cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Datu izvilkšana, transformēšana un ielāde
Ielāde
Ielāde datu noliktavās bieži satur liela apjoma datu pārsūtīšanu no avota sistēmām, pagaidu datubāzēm u.c. avotiem uz noliktavu. Tā kā šī operācija iesaistītajām sistēmām ir noslogojoša, tā parasti tiek veikta laika posmā, kad sistēma tiek izmantota vismazāk. Pēc tam, kad dati ir ielādēti, parasti tiek veikta ierakstu atbilstību analīze, lai pārbaudītu, vai dati no faktu un dimensiju tabulām savstarpēji korekti saistīti. Pastāv dažādi ielādes veidi. Parasti dati tiek vai nu pārrakstīti, vai arī nepārtraukti papildināti. Lielākas datu noliktavas nodrošina arī iespēju aplūkot visu veikto izmaiņu vēsturi. Pastāv arī iespējas ne tikai pilnībā ielādēt/pārlādēt visu datu noliktavu, bet gan atjaunot tikai tās daļu, kas būtiski samazina gan sistēmas noslodzi, gan arī uzņēmuma izdevumus.
Biežāk izmantotie rīki
Bieži izmantoti ETL rīki ir :
Voltons
Voltons var būt:
Saržokļaiņi
Saržokļaiņi (Chaetognatha) — jūras bezmugurkaulnieku tips. Zinātniskais nosaukums no grieķu valodas. χαίτη — mats vai sars, γνάθος — žoklis. Fosilā stāvoklī zināmi jau no kembrija. Notiek diskusijas par saržokļaiņu sistemātisko stāvokli. Viedokļi dalās par to, vai tie ir pirmmutnieki, vai otrmutnieki.
Morfoloģija
Ķermenis izstiepts, bultveidīgs, puscaurspīdīgs, nesegmentēts; 3 mm — 12 cm garš. Tiem ir sānu (1-2 pāri) un astes spuras. Celoms (ķermeņa dobums) sadalīts ar iekšējām šķērseniskām septām galvas, ķermeņa un astes nodalījumos. Uz galvas ir sirpjveida sari (no tā cēlies nosaukums), kas kalpo barības satveršanai. Miera stāvoklī tie ir cieši piekļauti pie galvas. Galvas trešā daļa ir apklāta ar ādas kroku — kapuci, kas pārvietošanās laikā piesedz tvērējsariņus.
Ekoloģija
Saržokļaiņi ir brīvi peldoši jūras organismi, kas galvenokārt sastopami okeāna virspusē. Tie pārvietojas izlokot ķermeni pārmaiņus uz augšu un leju. Sānu spuras turklāt paliek nekustīgas un kalpo līdzsvaram, kā arī kustības virziena maiņai. Reizēm saržokļaiņi piestiprinās pie dažādiem ķermeņiem ar ādas gļotu dziedzeru izdalījumiem.
Tie ietilpst planktona sastāvā, skaita ziņā atpaliekot tikai no airkājvēžiem. Saržokļaiņi ir plēsēji, kam ir liela nozīme jūras ekosistēmās. Tie barojas ar sīkiem mikroplanktona augiem un dzīvniekiem (diatomejas, infuzorijas, airkājvēžiem), reizēm arī no lielāka laupījuma — zivju kāpuriem, sīkām medūzām vai citiem saržokļaiņiem. Laupījuma satveršanai izmanto galvas sānos esošos sariņus. Dažas sugas izdala neirotoksīnus. Saržokļaiņiem ir receptori, kas ļauj sajust citu organismu radītās ūdens kustības. Saržokļaiņi savukārt kalpo par barību daudzām zivīm un citiem jūras organismiem.
Vairošanās
Saržokļaiņi ir hermafrodīti, olnīcas tiem atrodas ķermeņa nodalījumā, bet sēklinieki — astes nodalījumā. Domājams, ka dažas sugas spēj pašapaugļoties. Apaugļošanās ir iekšēja. Apaugļotās olas attīstās mātītes ķermenī, tiek piestiprinātas pie zemūdens augiem, vai arī iznērstas ūdenī.
Sistemātika
Pasaulē ir zināmas ap 15 mūsdienu ģintīm (115 sugas).
Baltkrievijas ģerbonis
Baltkrievijas Republikas Valsts ģerbonis (be) ir Baltkrievijas nacionālais simbols.
Ģerbonis pēc 1995. gada referenduma aizstāja vēsturisko ģerboni — Pahoņu. Ģerbonis veidots pēc Ivana Dubasova 1950. gadā izstrādātā Baltkrievijas PSR ģerboņa. Lielākās izmaiņas ir komunistiskā āmura un sirpja aizstāšana ar Baltkrievijas kontūras karti, kā arī lente, kas ieskauj kviešus, āboliņus un linus, no Padomju Savienības karoga krāsām ir aizstāta ar Baltkrievijas karoga krāsām.
2020. gada februārī Baltkrievijas parlaments pieņēma izmaiņas ģerboņa izskatā, zemeslodi centrējot uz Baltkrieviju, tādējādi parādot, ka valsts ir vairāk Eiropā nekā Krievijā.
Izskats
Emblēmas vidū atrodas zaļa Baltkrievijas valsts kontūra, kas attēlota virs zelta saules stariem. Saule daļēji aizsegta ar zemeslodi, kas centrēta uz Baltkrieviju, ar sauszemi purpura krāsā un ūdeņiem zilā krāsā. Ģerboņa abās pusēs attēloti kvieši ar divu veidu ziediem. Āboliņi attēloti kreisajā pusē, bet labajā pusē attēloti linu ziedi. Ap kviešu kātiem apjozta lente Baltkrievijas karoga krāsās (sarkanā un zaļā). Lentes satiekas pie ģerboņa pamatnes, kur uz tās zeltā iegravēts nosaukums baltkrievu valodā Рэспубліка Беларусь (Baltkrievijas Republika). Ģerboņa augšpusē attēlota piecstaru sarkanā zvaigzne.
Simbolisms
Elementi, kas veido valsts ģerboni, nav saistīti ar nekādu oficiālu simboliku. Par pamatu tagadējam Baltkrievijas ģerbonim tika izmantots Baltkrievijas PSR ģerbonis, galvenā atšķirība starp abiem ir tā, ka Baltkrievijas PSR ģerbonī ir vairāk norāžu uz komunismu, kā, piemēram, komunistiskais sirpja un āmurs simbols, un tīra sarkana lente ar komunistiskajiem saukļiem, kas mūsdienu ģerbonī aizstāta ar valsts kontūru un Baltkrievijas karoga krāsas lenti, tomēr ģerboņa augšpusē joprojām ir attēlota komunisma sarkanā zvaigzne.
Likumdošana
Pašreizējais likums, kas regulē Baltkrievijas ģerboņa izskatu un izmantošanu, tika pieņemts. Likuma Nr.301-3 3. nodaļas 9. pants sākas ar Baltkrievijas ģerboņa oficiālā zīmējuma aprakstu un regulē tā pareizu noformēšanu. Oficiāli ģerboni var attēlot pilnā krāsojumā, vienkrāsaini vai izmantojot divas krāsas. 10. pants nosaka, ka valsts ģerbonim ir jābūt attēlotam noteiktās vietās, piemēram, Baltkrievijas prezidenta, Baltkrievijas Nacionālās sapulces, kā arī valsts un reģionālā līmeņa valdības birojos. Ģerboni tāpat var izmantot arī valdības izdotajos dokumentos, tostarp naudā, pasēs un oficiālajās vēstuļu galviņās.
Likums arī ierobežo ģerboņa izmantošanu citos kontekstos, piemēram, pilsētu vai apgabalu ģerboņos nedrīkst būt pilnībā vai daļēji izmantots valsts ģerbonis. Turklāt organizācijas, kas nav minētas likumā par valsts simboliem, var izmantot ģerboni tikai ar valsts dotu atļauju. Ģerboni drīkst izmantot gan ārzemnieki, gan Baltkrievijas pilsoņi, ja vien simbols tiek parādīts ar cieņu, tomēr pilsoņi nedrīkst izmantot valsts ģerboni uz vēstulēm vai vizītkartēm, ja viņi nav valdības aģenti.
