1700. gadu) ir valsts nozīmes mākslas pieminekļi.
Autoceļš 3 (Polija)
Autoceļš 3 ir viens no galvenajiem Polijas autoceļiem. Tas ir 504 kilometrus garš un savieno Svinoujsci, Vācijas pierobežā ar Jakuzici Čehijas pierobežā. Autoceļš 3 ir arī daļa no Starptautiskā E-ceļu tīkla, autoceļa E65, un ved cauri trīs Polijas vojevodistēm: Rietumpomožes, Lubušas un Lejassilēzijas vojevodistei. Šobrīd, vairākos posmos blakus Autoceļam 3 ir izbūvēta Automaģistrāle S3. Laika gaitā plānots visu Autoceļa 3 maršrutu aizstāt ar S3.
Askari Mohammadians
Askari Mohammadians (fa; dzimis ) ir bijušais Irānas brīvā stila cīkstonis, 1988. un 1992. gada vasaras olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvējs.
Biogrāfija
Dzimis Irānas ziemeļos Māzenderānas ostāna administratīvajā centrā Sārī.
1982. gadā izcīnīja sudraba medaļu Āzijas spēlēs. Gadu vēlāk kļuva par Āzijas čempionu. 1986. gadā ieguva zelta medaļu Āzijas spēlēs Seulā. 1988. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Askari uzvarēja savā grupā un iekļuva finālā, kur cīņā par zelta medaļu zaudēja krievu cīkstonim Sergejam Beloglazovam un tika apbalvots ar sudraba medaļu. Viņš bija vienīgais Irānas sportists, kas Seulas olimpiādē kļuva par medaļnieku. 1989. gadā Askari kļuva par sudraba medaļas ieguvēju pasaules čempionātā un Āzijas spēlēs.
Tumšais krogs
Tumšais krogs ir vietējas nozīmes valsts aizsargājams arhitektūras piemineklis Dienvidkurzemes novada Aizputes pilsētā, Atmodas un Jāņa ielas stūrī. Krogs šeit atradās vismaz no 1559. gada, kad Kurzemes bīskapijas kapituls to izlēņoja Kārlim Cēgem (Szöge). Pēc diviem gadiem bīskaps Magnuss Kārli Cēgi iecēla par Piltenes soģi jeb fogtu. Dzimtai krogs piederēja līdz 1742. gadam. Pēc tam tas piederēja Korfiem, Bēriem, Firksiem. Kroga nosaukums zināms no 18. gadsimta beigām kā Doma krogs. Tā kā viens no doma vāciskā nosaukuma variantiem ir Thum, tad latviešos iesakņojās nosaukums Tumšais. Vēstures gaitā ēkai daudzkārt mainījušies īpašnieki, bet no 1887. gada līdz holokaustam māja piederēja Tālu dzimtai. Mūsdienās – pašvaldības īpašums.
Lukunora
Lukunora (chk) ir koraļļu atols Klusajā okeānā, Karolīnu salu arhipelāga centrālajā daļā, viens no Mortloka grupas atoliem. Ietilpst Mikronēzijas Federatīvo Valstu Čūkas pavalstī, administratīvi veido divas municipalitātes — Lekinioču (848 iedzīvotāji) atola austrumos un Oneopu (400 iedzīvotāji) rietumos. Iedzīvotāji ir mikronēzieši, runā mortlokiešu valodā.
Ģeogrāfija
Lukunora ir koraļļu atols Karolīnu salu centrālajā daļā 263 km uz dienvidaustrumiem no Čūkas atola un 8,5 km uz ziemeļaustrumiem no Mortloka salu lielākā Satavanas atola. Atolā 18 salas, kas izvietojušās galvenokārt gar atola dienvidu un austrumu malām; to kopējā sauszemes platība ir 2,822 km². Koraļļu rifs ieskauj 55 km² lielu lagūnu; kopējā atola platība ir 67 km². Apdzīvotas ir Lukunočas sala atola dienvidaustrumos un Oneopas sala rietumos.
Dzimstība
Dzimstība jeb dzimstības koeficients ir demogrāfisks rādītājs dzimušo skaitu uz 1000 iedzīvotājiem noteiktā laikposmā. Dzimstības koeficientu (kopā ar mirstības un migrācijas rādītājiem) izmanto, lai novērtētu iedzīvotāju skaita pieaugumu.
