cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Urīnorgānu sistēma
Urīnpūslis
Cilvēka urīnpūslis ir dobs muskuļu orgāns, kurš izvietots vēdera dobuma iegurņa daļā. Urīnpūslis kalpo urīna uzkrāšanai. Tā ietilpība vidēji ir 500—700 ml un dažādiem indivīdiem var būtiski atšķirties. Urīnpūšļa izmēri mainās atkarībā no tā izstiepšanās, uzkrājoties urīnam. Veselam cilvēkam urīnpūslis var mierīgi noturēt 300 ml urīna 2—5 stundas. Parasti urīnpūšļa saturs ir sterils. Urīna plūsma, izlaižot to no urīnpūšļa, tiek regulēta ar sfinkteru muskuļu palīdzību. Urīnpūšļa sieniņa arī ir klāta ar muskuļu slāni (detruzoru), kas, saraujoties, veido izvadāmā urīna strūklu. Urinēšana ir ar apziņu kontrolējams reflektors akts, kuru iniciē urīnpūšļa sieniņā izvietotie spriedzes receptori, kas sūta galvas smadzenēm signālu, ka urīnpūslis ir piepildīts. Tas rada sajūtu, ka ir nepieciešams atbrīvot urīnpūsli. Urīnpūslim sākot iztukšoties, tā sfinkters atslābst, bet detruzors saraujas, radot urīna strūklu. Urinēšanas procesā piedalās arī starpenes un vēdera preses šķērssvītrotie muskuļi.
Cilvēka urīnizvadorgānu sistēma
Cilvēka urīnizvadorgānu sistēma ir ļoti līdzīga visu mugurkaulnieku urīnizvadorgānu sistēmai.
Sistēmas uzbūve
Nieres (pāra orgāns) veic asiņu filtrāciju un ir urīnizvadorgānu galvenā struktūra. To filtrējošā pamatvienība ir nefrons, kurš sastāv no asinsvadu kamoliņa, nefrona kapsulas un nefrona kanāliņa. (Sīkāk par nieru uzbūvi skatīt rakstā Nieres.)
Nieres asinsvadi atrodas nieres priekšpusē. Pa nieru artērijām (labā nieres artērija, kreisā nieres artērija) asinis plūst uz nieri. Nieru artērijas zarojas un veido blīvu kapilāru tīklu. Nieru artērijās ir augsts asinsspiediens. Pa nieru vēnām (labā nieres vēna, kreisā nieres vēna) asinis plūst prom no nieres un ieplūst apakšējā dobajā vēnā. No nieres bļodiņas atiet urīnvads (pāra orgāns), kas savieno nieri ar urīnpūsli, no kura atiet urīnizvadkanāls (nepāra orgāns). Ja urīnpūslis ir piepildījies, urīnvadi aizveras. Urīnpūšļa izeju uz urīnizvadkanālu slēdz divi sfinkteri: tuvāk pūslim ir iekšējais slēdzējmuskulis, tuvāk kanālam ir ārējais slēdzējmuskulis.
Filtrācija
Filtrācija norisinās nefrona kapsulā, tā kausveida struktūrā (ieliekumā, ko sauc par nieres ķermenīti) atrodas kapilāru kamoliņš jeb glomeruls, kura kapilāru sienas ir daudz caurlaidīgākas nekā citu asinsvadu sienas. Pēc kapilāru kamoliņa kapilāri atkal savienojas un veido arteriolu (tā ir vienīgā vieta organismā, kur kapilāri no jauna veido arteriolu). No kamoliņa izejošās arteriolas diametrs ir mazāks nekā kamoliņā ienākošās arteriolas diametrs, tādēļ kamoliņā rodas liels spiediens, kas nodrošina asiņu šķidruma plūsmu cauri kapilāru sienām. Daļa asins plazmas izfiltrējas nefrona kapsulā, šo filtrātu sauc par pirmurīnu, un tas satur ūdeni, glikozi, sāļus, aminoskābes, urīnvielu, bet nesatur olbaltumvielas un asinsķermenīšus. Apmēram ceturtā daļa asiņu, ko sirds sūknē katru minūti, nonāk nierēs, un desmitā daļa asins plazmas tiek izfiltrēta. Diennaktī veidojas aptuveni 180 litru pirmurīna.
Reabsorbcija
No 180 litriem pirmurīna 99 % tiek reabsorbēti asinīs, tādējādi tikai pusotrs litrs šī filtrāta diennaktī tiek izdalīts ar urīnu. No glomerula izejošā arteriola sazrojas kapilāros, tie apņem nefrona kanāliņu. No kanāliņā esošā pirmurīna visa glikoze un aminoskābes un daļa ūdens un sāļu uzsūcas atpakaļ asinīs.