Papildus likumā uzskaitītajiem standarta pielietojumiem ģerboni izmanto arī dažādos citos apstākļos. Ģerbonis kopā valsts karogu tiek rādīts Baltkrievijas himnas videoklipā, kas regulāri tiek pārraidīts valsts televīzijas translēšanas sākumā un beigās. Vēl ģerboni attēlo uz vēlēšanu urnām un vēlēšanu kampaņās, ko izmanto valsts un pašvaldību vēlēšanās. Ģerboņi redzami arī Baltkrievijas robežposteņos.
Pahoņa
Vītis tika izmantots Lietuvas lielkņazistes oficiālajā ģerbonī kopš 1366. gada, pēc tā kad to pirmo reizi izmantoja kā Lietuvas lielkņaza Aļģirda ģerboni. Ģerboni turpināja lietot līdz 1795. gadam, kad Lietuvas lielkņazisti pievienoja Krievijas Impērijai, tomēr ģerbonis tika ievietots Impērijas ģerbonī. Ideju par atgriešanos pie vēsturiskā valsts simbola savā dzejolī Пагоня izteica baltkrievu dzejnieks Maksims Bogdanovičs. Ģerbonis atkal tika izmantots 1918. gadā, kad neilgu laiku pastāvējušā Baltkrievijas Tautas Republika to izmantoja kā savu ģerboni.
Pahoņa (no be — 'pakaļdzīšanās') bija oficiālais valsts ģerbonis, kopš 1991. gada, kad Baltkrievija pasludināja sevi par neatkarīgu no Padomju Savienības. Tā tika aizstāta ar pašreizējo ģerboni pēc pretrunīgi vērtētā referenduma, kas notika 1995. gadā.
Pēc Baltkrievijas Republikas ģerboņa nomaiņas, opozīcijas grupas, piemēram, Baltkrievijas Tautas fronte, ir izmantojušas Pahoņu kā daļu no savas partijas simboliem vai izmantojušas tās kā protesta formu pret Baltkrievijas prezidentu Aleksandru Lukašenko.
Baltkrievijas PSR ģerbonis
No 1920. gada līdz Padomju Savienības sabrukumam 1991. gadā, Baltkrievijas PSR izmantoja emblēmas tipa ģerboni. Pirmā simbolika, ko izmantoja Padomju Baltkrievija, tika pieņemta 1919. gadā un tā līdzinājās Krievijas un Ukrainas republiku ģerboņiem. Ģerboņa centrālā daļa ir stilizēts sarkans vairogs, kurā redzama no pamatnes austoša zelta saule. Virs saules ir krustots zelta sirpis un āmurs, kas simbolizē vienotību starp strādniekiem un zemniekiem. Virs āmura un sirpja melni burto Б.С.С.Р, apzīmējot republikas nosaukumu. БССР (BSSR) ir saīsinājums pilnam republikas nosaukumam Беларуская Савецкая Сацыялістычная Рэспубліка (Baltkrievijas Padomju Sociālistiskā Republika). Vairogu no sāniem ieskauj kvieši, kas saiet kopā pie tā pamatnes, un uz tās ir sarkana lente, kurā melnā krāsā baltkrievu valodā iegravēts Padomju Savienības valsts sauklis "Visu zemju proletārieši, savienojieties!".
1927. gadā šo ģerboni aizstāja ar jaunu, kam tika noņemts vairogs un pievienots vairāk teksts. Ģerboņa labajā pusē attēlotas ozola lapas, bet kreisajā — kvieši ar virsū novietotiem āboliņu ziediem. Ģerboņa vidū aiz Zemes profila aust saule. Virs saules novietots sirpis, āmurs un sarkanā zvaigzne. Ap kviešiem un ozollapām aptīta sarkana lente ar uzrakstiem "Visu zemju proletārieši, savienojaties!", kas uzrakstīti (no kreisās uz labo pusi) baltkrievu valodā, ivritā, poļu un krievu valodās. Б.С.С.Р iniciāļi attēloti pamatā, norādot republikas nosaukumu.
1995. gada referendums
visos Baltkrievijas reģionos notika referendums, kurā viens no četriem jautājumiem bija šāds: "Vai jūs atbalstāt jauno nacionālo simbolu ieviešanu?" Ar 64,7% vēlētāju aktivitāti jaunie valsts simboli tika apstiprināti ar koeficientu 3:1 (75,1% pret 24,9%). Referenduma norisi ļoti asi kritizēja opozīcija, tostarp arī formulējumu jautājumā par valsts simboliem. Pahoņas atbalstītāji arī kritizēja to, ka Pahoņas un agrākais balti sarkanbaltais karogs tika salīdzināti ar tiem, kurus izmantoja nacistu sadarbības spēki, propagandā, kas tika publicēta, gatavojoties balsojumam. Tas tika salīdzināts ar balti sarkanbalto karogu un Pahoņu, ko izmantoja Baltkrievijas Centrālā Rada, kas atradās nacistiskās Vācijas kontrolē. Aleksandrs Lukašenko apgalvoja, ka padomju iedvesmoto simbolu izvēle ir uzvara, it īpaši Lielā Tēvijas kara veterāniem, sakot: "Mēs esam atdevuši jums tās valsts karogu, par kuru jūs cīnījāties. Mēs esam atgriezušies pie jūsu atmiņas un cilvēciskā lepnuma sajūtas."
Flatunga
Flatunga (no) ir ap 3 km gara un 3,5 km plata ledus mēle, kas iestiepjas okeānā Karalienes Modas Zemes piekrastē Austrumantarktīdā. Tiek uzskatīta par Licova-Holma līča austrumu robežu, kā arī atdala Prinča Olava krastu austrumos no Sojas krasta dienvidos. Dešifrējuši norvēģu kartogrāfi no 1936.-1937. gadu Larsa Kristensena ekspedīcijas aerofotomateriāliem. Nosaukta par 'plakano mēli' (Flattunga).
2010. gada 18. jūlija negaiss Latvijā
'''2010. gada 18. jūlija negaiss Latvijā''' bija viens no spēcīgākajiem negaisiem, kas piemeklēja Latvijas teritoriju 2010. gadā. Naktī uz 18. jūliju zema spiediena ieplaka ar ļoti aktīvu oklūzijas fronti pietuvojās Latvijas rietumu rajoniem, nesot sev līdz stiprus nokrišņus (Skultē un Dobelē nolija 63%, savukārt Rīgā gandrīz 60% no mēneša normas), pērkona negaisu un krasas vēja brāzmas pērkona laikā. Dienas laikā oklūzijas fronte turpināja virzīties uz austrumiem. Aiz frontes krasi pazeminājās gaisa temperatūra: Bauskā un Zīlānos stundas laikā par 10 grādiem, Skrīveros un Zosēnos par 9, Jelgavā par 8, savukārt Rīgā par 7 grādiem.
Dancis pa trim
"Dancis pa trim" ir 2011. gadā izdota Latvijas filma, kuras režisors ir Arvīds Krievs. Filmas pamatā ir Voldemāra Kārkliņa romāns "Tikai mīlestība".
Filma ir stāsts par Otrā pasaules kara notikumiem Latvijas teritorijā, skarot Latvijas Centrālās Padomes un Kureļa grupas tematu. Galvenās lomas tajā atveido Mārtiņš Freimanis (leitnants Ginters Hartvigs, Atis), Kristīne Nevarauska (Sandra, Eva) un Jānis Vingris (dižkareivis Alfrēds Smilga).
Filmas pirmizrāde notika.
Šī bija pēdējā filma, kurā filmējās Mārtiņš Freimanis, kas mira 2011. gada sākumā. Tāpat pirms filmas iznākšanas mira operators Dāvis Sīmanis un aktieri Leonīds Locenieks un Kristīne Bēdele.
Pirmajā mēnesī "Danci pa trim" bija noskatījušies ap 19 500 skatītāju.