Jānis Lukaševičs
Mācījies Viļņas klostera skolā, studējis filozofiju un teoloģiju. 1716. gadā uzņemts jezuītu ordenī. Darbojies Varakļānu un Preiļu apvidos, Izvaltā, Dubnā, Pušā. Sagatavojis rakstus latgaliešu valodā. Pirmās latgaliešu grāmatas sastādītājs. Pārstrādājis katoļu dziesmu grāmatu, katehismu, evaņģēlija tulkojumu.
Apenīni
Apenīni ir kalnu sistēma gandrīz visas Apenīnu pussalas garumā Itālijas un Sanmarīno teritorijās. Ziemeļaustrumos Apenīnu kalni savienojas ar Alpiem. Augstākā virsotne ir Korno Grande (2912 metri virs jūras līmeņa). Vidējais kalnu sistēmas augstums ir no 1200 līdz 1800 metriem. Lielākās kalnu grēdas ir Ligūrijas Apenīni, Toskānas-Emīlijas Apenīni, Umbrijas-Markes Apenīni, Abruco Apenīni, Lukānijas Apenīni un Kalabrijas Apenīni.
Bladšots
"Bladšots" (en) ir 2020. gada ASV supervaroņu filma, kas veidota pēc Valiant Comics tāda paša nosaukuma komiksu sērijas. Tā ir paredzēta kā pirmā filma Valiant Comics paplašinātā visuma filmu sērijā. Filmas režisors ir Deivids S.F. Vilsons (režijas debija), scenārija autori ir Džefs Vodlovs un Ēriks Haisserers. Filmā galvenās lomas atveido Vins Dīzels, Eisa Gonsalesa, Sems Hjūens, Tobijs Kebbells un Gajs Pīrss. Filmas sižets seko ASV armijas jūras kājniekam, kuru nogalināja, lai izmantojot nanotehnoloģijas, atdzīvinātu kā superkareivi, ko organizācija varētu izmantot kā ieroci.
Filmas izstrādi uzsāka 2012. gadā. 2017. gada jūlijā galveno lomu piedāvāja Džēredam Leto. 2018. gada martā noslēdza līgumu ar Dīzelu par galvenās lomas atveidošanu, pārējie aktieri filmēšanas sastāvam pievienojās nākamajos mēnešos. Filmēšana sākta 2018. gada augustā Dienvidāfrikā un turpinājās līdz oktobra beigām.
Filmas "Bladšots" pirmizrāde ASV un Latvijā norisinājās. Filma saņēma dažādas kritiķu atsauksmes, tās pasaules ieņēmumi ir 33 miljoni ASV dolāru. Sakarā ar COVID-19 pandēmijas izraisīto kinoteātru slēgšanu visā pasaulē, Sony divas nedēļas pēc filmas pirmizrādes to padarīja pieejamu pasūtīšanai mājsaimniecībās. Filmai ir plānots turpinājums.
Jahotina
Jahotina (uk) ir pilsēta Ukrainas ziemeļos Kijivas apgabala Borispiļas rajonā. Izvietojusies apgabala austrumos Supijas upes krastā 101 km no galvaspilsētas un apgabala centra Kijivas.
Vēsture
Vēstures avotos kā apdzīvota vieta Supijas krastā pirmoreiz aprakstīta 1552. gadā. Nocietināta apdzīvota vieta Jahotina (Jahotyn ) pirmoreiz minēta 1616. gadā. Mūsdienu pilsēta veidojusies no diviem ciemiem — Jahotinas un Ļisņakiem (Лісняки). No 1861. gada Jahotina ir pagasta centrs. 1899.—1902. gadā uzbūvēts dzelzceļš ar staciju un kūdras ražotni. No 1938. gada — pilsētciemats, no 1957. gada — pilsēta. Līdz 2020. gadam bija rajona centrs.
Kosmos-2476
Kosmos-2476 (Космос-2476) ir Krievijas GLONASS globālās navigācijas sistēmas pavadonis, kurš tika palaists. Tas ir pavadoņu sērijas GLONASS-M aparāts. Glonass zemes vadības kompleksa numurs 744. Izvietots Glonass sistēmas pirmajā orbitālajā plaknē, punktā Nr. 3.
Kosmos-2476 tika palaists 12:51:41 UTC ar nesējraķeti Proton-M/Briz-M no Baikonuras kosmodroma. Šī bija pirmā reize, kad Glonass palaists ar dzinējbloku Briz-M. 18.41 UTC pavadonis atdalījās no Briz-M.
8. decembrī pēc izmēģinājumiem un pārbaudēm Kosmos-2476 nodots ekspluatācijā.
Māja pie ezera
"Māja pie ezera" ir 2015. gadā uzņemts latviešu televīzijas seriāls, kas tika pārraidīts kanālā LTV1 no 2015. gada 26. septembra līdz 2015. gada 19. decembrim. Seriāls ir veidots pēc poļu rakstnieces Malgožatas Kaličinskas romāna ar tādu pašu nosaukumu.
Sižets
Seriāla galvenā varone ir Madara Tērauda, kura strādā par radošās daļas vadītāju reklāmas aģentūrā «Hop Art». Aģentūru viņa kopā ar kolēģiem izveidojusi no nulles un strādā tur visu mūžu. Vīrs Kārlis ir inženieris, kurš strādā lielos būvniecības objektos. Meita Dārta nesen beigusi skolu un studē mārketingu, lai gan patiesībā Dārta vēlas kļūt par dziedātāju.
Mākoņi pār mierīgo Madaras dzīvi savelkas, kad reklāmas aģentūrā ienāk jaunie darbinieki Maija un Ivo, kuri pierunā aģentūras priekšnieku mainīt aģentūras stratēģiju un atbrīvoties no Madaras. Madara zaudē darbu un vairs nevar atrast citu. Liels palīgs viņai nav arī vīrs.
Vienīgā, kas saprot Madaras problēmas, ir vīra māte Sofija, kura Madarai ir mātes vietā. Īsto māti Madara atceras vāji. Sofija mudina Madaru satikt māti un izrunāt pagātnes notikumus. Madara padomam paklausa un mājā pie ezera ierauga pavisam citu dzīvi.
Sarkanā rītausma (2012. gada filma)
Filmā tiek sekots līdzi pusaudžu grupai, kuri sevi dēvē par "Vilkačiem" un vēlas izglābt savu pilsētu no Ziemeļkorejas karavīru iebrukuma.
Andrē Malro
Andrē Malro (, dzimis Žoržs Andrē Malro (fr), miris ) bija franču rakstnieks, mākslas teorētiķis, politiskais un sabiedriskais darbinieks. Gollisma piekritējs. Viņš bija Francijas kultūras ministrs un valsts ministrs 1959.—1969. gadā. Malro bija pretrunīga personība. No vienas puses, viņa mitomānija un iesaistīšanās blēdīgos darījumos kompromitēja rakstnieka reputāciju. No otras puses, viņš bija vairākkārt pierādījis sevi kā patriots un taisnīguma aizstāvis.
Jaunība
Andrē Malro piedzima Parīzē amerikāņu bankas filiāles pārziņa Fernāna Žorža Malro un viņa sievas Bertas Felīcijas Lamī ģimenē. Kopš agras bērnības zēns slimoja ar Tureta sindromu. Vecāki izšķīrās 1905. gadā. Tēva jaunajā ģimenē piedzima divi Andrē pusbrāļi Rolāns Malro (1912—1945) un Klods Malro (1920—1944). Andrē dzīvoja ar māti un vecomāti Parīzes priekšpilsētā Bondī. Viņš mācījās Parīzes 3. apgabala skolā. 1919. gadā iestājās Kondorsē licejā (Lycée Condorcet), bet pameta to, tā arī neieguvis bakalaura diplomu. 1919. gadā viņš sāka strādāt izdevniecībā René-Louis Doyon, kas savā jaunajā žurnālā La Connaissance no 1920. gada publicēja Malro pirmās esejas un kritiskos rakstus. Šajā periodā Malro aizrāvās ar Maksa Žakoba, Gijoma Apolinēra, Alfrēda Žarī darbiem, kas ietekmēja viņa stilu, kuru vēlāk kritika definēja kā ferfelu. Rakstnieka pirmā grāmata Lunes en papier, uzrakstīta 18 gadu vecumā, arī ir veltīta Maksam Žakobam.
Sadarbojoties ar laikrakstu Action, Malro iepazinās un sadraudzējās ar Žanu Kokto, Pjēru Reverdi, Polu Morānu, Andrē Salmonu, Andrē Suaresu, Andrē Derēnu, Fernānu Ležē, de Vlaminku. 1919. gadā viņš apmetās Monmartrā.
1922. gada 21. oktobrī Malro apprecēja Klāru Goldšmitu, ar ko devās ceļojumā uz Prāgu, Vīni, Magdeburgu, Berlīni, Tunisiju, Sicīliju. 1923. gadā abi bija pilnīgi izputināti neveiksmīgu naudas ieguldījumu rezultātā.