Baltijas klints
Baltijas klints jeb glints (et, ru) ir erodēta kaļķakmens klints jeb stāva nogāze aptuveni 1200 km garumā, kas sākas no Zviedrijas Ēlandes salas, šķērso Baltijas jūru, veido Igaunijas ziemeļu piekrasti un sniedzas Ļeņingradas apgabalā Krievijā līdz Lādogas ezeram. Augstākajā vietā Ontikā Kohtlas pagastā Igaunijas ziemeļu piekrastē klints sasniedz 55,6 m vlj. Nogāzi šķērso daudzas upes (tai skaitā Narva, Luga, Ižora, Tosna), vairums no kurām veido ūdenskritumus un krāces. Valastes ūdenskritums (Kohtlas pagastā) ir augstākais no tiem (25 m).
Igaunijā Baltijas klints tiek uzskatīta par nacionālo simbolu. Ir piedāvāts iekļaut to UNESCO Pasaules mantojuma objektu sarakstā.
Klinti veido ediakara, kembrija un ordovika nogulumi. Baltijas klints izveidošanās nav īsti noskaidrota, eksistē dažādas hipotēzes, vairums no kurām atbalsta ūdens erozijas ietekmi. Baltijas klints varētu būt bijusi pēcleduslaikmeta jūras dienvidu krasts, bet tās piekājē nav atrasti pēcordovika nogulumu pierādījumi un nav zināmas šādas jūras ziemeļu krasta robežas. Pēc Pra-Ņevas hipotēzes ir eksistējusi Pra-Ņevas upe, kas iztecējusi no Baltās jūras reģiona un tecējusi uz rietumiem pa robežu starp magmatisko iežu Baltijas vairogu un mīkstāku nogulumiežu klātu Krievijas plāksni. Tā kā kreisajā krastā bijuši mīkstāki ieži, tā pamazām tos izgrauzusi un nobīdījusies uz dienvidiem. Pēc gigantiska nosēdumu kompleksa (100 000 km²) atklāšanas Ziemeļjūrā, Pra-Ņevas hipotēze tiek saistīta ar milzīgu Eridanas upi, kurā Pra-Ņeva varētu būt bijusi tās austrumu pieteka. Pra-Ņevas izskalotie ieži tad būtu nosēdušies Eridanas deltā.
Kvīnslenda
Kvīnslenda ( — ‘Karalienes zeme’) ir viens no Austrālijas štatiem, kurš atrodas valsts ziemeļaustrumos. Kvīnslenda rietumos robežojas ar Ziemeļu teritoriju, dienvidrietumos ar Dienvidaustrāliju, bet dienvidos ar Jaundienvidvelsu. Austrumos Kvīnslendu apskalo Koraļļu jūra un Klusais okeāns. Kvīnslenda ir Austrālijas otrs lielākais štats pēc Rietumaustrālijas un trešais apdzīvotākais pēc Jaundienvidvelsas un Viktorijas. Lielākās pilsētas ir Brisbena (štata galvaspilsēta), Goldkosta, Ipsviča, Logana, Redklifa, Tuvumba, Vorvika, Bandaberga.
Bokovo-Hrustaļne
Bokovo-Hrustaļne ir pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā. Izvietojusies apgabala dienvidrietumos Miusas upes krastā 75 km no apgabala centra Luhanskas. Pakļauta Hrustaļnijas pilsētas padomei, savukārt Bokovo-Hrustaļnes pilsētas padomei pakļauti Sadovo-Hrustaļnenskas pilsētciemats un Trubnijas ciemats.
Vēsture
Par apdzīvotās vietas pirmsākumiem uzskata ap 1914. gadu radušos akmeņogļu šahtas № 12-13 ciematu, kas vēlāk pārtapis par pilsētciematu Šahta № 5-bis (Шахта № 5-бис), ko 1954. gadā pārdēvēja bijušā PSRS akmeņogļu rūpniecības ministra Vasīlija Vahruševa vārdā. 1963. gadā apvienoja Krasnoščokovskas, Vahruševes un Ņižņaja Ivanovkas pilsētciematus un izveidoja Vahruševes pilsētu. 2016. gadā Ukrainas Augstākā rada pārdēvēja pilsētu par Bokovo-Hrustaļni, lai gan faktiski tā tobrīd atradās separātiskās Luhanskas tautas republikas kontrolē, kura izmaiņu neatzīst.
Audi 100
Audi 100 C1 (1968—1976)
C1 pirmo reizi tika prezentēts, kad to sāka ražot serijveidā, 1968. gada 26. novembrī. To ražoja no 1968. līdz 1976. gadam. Tas bija viens no lielākajiem vidējas klases vieglajiem automobīļiem. C1 dzinēja jauda pārsniedza 100 Zs. Šis modelis tika ražots ar divu veidu virsbūvēm: divdurvju kupeja un četrdurvju sedans.
Audi 100 C2 (1976—1984)
C2 ražoja no 1976.līdz 1982. gadam. Tas tika ražots ar triju veidu virsbūvēm: Kupeja, Sedans un Avant (universāls). Tāpat kā C1, tas modeļiem bija atšķirīgs aprīkojums, bija iespēja nokomplektēt auto aprīkojumu pēc pasūtījuma. C2 tika ražots ar četru cilindru benzīna dzinējiem, kuru darba tilpumi bija 1.6l vai 1.8l un piecu cilindru benzīna dzinējiem, kuru darba tilpumi bija 1.9l, 2.0l, 2.2l. Dīzeļdzinēju darba tilpumi bija 1.6l un 2.0l.
Audi 100 C3 (1982—1990)
C3, tautā saukts par "Cigāru", tika ražots no 1982. līdz 1991. gadam.Pēc 1987. gada tas ieguva feisliftu — citādi durvju rokturi, buferi, jauns, mūsdienīgāks instrumentu panelis. Mūsdienigie durvju rokti naca tikai no 1988 g-1991g kad c3 laiki beidzas. Komplektēja sākot ar 1.8 benzīna dzinējiem, beidzot ar 2,3, 2,2 turbo benzīna dzinēju,kā arī ar 2.5TDI, 2.0d, 2.0td dīzeļu dzinējiem. Šis modelis nostiprināja priekšstatu par Audi kā kvalitātes zīmolu. Par to parūpējās cinkotā virsbūve, detaļu precīzā salikšana, kas nodrošināja to negrabēšanu uz daudziem gadiem, līdz ar to nostiprinot lietotāju uzticību savam auto. Pie c3 virsbūves pieder arī Audi v8, lai gan tas ir luksus ar 3.6 vai 4.2 8 cil mehānisko vai automātisko ātrumkārbu.
Audi 100 C4 (1990—1994)
Tas ir jaunākās paaudzes Audi 100 automobilis, kas uztaisīts ar jaunu virsbūvi, taču auto šasija principā ir tāda pati. Auto sāka intensīvi ražot ar 1991. gadu. Auto ir saglabājis Audi 100 raksturīgās pazīmes, tas ir ērts, braucot dinamisks, aprīkots tika ar 2,0, 2,3, 2,4D, 2,5TDI, 2,6, 2,8 litru dzinējiem, kā arī sporta modifikācija S4, kas tika aprīkota ar 2,2 L turbo un 4,2 benzīna dzinējiem, cinkotā virsbūve neļauj auto rūsēt vairākus gadus.
Kauja pie Klaipēdas (1256)
Pēc vēstules saņemšanas no Mindauga mestrs Burhards izlēma gar Baltijas jūru doties uz 1252. gadā uzcelto Mēmelburgas (Klaipēdas) cietoksni dienvidu Kursā, kas bija "skādējis" žemaišiem. Ieradies Klaipēdā, mestrs uzzināja, ka žemaiši pils tuvumā uzcēluši kara nometni un gatavojas uzbrukumam. Viņš nolēma pirmais uzbrukt žemaišu karaspēkam kopā ar 40 ordeņa brāļiem un 500 izraudzītiem kuršu karavīriem Klaipēdas komtura Bernharda no Hārenes vadībā.
Pārspēks bija žemaišu pusē, kaujā krita 12 ordeņa brāļi un daudz kuršu karavīru, mestrs Burhards un Klaipēdas komturs Bernhards tika ievainoti un atkāpās uz Mēmelburgas pili.
Pēc atlabšanas mestrs Burhards devās uz Rīgu, kur gatavojās jaunam karagājienam, līdz pie viņa ieradās žemaišu sūtņi un ierosināja sākt miera sarunas. Uz apspriedi ieradās Rīgas arhibīskaps Alberts II, Rīgas pilsoņu pārstāvji un Livonijas ordeņa komturi, kas nolēma atbalstīt divu gadu miera līgumu. Žemaišu sūtņi beidza miera sarunas ar rokasspiedienu un līgumu apstiprināja žemaišu ķēniņu (lejasvācu: kunigen, lietuviešu: kunigaikščiai) apspriedē.
Borhess
Borhess var būt:
Ernests Voltons
Ernests Tomass Sintons Voltons (en, dzimis, miris ) - angļu izcelsmes īru fiziķis. 1951. gada Nobela prēmijas fizikā laureāts par atoma kodola sašķelšanu 1932. gadā, kas radīja priekšnoteikumus atomenerģētikas un kodolieroču izstrādei. Vienīgais Īrijas izcelsmes cilvēks, kurš saņēmis Nobela prēmiju kādā no zinātnēm.
Dzimis metodistu mācītāja ģimenē. Lielu daļu no bērnības pavadīja Olsterā. 1922. gadā sāka studijas Trinitijas koledžā Dublinā. 1926. gadā ieguva bakalaura, bet 1927. gadā - maģistra grādu. 1931. gadā ieguva doktora grādu Kembridžas Universitātē, kur turpināja pētījumus līdz 1934. gadam. Šajā laikā viņam kopā ar Džonu Kokroftu izdevās ar t.s. Kokrofta-Voltona ģeneratoru sašķelt atoma kodolu.
1934. gadā Voltons pārcēlās uz atpakaļ uz Trinitijas koledžu Dublinā, un līdz aiziešanai pensijā 1974. gadā pasniedza fiziku un veica pētījumus. Pēc aiziešanas pensijā apmetās Belfāstā, kur nodzīvoja līdz savai nāvei 1995. gadā.
Prodrive F1
Prodrive F1 ir Formula 1 autosacīkšu komanda. Tai bija paredzēts sākt piedalīties ar. gada sezonā, tomēr debijas gads ir vairākkārt atlikts.
Darbs pie komandas (2006-pašlaik)
Daži ziņu portāli vēstīja, ka komanda sadarbosies ar McLaren, lietos viņu šasiju un Mercedes dzinējus. Tādā gadījumā Prodrive būtu McLaren satelītkomanda, tāpat kā savulaik Honda un Aguri, kā arī Red Bull un Toro Rosso. Vairākos avotos parādījās informācija, ka tobrīdējie komandas testpiloti, Pedro de la Rosa un Gērijs Pafets, vismaz pirmajā sezonā brauks jaunajā komandā, tomēr Rons Deniss noliedza partnerattiecības ar Prodrive. Prodrive paziņoja, ka ir noslēguši līgumu ar titulsponsoru, taču tā nosaukums netika paziņots.
Lai gan Prodrive ir nopirkuši Aston Martin, šis nosaukums netiks izmantots. 2007. gada novembrī tika ziņots, ka Prodrive vadība bija lūgusi FIA atļaut komandai piedalīties sākot ar sezonas vidū, tomēr tas netika atļauts. tika paziņots, ka Prodrive savus plānus par debiju F1 ir atlikuši uz gadu. Gadu vēlāk tika baumots, ka Prodrive mēģinās nopirkt Honda F1 komandu un izveidot Prodrive F1 uz šīs komandas bāzes, tomēr baumas izrādījās nepatiesas. Prodrive nepiedalīsies. gada Formula 1 sezonā.
Ivans Gašparovičs
Ivans Gašparovičs (dzimis ) ir slovāku politiķis, Slovākijas prezidents no 2004. līdz 2014. gadam.
Dzimis skolotāju ģimenē. Studēja tieslietas Bratislavas Komenska Universitātē. Strādāja prokuratūras iestādēs. Prāgas pavasara laikā iestājās Komunistiskajā partijā. Pēc PSRS iebrukuma tika no tās izslēgts, tomēr drīkstēja turpināt darbu profesijā. Strādāja par pasniedzēju Bratislavas Universitātē. 1990. gadā kļuva par universitātes prorektoru.
Pēc komunistiskās varas krišanas Čehoslovākijā Gašparovičs kādu laiku bija Čehoslovākijas ģenerālprokurors. Pēc valsts sašķelšanās Čehijā un Slovākijā, Gašparovičs atgriezās universitātē. 1992. gadā iestājās pretrunīgi vērtētā Vladimira Mečara vadītajā "Tautas partijā - Kustībā par demokrātisku Slovākiju" un no 1993. līdz 1998. gadam bija parlamenta spīkers. 2002. gadā izstājās no "Tautas partijas - Kustības par demokrātisku Slovākiju" un nodibināja "Kustību par demokrātiju", kura parlamenta vēlēšanās ieguva 3,3% balsu. 2004. gada prezidenta vēlēšanās pretēji prognozēm tika ievēlēts par Slovākijas prezidentu. 2009. gadā kļuva par pirmo Slovākijas prezidentu, kurš ievēlēts uz otro amata termiņu.
Laikatrīce
Laikatrīce (en) ir daļēji autobiogrāfisks Kurta Vonnegūta romāns, kas izdots 1997. gadā. Pats Vonnegūts šo romānu aprakstīja kā "sautējumu" no kopsavilkuma romānam, ar kuru viņš mocījās vairākus gadus, un pieaugošo nostalģiju par dažādiem viņa dzīves notikumiem. To uzrakstījis, Vonnegūts paziņoja, ka "Laikatrīce" būs viņa pēdējais romāns.
Sižets
Romāns nav sižetiski vienots, bet par tā centrālo notikumu var uzskatīt "laikatrīci", kas visus Zemes iedzīvotājus atsviedusi atpakaļ no 2001. gada uz 1991. gadu, liekot vēlreiz izdzīvot savas dzīves desmit gadus bez iespējas kaut ko mainīt. Romāna galvenais varonis ir viens no populārākajiem Vonnegūta darbu personāžiem Kilgors Trauts, romānā ir iekļauti arī vairāku iedomātu Kilgora Trauta stāstu sižetu atstāstījumi.
Mazāk svarīgie stāsti romānā vēsta par dažādiem cilvēkiem, kuri agrāk vai vēlāk nonāk saskarsmē ar Trautu, un kādu iespaidu notikusi "laikatrīce" uz katru no viņiem atstājusi - kā viņiem nākas atkārtoti pārdzīvot nepareizu izvēļu izdarīšanu, piedzīvot mīļoto cilvēku nāvi, kļūt vainīgiem nelaimes gadījumos. Kad laikatrīce ir beigusies un 2001. gadā cilvēki atkal var izmantot savu brīvo gribu, izrādās, ka pēc desmit gadiem atkārtotās dzīves neviens, izņemot Kilgoru Trautu, tai nav gatavs.
Galvenās idejas
"Laikatrīcē" Vonnegūts atgriežas pie idejas, kas pirmo reizi viņa darbos parādījās jau viņa otrajā romānā "Titāna Sirēnas". Proti, ka cilvēkam nav brīvās gribas, un ka viss notiekošais ir jau iepriekš noteikts. Līdz ar to, kad cilvēkiem nākas izdzīvot atkārtoti ievērojamu savas dzīves daļu, tikai Kilgors Trauts, kas vienmēr ir zinājis, ka savā dzīvē neko ietekmēt nevar, to spēj viegli pieņemt.