Angkoras arheoloģisko pieminekļu izlaupīšana
1923. gada beigās, lai uzlabotu situāciju, Malro aizbrauca uz seno Khmeru impērijas galvaspilsētu Angkoru, lai atvestu no turienes senlietas, kas varētu interesēt amerikāņu un vācu kolekcionārus. Sazinājies ar dažiem no tiem un to starpniekiem un uzzinājis, kas tobrīd ir visvairāk pieprasīts, viņš apsolīja dabūt vairākas skulptūru partijas. Praktiski viņš gatavojās arheoloģisko pieminekļu izlaupīšanai. Uz vietas, lai izvairītos no maksas par arheoloģisko izrakumu veikšanu, Malro uzrādīja paša viltotus dokumentus par piederību pie valodniecības skolas École des langues orientales, apsolīja naudas ziedojumu vietējai organizācijai École française d'Extrême-Orient, kas kontrolēja piekļūšanu senpilsētas tempļiem, kā arī apsolīja aprobežoties tikai ar atrasto mākslas darbu mulāžu atveidošanu Parīzes Gimē muzejam (musée Guimet). Tā paša gada oktobrī Francijas koloniju ministērija izsniedza viņam atļauju. Decembrī Malro un viņa kompanjoni nokala no Banteay Srei tempļa sienām četrus bareljefa fragmentus un vienu tonnu ciļņu gabalu. Šo kravu dažas dienas vēlāk aizturēja Pnompeņas policija. 1924. gada 21. jūlijā Malro piesprieda trīs gadus cietuma. Viņa sieva, kas nepiedalījās laupīšanā, aizbrauca uz Parīzi, kur rīkoja atbalsta kampaņu, pulcējot ap sevi intelektuāļus un māksliniekus. Par Malro iestājās Andrē Bretons, Luijs Aragons, Fransuā Moriaks, Andrē Žids, Makss Žakobs, un atkārtotā lietas izskatīšanā viņam piesprieda tikai nosacītu sodu.
Indoķīna
Pēc atgriešanās Francijā Malro dzīvoja Parīzē (39, boulevard Edgar-Quinet). Viņš sadarbojās ar laikrakstu La Nouvelle Revue française, kur iepazinās ar Pablo Pikaso. Bet tieksme pēc piedzīvojumiem neļāv rakstniekam palikt mierā. Tajā pašā gadā Malro izlēma pārcelties uz Franču Indoķīnu, lai iesaistītos cīņā pret koloniālismu, piebiedrojoties advokātam Polam Monēnam (Paul Monin 1890—1929), kurš uzturējās tur kopš 1918. gada. Lai apmaksātu ceļojumu, tika pārdota ģimenes gleznu kolekcija, tai skaitā divi viltotie Pikaso un divi viltotie Derēni. 1925. gada fabruārī Andrē un Klāra Malro devās uz Saigonu. 1925. gada jūlijā Malro un Monēns dibināja laikrakstu L'Indochine, ko aizstāja tā paša gada novembrī L'Indochine enchaînée, kas atklāti kritizēja Francijas koloniālo sistēmu. Monēns mēģināja pierunāt Malro braukt uz Ķīnu, lai atbalstītu tur veidojošos sociāldemokrātisko kustību, bet Malro nepiekrita, kaut gan vēlāk lika saprast, ka piedalījies arī Ķīnas pilsoņu karā. Šo ilūziju pastiprināja arī viņa romāns Les Conquérants un raksts L’Expédition d’Ispaha ar pseidonīmu Moriss Sentroze (Maurice Sainte-Rose) žurnālā L’Indochine, kas abi rakstīti liecības stilā. Viņš pameta visu un atgriezās Francijā 1926. gada sākumā.
Izraels Horovics
Izraels Alberts Horovics (en; Ņujorka —  Ņujorka) bija ASV starptautiskais meistars šahā (1950).
Biogrāfija
1930. gados bijis viens no ASV vadošajiem šahistiem. Trīs reizes uzvarējis ASV atklātajos šaha čempionātos (1936, 1938, 1943). 1941. gadā dalījis pirmo vietu ar Semjuelu Reševski ASV šaha čempionātā, taču cietis sakāvi papildu mačā par čempiona nosaukumu ar 6½:9½.
Par panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā Horovicam kā vienam no pirmajiem piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet gadu vēlāk - starptautiskā arbitra nosaukumu.