Informācijas, telesakaru un mediju tiesību institūts
Informācijas, telesakaru un mediju tiesību institūts (de, saīsin: ITM) ir neatkarīga Vestfāles Universitātes struktūrvienība, kas nodarbojas ar informācijas tiesību jautājumu pētniecību, tajā skaitā autortiesību un blakustiesību aizsardzība, konfidenciālas informācijas neizpaušana, interneta tiesību īpatnības un citas tiesiskās attiecības, kas rodas informācijas sfērā. Daudzi institūta projekti tiek īstenoti pēc Eiropas Komisijas pasūtījuma.
Zinātniskā izdevējdarbība
Institūts ir publicējis vairāk nekā piecdesmit grāmatas un vairākus simtus rakstu par informācijas tiesību jautājumiem.
Vienotība
"Vienotība" ir centriski-labēja politiskā partija Latvijā, kas ietilpst partiju apvienībā "Jaunā Vienotība". To, saplūstot reorganizācijas ceļā trim partijām vienā, pēc 10. Saeimas vēlēšanām izveidoja liberālā partija "Jaunais laiks", konservatīvā "Pilsoniskā savienība" un sociāldemokrātiskā "Sabiedrība citai politikai". "Vienotībai" 10. Saeimā bija vislielākā frakcija — 33 deputāti, 11. Saeimas ārkārtas vēlēšanās 2011. gadā 11. Saeimā ievēlēti 20 tās deputāti, bet 12. Saeimā no "Vienotības" saraksta tika ievēlēti 23 deputāti. 13. Saeimas vēlēšanās "Vienotība" piedalījās sešu partiju apvienībā "Jaunā Vienotība", kas ieguva astoņas tautas priekšstāvju vietas Saeimā. Sekojošajās 14. Saeimas vēlēšanās "Jaunā Vienotība" guva pārliecinošu uzvaru. "Vienotības" politiķis Arturs Krišjānis Kariņš ir valdības vadītājs.
Partijas izveidošana un 10. Saeimas vēlēšanas
partijas "Jaunais laiks", "Pilsoniskā savienība" un "Sabiedrība citai politikai" parakstīja vienošanos par sadarbību. Partijas izveidoja rīcības padomi, kurā no katras partijas deleģēja pārstāvi. Padomes sēdēs tika lemts par dažādiem jautājumiem. TV3 ziņu raidījumā tika ziņots, ka bijusī laikraksta "Diena" galvenā redaktore Sarmīte Ēlerte ir iesaistījusies šo partiju konsolidācijā. partiju vadītāji paziņoja par politiskās apvienības veidošanu, lai piedalītos 10. Saeimas vēlēšanās. tika parakstīts dokuments, saskaņā ar kuru partijas apņēmās piedalīties vēlēšanās ar vienotu sarakstu.
par apvienības nosaukumu tika izvēlēts "Vienotība" un dibināšanas kongress tika ieplānots martā. partija "Visu Latvijai!" izteica vēlmi iesaistīties "Vienotībā", tāpat aicinot tajā iekļaut partijas Tēvzemei un Brīvībai/LNNK un Libertas.lv. LSDSP vadītājs Jānis Dinevičs teica, ka tiek meklēti politiskie partneri, ar ko kopā startēt vēlēšanās. Kā vienus no kandidātiem viņš nosauca "Vienotību". apvienība paziņoja par sadarbību ar Kristīgo Demokrātu savienību.
"Pilsoniskās savienības" kopsapulce vienbalsīgi pieņēma lēmumu par dalību "Vienotībā". Tajā pašā dienā S. Ēlerte paziņoja, ka startēs vēlēšanās no "Vienotības" saraksta. dalību apvienībā apstiprināja arī "Jaunais laiks". "Sabiedrības citai politikai" kopsapulce atbalstīja pievienošanos "Vienotībai". notika dibināšanas sapulce, kur ar 646 balsīm "par" tika apstiprināta apvienības dibināšana. par apvienības valdes priekšsēdētāju ievēlēja Ģirtu Valdi Kristovski (PS).
S. Ēlerte dibināja "Meierovica biedrību par progresīvām pārmaiņām". Maijā tika ziņots, ka TB/LNNK un "Visu Latvijai!" domā par dalību "Vienotībā". "Vienotība" paziņoja, ka nav vienojusies ar šīm partijām. Tikmēr tika paziņots, ka "Vienotības" sarakstā kandidēs 10 "Meierovica biedrības" dalībnieki, tostarp, S. Ēlerte. "Vienotības" vēlēšanu sarakstā bija arī LSDSP biedrs Atis Lejiņš. Apvienība par Ministru prezidenta kandidātu izvirzīja esošo valdības vadītāju Valdi Dombrovski (JL).
Pārtapšana partijā un 11. Saeimas vēlēšanas
2012. gada 1. decembra kongresā ievēlēja šādu partijas vadību: valdes priekšsēdētāja S. Āboltiņa, domes priekšsēdētāja S. Kalniete un domes priekšsēdētājas vietniece Linda Medene, partijas valdē Eiropas Parlamenta deputāti Valdis Dombrovskis un Artis Pabriks, Saeimas deputāti Jānis Reirs, Ilze Viņķele, Lolita Čigāne, Aleksejs Loskutovs, Andrejs Judins, Edvards Smiltēns, izglītības un zinātnes ministre Ina Druviete, kā arī Olafs Pulks, Inga Priede, Karina Korna, Inese Vaidere, Kārlis Šadurskis.
12. Saeimas vēlēšanas un darbības laiks
"Vienotība" ar Reformu partiju vienojās kopīgi startēt 12. Saeimas vēlēšanās. 2014. gada pirmajā pusē virkne Reformu partijas redzamāko politiķu iestājās "Vienotībā". Saeimas vēlēšanās partijai izdevās iegūt 23 mandātus, kas bija par 3 vietām vairāk kā iepriekšējās parlamenta vēlēšanās.
2016. gada jūnijā partijas ārkārtas kongresā priekšsēdētāja amatā S. Āboltiņas vietā tika ievēlēts Andris Piebalgs.
2016. gada 12. oktobrī stājās spēkā Rīgas apgabaltiesas spriedums par 4000 eiro sodu, kuru KNAB 2015. gada 13. maijā piemēroja partijai saistībā ar vēlēšanu izdevumu pārkāpumiem. Sods bija lielākais 12. Saeimas vēlēšanās. Problēmas izraisīja kandidāti, kuri veidoja savas personīgās priekšvēlēšanu kampaņas. KNAB arī pieņēma lēmumu pārtraukt valsts finansējumu, kas tiek piešķirts partijām, par kurām iepriekšējās vēlēšanās nobalsojuši vairāk nekā 2% vēlētāju ("Vienotībai" ik gadu pienācās 141 669 eiro).
, pēc nesaskaņām ar S. Āboltiņu no partijas izstājās deputāti Ilze Viņķele, Lolita Čigāne, Andrejs Judins, Ints Dālderis un Aleksejs Loskutovs, bet jau 2018. gada rudenī notikušajās 13. Saeimas vēlēšanās I. Dālderis, A. Judins un A. Loskutovs tomēr startēja no "Vienotības" saraksta.
Pēc tam, kad 2017. gada jūlijā A. Piebalgs paziņoja, ka nekandidēs uz partijas valdes priekšsēdētāja amatu, partijā izvirzījās vairāki pretendenti uz vadītāja vietu. Iekšējo nesaskaņu dēļ no "Vienotības" izstājās viens no pretendentiem Edvards Smiltēns, savukārt par priekšsēdētāju tika ievēlēts Arvils Ašeradens. S. Āboltiņa no partijas tika izslēgta 2017. gada 6. novembrī.
13. Saeimas vēlēšanas
Pirms 13. Saeimas vēlēšanām partija "Vienotība" iesaistījās apvienībā "Jaunā Vienotība" kopā ar piecām citām politiskajām partijām: "Kuldīgas novadam", "Tukuma pilsētai un novadam", "Valmierai un Vidzemei", "Jēkabpils reģionālo partiju" un "Latgales partiju". Neraugoties uz samērā nelielo mandātu skaitu 13. Saeimā, apvienība ieguva tiesības veidot valdību un visu Saeimas sasaukumu pie varas atradās Artura Krišjāņa Kariņa vadītais Ministru kabinets.
14. Saeimas vēlēšanas
Apvienība "Jaunā Vienotība" guva pārliecinošu uzvaru 14. Saeimas vēlēšanās 2022. gadā, iegūstot 26 mandātus 14. Saeimā. , Saeima atkārtoti apstiprināja A. K. Kariņu Ministru prezidenta amatā, tādā veidā arī apstiprinot Kariņa 2. Ministru kabinetu.
2021. gada pašvaldību vēlēšanas
Partija pašvaldību vēlēšanās piedalījās Tukuma un Jēkabpils novadā. Citos novados partija startēja apvienības "Jaunā Vienotība" sastāvā.
Röyksopp
Röyksopp ir norvēģu elektroniskās mūzikas duets, kura sastāvā ietilpst Torbjorns Bruntlands (no) un Sveins Berge (no). Duets ir bāzējies otrajā lielākajā Norvēģijas pilsētā Bergenā. Oficiāli grupa tika dibināta 1998. gadā un debijas albums "Melody A.M." klajā nāca 2001. gadā.
Vēsture
Torbjorns Bruntlands un Sveins Berge bija skolasbiedri savā dzimtajā pilsētā Tromse un jau 1990. gadu sākumā eksperimentēja ar elektroniskiem mūzikas instrumentiem, tomēr grupa tika izveidota vairākus gadus vēlāk, kad viņi atkal satikās Bergenā. Tajos gados pilsēta bija nozīmīgs elektroniskās mūzikas centrs Skandināvijā.
Vārds Röyksopp ir stilizēta versija norvēģu valodas vārdam Røyksopp, kas nozīmē pūpēdis.
2001. gada 8. oktobrī tika izdots dueta debijas albuma "Melody A.M.", kurā bija tādi singli, kā "Eple" un "Poor Leno". Šis albums guva komerciālus panākumus gan dzimtenē, gan tālu aiz tās robežām, kā arī ieguva vairākas prestižas mūzikas balvas. Röyksopp pirmo singlu izdeva vietējais neatkarīgais leibls Tellé, bet albumu izdeva izdevējkompānija Wall of Sound. Singls "Eple" arī uz šo brīdi ir viens no atpazīstamākajiem grupas singliem, līdzās "Poor Leno", "Remind Me" un "Sparks". Eple norvēģu valodā nozīmē ābols.
2005. gadā sekoja albums "The Understanding", par kuras spilgtākajiem singliem kļuva "Only This Moment" un "What Else Is There", kuram pa virsu 80. gadu manierē balsi iedziedāja Karina Dreijere Andersona (sv) no grupas "The Knife".
2009. gada 23. martā grupa izdeva savu trešo studijas albumu "Junior", kuram 2010. gada rudenī sekoja turpinājums ceturtajā studijas albumā "Senior".
Karena Bliksena
Karena Bliksena, dzimusi Dinesena (Karen Blixen, Dinesen; dzimusi 1885. gada 17. aprīlī Roskildē, mirusi 1962. gada 7. septembrī turpat), bija dāņu rakstniece. Viņa bija pazīstama arī ar pseidonīmiem Īzaks Dinesens (Isak Dinesen) un Pjērs Andrezels (Pierre Andrezel). Bliksena ir rakstījusi gan dāņu, gan angļu valodā.
Karena Bliksena dzimusi Dānijai piederošajā Zēlandes salā. 1914. gadā viņa apprecējās ar savu zviedru brālēnu baronu Broru fon Bliksenu-Fineki (Baron Bror von Blixen-Finecke). Šīs laulības notika pēc neveiksmīgas mīlas dēkas ar viņa brāli. 1914. gadā pāris pārcēlās uz Keniju, kur viņi izlietoja savus ietaupījumus, lai ierīkotu kafijas plantāciju. Abi laulātie bija visnotaļ atšķirīgi gan izglītībā, gan temperamenta ziņā, turklāt Brors Bliksens savai sievai bija neuzticīgs. Pirmā laulības gada beigās Karenai tika diagnosticēts sifiliss, ar kuru viņa slimoja īpaši smagā formā. Bliksenu pāris izšķīrās 1925. gadā, lai gan abi dzīvoja atsevišķi jau kopš 1921. gada.
Bliksena atgriezās Dānijā trīsdesmitajos gados, kur uzsāka nopietnu rakstnieces darbu. Dānijā viņa pavadīja visu savu atlikušo mūžu. 1934. gadā tika izdots stāstu krājums "Septiņi gotiski stāsti" (Seven Gothic Tales). Viens no Bliksenas pazīstamākajiem darbiem ir stāsts "Babetes svētki" (Babette's Feast), kura ekranizācija (Babette's Feast, 1987) ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā filma svešvalodā.
Liela daļa Bliksenas darbu publicēti tikai pēc viņas nāves.
T-28
T-28 bija vidējais tanks ar trīs torņiem kājnieku atbalstīšanai un pretinieka nocietinājumu ieņemšanai, kuru no 1933. līdz 1940. gadam ražoja Padomju Savienība.
T-28 svars bija 25,4 tonnas un tas bija paredzēts 6 cilvēku ekipāžai. Kopumā tika saražoti 503 šī modeļa tanki. Padomju Savienība T-28 izmantoja Otrā pasaules karā. Vienlaikus arī somi, vācieši un citi Padomju Savienības pretinieki Otrā pasaules karā laikā ieguva vairākus trofejas T-28, kurus vēlāk izmantoja savā karaspēkā.
Lai arī tanka pielietošana karadarbībā nebija veiksmīga, tomēr vairāki tehniskie risinājumi, kas tika rasti, projektējot T-28, tika pielietoti nākamajos padomju tanku modeļos.
Dienvidu plankumainais skunkss
Dienvidu plankumainais skunkss jeb Meksikas plankumainais skunkss (Spilogale angustifrons) ir neliels skunksu dzimtas (Mephitidae) plēsējs, kas pieder plankumaino skunksu (Spilogale) ģintij.
Dienvidu plankumainais skunkss dzīvo Centrālamerikas teritorijā, to var sastapt Belizē, Kostarikā, Salvadorā, Gvatemalā, Hondurasā, Meksikā un Nikaragvā.
Izskats un īpašības
Dienvidu plankumainais skunkss ir neliela auguma skunkss, tā ķermeņa garums bez astes ir 12—34 cm, astes garums 9—23 cm, svars 0,5—1 kg. Kā visiem skunksiem tiem ir melnbalts kažoks. Baltās svītras ir lauzītas un rada plankumu efektu.
Kā visiem skunksiem dienvidu plankumainajam skunksam ir anālie smakas dziedzeri, kas izdala muskusu ar spēcīgu smaku. Dziedzeri ir ārēji un atgādina krūšu galus, tos apņem muskuļi, kas saspiežoties var sekrētu izšļākt vairāku metru attālumā un tiešā mērķējumā virsū ienaidniekam.
Uzvedība un barība
Par dienvidu plankumaino skunksu ir ļoti maz zināmu faktu, bet tiek pieņemts, ka to uzvedība, vairošanās un barības ieradumi ir līdzīgi pārējiem plankumainajiem skunksiem. Tas ir visēdājs un pamatā barojas ar sīkiem grauzējiem, putniem, ķirzakām, kukaiņiem, olām un augļiem
TV
TV var būt:
Karagājiens uz Nalseni (1245)
1245. gada karagājiens uz Nalseni notika ap 1245. gadu pēc tam, kad no Aizkraukles pils pārvaldīto sēļu zemju pierobežā, kur dzīvo kristīgie visgarām, esošo zemju valdnieki brāļi Tūšis, Miļģerīns un Ģiņģeiķis pieņēma kristietību un noslēdza militāru savienību ar Livonijas ordeņa mestru Dītrihu no Grīningenas. Savienība bija vērsta pret Nalsenes vietvaldi Lengvīnu, kuram viņa radinieks Lietuvas dižkunigaitis Mindaugs bija pavēlējis pakļaut šos novadus. Ordeņa mestrs apsolīja jaunkristītajiem savu draudzību, bagātību, godu, mantu, labu atalgojumu un aizsardzību, lai tiem "laba dzīve sākas". Atgriezušies savā zemē, viņi slepus ielavījās Lengevīna zemē un to nolaupīja izjādes laikā. Uz muguras sasietām rokām Lengevīns tika aizvests uz Miļģerīna zemi. Tad Tūšis, Miļģerīns un Ģiņģeiķis kopā ar savām karadraudzēm, ģimenēm, lopiem un iedzīvi devās uz Aizkraukles novadu, kur mežā izveidoja apmetni. Paši brāļi Tūšis, Miļģerīns un Ģiņģeiķis jāja pie ordeņa mestra, kurš tiem lika atvest gūstekni uz Rīgu. Kad viņi to bija izdarījuši, ordeņa mestrs "deva tiem ar grāmatu ļaudis, zemi, mantību", proti, tie kļuva par viņa vasaļiem.