Bijis pazīstams arī kā šaha grāmatu autors un šaha apskatnieks dažādos ASV preses izdevumos. No 1932. gada līdz 1969. gadam Horovics sekmīgi izdeva šaha žurnālu The Chess Review, līdz to iegādājās ASV šaha federācija un tas kļuva par federācijas oficiālu izdevumu ar nosaukumu Chess Life and Review.
Literatūra
Horovics bija sekojošu grāmatu autors vai līdzautors:
Tosmare (Liepāja)
Tosmare, agrāk Tosmares priekšpilsēta ir Liepājas apkaime, kas atrodas starp Tosmares ezeru, Karostas un Zaļās birzes apkaimēm.
Vēsture
Tosmares vēsture sākās 1900. gadā, kad Liepājas Kara ostā pabeidza divu sauso doku un kuģu remonta, būves un mehānisko darbnīcu celtniecību. 1901. gadā pabeidza rakt cietokšņa kanālu, kura atzars veidots kā kuģu un zemūdeņu baseins. Pēc Latvijas valsts izveides uzņēmums ieguva Liepājas Kara ostas darbnīcas (KOD) nosaukumu. 1920. un 1930. gados Tosmares priekšpilsētā nosaukumus ieguva jaunprojektētās Cukura, Kuldīgas, Ploču, Sūkņu, Grīzupes, Alsungas, Skrundas, Vērgales, Talsu, Labraga, Ēdoles, Lēņu, Gaviezes, Durbes, Cīravas, Kazdangas, Dundagas, Aizputes, Sabiles, Abavas un Rendas ielas un 14. novembra bulvāris.
Pēc Otrā pasaules kara 1946. gadā Liepājas pilsētu sadalīja tikai trīs administratīvos rajonos, kuros ietilpa Vecliepāja, Jaunliepāja un Ziemeļu rajons.
1997. gadā Tosmares apkaimi pēc “Liepājas speciālās ekonomiskās zonas likuma” pieņemšanas uz divdesmit gadiem iekļāva Liepājas speciālajā ekonomiskajā zonā (SEZ), vēlāk termiņu pagarināja līdz 2035. gada beigām. 2005. gadā Tosmarē dzīvoja tikai 6% no Liepājas iedzīvotāju kopskaita, turpretī Vecliepājā dzīvoja 26%, Ziemeļu priekšpilsētā – 22%, Ezerkrastā – 16%, Karostā – 10%, Dienvidrietumu rajonā – 8%, Jaunliepājā – 8%, Zaļajā birzē – 6%, bet Jaunajā pasaulē <1% no iedzīvotāju kopskaita.
1324. gads
1324. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Polijas demogrāfija
Polijas demogrāfisko attīstību pašreizējās valsts robežās var nosacīti sadalīt sociālisma un pēcsociālisma periodā, bet pēcsociālisma periodu var sīkāk iedalīt periodā pirms un pēc pievienošanās Eiropas Savienībai (vai pēc cita principa — industriālajā un pēcindustriālajā periodā), kad valsts demogrāfiskie rādītāji ievērojami pasliktinājās darbspējīgāko un auglīgākā vecuma iedzīvotāju masveida emigrācijas dēļ. Dzimstības ziņā Polija ir 212. vietā no 224 valstīm, 2013. gadā summārais dzimstības koeficients Polijā bija aptuveni 1,32 bērni uz sievieti.
Kopumā Polijas iedzīvotāji jau ir pabeiguši demogrāfisko pāreju un atrodas intensīvas novecošanās posmā. Kopš 2014. gada ir vērojams neliels (-0,06) iedzīvotāju skaita samazinājums gadā. Papildus iedzīvotāju mirstībai, valsts iedzīvotāju skaits samazina arī negatīvais vai tuvu nullei esošais migrācijas saldo.
Polijas Tautas Republika
Polijas Tautas Republikas laikā iedzīvotāju skaits pieauga diezgan strauji, jo bija zemāks abortu skaits, kā arī saglabājās augsts dzimstības līmenis laukos dzīvojošo poļu vidū, ko veicināja nepieciešamība apdzīvot no Vācijas pievienotās un vāciešu pamestās teritorijas. No 1961. līdz 1991. gadam Polijas Tautas Republikas iedzīvotāju skaits pieauga par 27 %, sasniedzot 38 miljonus.