Ordeņa mestrs Dītrihs no Grīningenas izlēma doties karagājienā uz Nalseni. Viņa karavīriem pie Daugavas piepulcējās Dānijas karaļa vasaļi no Rēveles, leti, līvi, kā arī jauniegūtie sēļu (leišu) vasaļi. Pārcēlušies Daugavas kreisajā krastā, un izgājuši caur purviem, mežiem un upēm, iebrucēji nopostīja vairākas zemes. Daļa karaspēka Ģiņģeiķa vadībā ieņēma Lengevīna pili un ar kara laupījumu un par ķīlniekiem sagūtītajām sievām, viņu bērniem, zirgiem, govīm un teļiem jāja atpakaļ uz Rīgu. Atceļā viņiem purvainā apvidū uzbruka lietuviešu karaspēks, bet tika sakauts. Kaujā krita Lengevīna brālis.
Gūstā saņemtais Lengevīns, par sakāvi uzzinājis, Rīgā mēģināja pakārties, bet to nepieļāva ordeņa apsardze.
Aptaukošanās
Aptaukošanās, tuklums jeb korpulence (la — ‘tuklums, resnums’ ) ir pārmērīgs ķermeņa taukaudu daudzums. Pēc Broka indeksa cilvēkam ir aptaukošanās, ja viņa ķermeņa liekā masa pārsniedz 20% vai ķermeņa masas indekss ir lielāks par 25 kg/m2. Vīriešiem tauki vairāk uzkrājas ķermeņa augšdaļā un uz vēdera, bet sievietēm — uz vēdera un gūžām, tāpēc aptaukošanos var arī noteikt pēc vidukļa un gurnu apkārtmēra attiecības, kas vīriešiem aptaukošanās gadījumā parasti ir lielāks par 1, bet sievietēm — lielāks par 0,85.
Pēc starptautiskās slimību un veselības problēmu klasifikācijas aptaukošanās ir endokrīnās, uztura un vielmaiņas slimība. Aptaukošanās kods šajā klasifikācijā ir E66. Sīkāk šajā klasifikācijā aptaukošanās tiek dalīta šādi:
Elvīra Baldiņa
Elvīra Baldiņa (dzimusi Elvīra Maiga Hortenzija Baldiņa ) ir latviešu teātra un kino aktrise.
Biogrāfija
Elvīra Maiga Hortenzija Baldiņa piedzima Madonas apriņķa Kraukļu pagasta "Kalna Jostpāpenos". Māte — mājsaimniece, laukstrādniece Anna Baldiņa, tēvs — piensaimnieks Jānis Baldiņš. Brālis — Ēriks Baldiņš. Mācījusies Kārklu četrgadīgajā un Kraukļu sešgadīgajā pamatskolā, 1938. gadā pabeigusi Valsts ģimnāziju Cesvainē. Pēc pārvākšanās uz Rīgu mācījās Latvju Aktieru arodbiedrības teātra skolā. Pēc skolas likvidācijas turpina apgūt aktiermeistarību Latvju drāmas ansambļa studijā, piedaloties studijas teatrālajos uzvedumos (1941—1944). Pēc kara beigām sāka strādāt Latvijas Jaunatnes teātrī (1945—1976). Pēc aiziešanas pensijā turpināja strādāt teātrī kā ārštata darbinieks līdz pat teātra slēgšanai 1992. gadā.
Piedalījusies daudzos radio teātra uzvedumos un televīzijas iestudējumos, kas paredzēti bērniem. Nodarbojusies ar sabiedrisko darbību, bijusi rajona Padomes deputāte. Apbalvota ar "Goda zīmes" ordeni. Latvijas kultūras fonda stipendiāte.
2009. gadā Elvīra Baldiņa pievienojās Teātra zelta fondam.
Vīrs — diriģents un vijolnieks Leonhards Ostrovskis (1922—1984 ), dēls — Madis Ostrovskis, mazdēls — pianists Toms Ostrovskis.
Cēzijs
Cēzijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Cs un atomskaitli 55. Cēzijs ir sārmu metāls, tāpēc dabā brīvā veidā nav sastopams, jo intensīvi reaģē ar gaisa skābekli un ūdeni. Dabā cēzijs ir sastopams dažos minerālos. Savienojumos cēzijs var būt tikai vienvērtīgs. Cēzija hidroksīds CsOH ir ļoti stiprs sārms, un tas šķīdina stiklu. Cēzijs ir viselektropozitīvākais elements (neskaitot franciju, kas ir ārkārtīgi radioaktīvs un tā īpašības grūti izpētāmas) un visizteiktākais sārmu metāls.
Vēsture
Cēzijs ir pirmais ķīmiskais elements, kas tika atklāts izmantojot spektroskopijas metodes. To 1860. gadā paveica vācu zinātnieki Roberts Bunzens un Gustavs Kirhofs. Elementa nosaukums radās tieši no tā unikālajām zilajām līnijām spektrā ( — ‘debesszils’). Pirmo reizi cēziju tīrā veidā izolēja 1882. gadā. To izdarīja zviedru ķīmiķis Karls Zeterbergs, veicot elektrolīzes procesu ar cēzija cianīda (CsCN) un bārija sakausējumu.
Atrašanās dabā
Zemes garozā cēzija koncentrācija ir aptuveni 7 daļiņas uz 100 000. Tas ir atrodams tādos minerālos kā pollucītā (CsAlSi2O6), rodicītā un lepidolītā. Ar cēziju bagātais pollucīts pēc izskata atgādina kvarcu. Tas satur aptuveni 40% cēzija, bet rūpnieciski var iegūt tikai aptuveni 25% tīru cēziju. Ir apzināts, ka pasaulē ir aptuveni 180 tūkstoši tonnas cēzija rūdas, bet tās ir izkaisītas. Lielas pollucīta atradnes atrodas Zimbabvē. Nozīmīgas atradnes atrodas arī Kanādā, Bernika ezera apkārtnē, un Dienvidāfrikā. Rodicīts un lepidolīts ir reti sastopami minerāli. Vidēji gada laikā iegūst 20 tonnas cēzija.
Izotopi
Dabā ir sastopams tikai viens stabils cēzija izotops — cēzijs–133, lai gan laboratorijas apstākļos var iegūt ļoti daudz izotopu; daudz vairāk nekā citiem ķīmiskajiem elementiem. Šie izotopi ir no cēzija–114 līdz cēzijam–145.
Fizikālās īpašības
Cēzijs ir sudrabains metāls ar zeltainu nokrāsu. Tas ir viens no mīkstākajiem metāliem. Tā kušanas temperatūra ir +28,44 °C, kas ir salīdzinoši ļoti zema un tikai mazliet lielāka par istabas temperatūru. Savukārt viršanas temperatūra ir 671 °C. Tā elektronegativitāte ir 0,79.
Cēzijam ir viszemākā jonizācijas enerģija no visiem zināmajiem ķīmiskajiem elementiem - 3,8939 eV (pat zemāka nekā francijam, kuram tā ir 4,0727 eV).
Ķīmiskās īpašības
Cēzijs reakcijā ar ūdeni rada cēzija hidroksīdu: Reakcija ir eksotermiska un izdala pietiekami termisko enerģiju, lai izdalītais ūdeņradis tālāk reaģētu ar gaisā esošo skābekli.