Iestāšanās Eiropas Savienībā
2002. gadā pirmo reizi kopš 1945. gada kara valsts piedzīvoja dabisku iedzīvotāju skaita samazināšanos, ko galvenokārt noteica jauniešu emigrācija uz Rietumeiropu un ASV. Neliels dabiskais iedzīvotāju skaita samazinājums tika reģistrēts arī 2005. un 2006. gadā. Pēc neliela uzlabojuma 2007.−2012. gadā valsts demogrāfiskie rādītāji krasi pasliktinājās 2013. gadā, kad gada pirmajā pusē iedzīvotāju dabiskais samazinājums pēkšņi sasniedza 40 tūkstošus iedzīvotāju, ko palielināja gan dzimušo skaita samazinājums, gan mirušo skaita pieaugums. Šo procesu dēļ Polijas iedzīvotāju īpatsvars kopējā ES iedzīvotāju skaitā pastāvīgi samazinājās (no 8,0 % 1999. gadā līdz 7,6 % 2009. gadā). Poļu, īpaši jaunu sieviešu, emigrācija palīdz citām ES valstīm risināt savas demogrāfiskās problēmas. Tā, piemēram, poļu sievietēm dzimušo bērnu skaits Apvienotajā Karalistē palielinājās no 2 tūkstošiem 2001. gadā līdz 23 tūkstošiem 2012. gadā. Tajā pašā laikā pašā Polijā jaundzimušo skaits 2013. gada pirmajos sešos mēnešos (183 tūkstoši) samazinājās par 9 tūkstošiem, salīdzinot ar to pašu periodu 2012. gadā. Savukārt mirušo skaits palielinājās par 7,6 tūkstošiem, pārsniedzot 202 tūkstošus.
Nacionālais un reliģiskais sastāvs
Mūsdienu Polija ir viena no monoetniskākajām valstīm pasaulē. Saskaņā ar 2002. gada tautas skaitīšanas datiem 96,74 % Polijas iedzīvotāju ir poļi (identificē kā poļus). 97,8 % poļu paziņoja, ka mājās runā poļu valodā. Citu tautību piederību norādīja 1,23 % iedzīvotāju, no kurām lielākās etniskās grupas bija silēzieši-vācieši (0,4 %), baltkrievi (0,1 %), ukraiņi (0,1 %) un romi.
Lielākā daļa no Polijas ticīgajiem iedzīvotājiem ir katoļi (90%), pareizticīgie ir 1,3%, bet protestanti — 0,3%.
Stilijans Petrovs
Stilijans Petrovs (bg, dzimis ) ir bijušais Bulgārijas futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, pārstāvējis Bulgārijas futbola izlasi.
Petrovs ir Bulgārijas futbola izlases rekordists aizvadīto spēļu ziņā. Piedalījies 2004. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Celtic
Individuālie sasniegumi
Balles dejas
Balles dejas ir sabiedrisko deju kopa, kuras bauda atpūtai, priekam un sabiedriskai saskarsmei ballēs, deju vakaros, viesībās.
Balles dejas nosaka Starptautiskā deju padome (World Dance Council), tās ietver šādas dejas: lēnais valsis, tango, Vīnes valsis, fokstrots, ča-ča-ča, rumba, salsa, hāstls jeb diskofokss, svings, samba un merenge. Dejas, ko izpilda sacensībās, sauc par sporta dejām.
Viduslaiki un Renesanse
Balles deju tradīcija aizsākās viduslaikos un turpinājās Renesanses laikmetā. Šajā periodā balles un balles dejas bija pieejamas tikai aristokrātijas pārstāvjiem. Spilgtākās šī perioda dejas bija galjarda, pavana, menuets.
16. gadsimts
16. gadsimta gaitā dejošana kļuva mazāk formāla un mazāk strikti reglamentēta. Gadsimta tendence bija formalitāšu atvieglošaau. Parādījās pirmās slēgtā satvēriena dejas
17. gadsimts
17. gadsimtā mainījās deju raksturs. Tās kļuva lēnākas, izzuda palēcieni, kāju izspērieni, pēdas palika kontaktā ar grīdu, kas ir raksturīgi mūslaiku balles dejām. Radās dejotāju līganā pacelšanās un nolaišanās.
18. gadsimts
Pēc Franču revolūcijas baļļu programma stipri mainījās. Menuetam tika „nocirsta galva” reizē ar karalieni Mariju Antuaneti.
19. gadsimts
Balles 19. gadsimtā kļuva demokrātiskākas, tajās tagad varēja piedalīties arī vienkārši turīgie cilvēki. Pirmā no jaunā laikmeta dejām bija valsis. Sekoja polka, polonēze, kadriļa, mazurka, galops.