Cēzijs reakcijā ar skābekli rada cēzija oksīdu, kas tālāk viegli reaģē ar ūdeni, radot cēzija hidroksīdu:
Izmantošana
Cēzijs tiek izmantots atompulksteņos. Saskaņā ar Starptautisko mērvienību sistēmu (SI), sekunde tiek definēta kā ierosināta cēzija atoma (izotops Cs-133) 9 192 631 770 elektromagnētiskā starojuma periodu.
Francijs
Francijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Fr un atomskaitli 87. Francijs ir sārmu metāls, kuram ir zemākā elektronegativitāte no visiem zināmajiem elementiem. Visi francija izotopi ir radioaktīvi. Tiek pieņemts, ka francijam ir līdzīgas ķīmiskās īpašības, kā citiem sārmu metāliem. Tāpat kā visiem citiem sārmu metāliem, arī francijam ir tikai viens valences elektrons. Stabilākā izotopa 223Fr pussabrukšanas periods ir 21,8 minūtes.
Vēsture
Francija eksistenci paredzēja Dmitrijs Mendeļejevs, 1870. gadā veidojot periodisko tabulu. Viņš šo elementu nosauca par ekacēziju. 1926. gadā angļu ķīmiķi, analizējot mangāna(II) sulfāta rentgenstaru fotogrāfijas, novēroja spektrāllīnijas, kuras piedēvēja ekacēzijam. Viņi ierosināja elementu saukt par alkalīniju. Arī amerikāņu zinātnieks Freds Elisons 1930. gadā apgalvoja, ka ir atradis šo elementu, un ieteica to saukt par virdžīniju, par godu viņa dzimtajam štatam Virdžīnijai. 1934. gadā Elisona pētījumi tika apstrīdēti.
Franciju 1939. gadā atklāja franču ķīmiķe Margerita Perē (Marguerite Perey). Tas nosaukts par godu Francijai. Francijs bija pēdējais dabā atrastais elements. Pārējie elementi vēlāk ir iegūti sintēzes procesā, un, piemēram, tehnēcijs tikai pēc tam atrasts arī dabā. Margerita Perē izotopu francijs–223 nosauca par "aktīniju K". Viņa uzskatīja, ka tas ir pavisam cits elements. 1946. gadā viņa ieteica to saukt pat par katiju.
1949. gadā Margeritas Perē atklājums tika oficiāli apstiprināts. Francija sākotnējais ķīmiskais simbols bija Fa, bet drīz vien to nomainīja uz pašreizējo, tas ir, uz Fr.
Atrašanās dabā
Ārpus laboratorijām francijs ir ļoti reti sastopams, tas nelielos daudzumos ir atrodams urāna un torija rūdās. Dabā ir atrodams tikai francija–223 izotops. Tiek lēsts, ka kopējais francija daudzums Zemes garozā ir no 20 līdz 30 gramiem.
Izotopi
Dabā ir sastopams tikai viens radioaktīvs francija izotops, un tas ir francijs–223. Francija–223 pussabrukšanas periods ir 21,8 minūtes. Kopumā ir zināmi 34 francija izotopi, kuru atommasas ir no 199 līdz 232.
Bioloģiskā nozīme
Francijam nav konstatēta kaut kāda bioloģiskā nozīme.
Austrumpireneji
Austrumpireneji (fr, ;, oc) ir Francijas departaments, viens no trīspadsmit Oksitānijas reģiona departamentiem. Austrumpireneju administratīvais centrs ir Perpiņāna. Departaments administratīvi sīkāk dalās trīs apgabalos (arrondissements):
Virtsu bāka
Virtsu bāka (et) ir bāka Igaunijā, Virtsu pussalā uz dienvidrietumiem no Virtsu ostas.
Raksturojums
Bākas augstums ir 18 m. Bāku veido četrskaldņu konisks betona tornis ar galeriju, bez laternas. Torņa augšdaļa ir sarkanā krāsā, apakšdaļa balta. Gaismas elements atrodas 19 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (1,5 s deg, 3,5 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 11 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu diennakts tumšajā laikā.
Roberts Bērnss
Roberts Bērnss (en; dzimis, miris ) bija skotu rakstnieks un dzejnieks, viens no romantisma aizsācējiem Lielbritānijā. Bērnsa darbi atstājuši lielu ietekmi arī uz liberālisma un sociālisma ideoloģiju attīstību. Bērnss tiek uzskatīts par Skotijas nacionālo dzejnieku, viņš ir arī viszināmākais skotu valodā rakstošais dzejnieks. Bērnss daudz rakstījis arī angļu valodā. Bērnss vācis skotu tautasdziesmas, no kurām daudzas pārveidojis savos dzejoļos.
Biogrāfija
Bērnss bija dzimis Elovejā, Skotijā, zemnieka Viljama Bērnsa ģimenē. Bērnsa jaunība aizritēja nabadzībā un smagā fiziskā darbā, kas viņā atstāja pēdas līkas muguras un novājinātas miesasbūves veidā. Skolā viņš bija gājis pavisam nedaudz un izglītību guva no tēva, kas saviem bērniem mācīja lasīšanu, rakstīšanu, aritmētiku un ģeogrāfiju, kā arī uzrakstīja viņiem Kristiešu ticības pamācību. Papildu izglītību Bērnss guva arī no skolotāja Džona Mērdoka, kas Elovejas draudzē 1763. gadā atklāja 'piedzīvojumu skolu' un Robertam un viņa brālim Gilbertam pasniedza latīņu un franču valodu. Par spīti savām spējām un raksturam Bērnsa tēvs neguva panākumus un ar savu lielo ģimeni bija spiests pārvākties no saimniecības uz saimniecību, tā arī nespējot uzlabot savus dzīves apstākļus.
1781. gadā Bērnss devās uz piekrastes pilsētu Īrvainu, lai tur kļūtu par linu sējēju, bet strādnieku, Bērnsa tai skaitā, Jaunā gada svinībās viņa darbavieta aizdegās un nodega līdz pamatiem. Līdz ar to beidzās šis Bērnsa dzīves posms. 1783. gadā viņš sāka sacerēt tradicionālās manieres dzeju, izmantojot zemienes skotu Eiršīras dialektu. 1784. gadā nomira viņa tēvs un Roberts ar savu brāli Gilbertu sāka izmisīgu cīņu, lai saglabātu savā īpašumā saimniecību; šajā cīņā ciešot zaudējumu, viņi pārvācās uz Mosgīlu.
Mīlas dēkā ar Žannu Armūru un neveiksmīgajā zemnieka dzīvē radošos problēmu dēļ Bērnss apsvēra pārvākšanos uz Jamaiku, lai tur kļūtu par grāmatvedi plantācijā. No tā viņu atrunāja Tomasa Blekloka vēstule, un sava brāļa pamudināts Bērnss izdeva savus dzejoļus grāmatā Dzejoļi, galvenokārt skotu dialektā, izdota 1786. gada jūnijā, parasti pazīstama kā Kilmanrokas sējums. Šajā krājumā bija iekļauti vairāki viņa labākie dzejoļi, tai skaitā "The Twa Dogs", "Address to the Deil", "Hallowe'en", "The Cottar's Saturday Night", "To a Mouse", un "To a Mountain Daisy".
Panākumi sekoja nekavējoties. Bērnsa vārds izskanēja visā Skotijā, viņš tika uzaicināts uz Edinburgu, lai vadītu jauna izdevuma izlaišanu.
Atgriezies Eiršīrā viņš atjaunoja savas attiecības ar Žannu Armūru, kuru viņš apprecēja 1788. gadā. Tikām viņš turpināja rakstīt un 1790. gadā izlaida Tam O' Shanter. Apmēram tajā pašā laikā viņš saņēma un atteicās no piedāvājuma Londonā kļūt par laikraksta Star līdzstrādnieku, tāpat viņš atteicās ieņemt amatu jaunizveidotajā Edinburgas Universitātes Lauksaimniecības katedrā.