Nefronu darbības regulācija
Saražota urīna daudzums atkarīgs no tā, vai organismam vajag atbrīvoties no ūdens (hipotoniskas asinis jeb tajās ir par daudz ūdens) vai arī to saglabāt (hipertoniskas asinis jeb tajās ir par maz ūdens). Nefronu savācējkanāliņu ūdens caurlaidību regulē hormons vazopresīns, kuru ražo hipofīze un kurš iedarbojas uz savācācējkanāliņu epitēlijšūnām, palielinot to caurlaidību, kas nozīmē, ka no kanāliņiem izplūst vairāk ūdens un tas ieplūst atpakaļ asinīs. Kad asiņu konsistence ir normāla, hipofīzes stimulācija samazinās un tā savukārt samazina vazopresīna sekrēciju (urīna daudzums palielinās).
Urinācija
Urinācija ir urīna izdalīšanās, kas ir reflektoriska darbība. Kad urīnpūslis ir tukšs, simpātiskā nervu sistēma izraisa pūšļa atslābumu un iekšējā slēdzējmuskuļa saraušanos. Kad pūslis ir pilns, parasimpātiskā nervu sistēma izraisa pūšļa sienas saraušanos un iekšējā slēdzējmuskuļa atslābumu. Ārējā slēdzējmuskuļa saraušanās un atslābums ir pakļauts gribai, ar to cilvēks var novērst urīna izdalīšanos, līdz netiek sasniegta kritiskā robeža (pieaugušajam cilvēkam tā ir ap 500—700 ml pūslī). Nenobriedusi nervu sistēma vēl nespēj kontrolēt urīna izdalīšanos.
Autoceļš P6
Vēsture
2015. gada 20. februārī tika izsludināts konkurss par autoceļa P6 posma Ainava-Šūpoles (1,7-7,9km) seguma periodiskās uzturēšanas darbiem.
Jezuīti
Jēzus Sadraudzība, arī Jēzus biedrība (la, saīsinājums SJ), jeb Jezuītu ordenis ir Romas Katoļu Baznīcas regulārklēriķu ordenis, kas izveidojās 1534. gadā Parīzē no teoloģijas studentu domu biedru grupas Ignācija no Lojolas vadībā. Ordeņa moto: "Viss lielākam Dieva godam" (Omnia ad maiorem Dei gloriam, saīsinājums: OAMDG).
Ordeņa tradīcijas
Kanoniski ordeni apstiprināja 1540. gada 27. septembrī Romas pāvests Pāvils III (Paulus III) ar bullu "Regiminis militantis ecclesiae". Pēc struktūras Jēzus biedrība tomēr ir ar vērā ņemamām atšķirībām, kuras noteica ordeņa darbības raksturs. Organizācija ir nevis mūku ordenis, bet regulāro klēriķu apvienība (societas clericorum regularum). Tāpēc biedrības biedri nevalkā speciālus mūku tērpus (habitus), bet ģērbjas vienkāršā garīdznieka tērpā (sutana, apmetnis vai mētelis, birete). Lūgšanas jezuīti lasa nevis korī, bet individuāli, ordeņa biedriem nav kopēju, visiem saistošas gavēņu un grēku nožēlas prakses. Ordenis veidots kā misionāru apvienība, līdz ar to biedrības biedri ilgstoši neuzturas vienā vietā un parasti neuzņemas draudzes vadību. Tāpēc biedrībai nav klosteru, bet gan mājas, rezidences, kolēģijas, universitātes, un jezuītam jābūt gatavam dzīves un darbības vietu nekavējoties mainīt. No citām reliģiskajām apvienībām Jēzus biedrību atšķir īpašais, ceturtais svētsolījums (bez paklausības, nabadzības un šķīstības solījumiem, kas tiek doti visos katoļu ordeņos), kas paredz nododot sevi pilnīgā pāvesta rīcībā.
Ordeņa locekļi nav tiesīgi ieņemt augstus amatus nedz Baznīcas institūcijā, nedz arī sekulārajās sfērās. Biedrības uzbūve, tās centralizētā vara un biedru mobilitāte, kā arī izteikti internacionālais sastāvs un elastība jaunu darbības sfēru apguvē (sevišķi svarīga ir Jēzus biedrības darbība izglītības un zinātnes jomā) ir iezīmes, kas izceļ Societas Jesu uz pārējo reliģisko organizāciju fona. Turklāt, lai sekmētu ordeņa iespējas bez šķēršļiem pildīt iecerētos uzdevumus, biedrība saņēma pāvesta privilēģijas, kas deva pilnīgu neatkarību no visiem vietējiem laicīgajiem un garīgajiem vadītājiem
Ordeņa dibinātāja Ignācija Lojolas miršanas brīdī 1556. gadā ordenī pavisam bija apmēram 1000 jezuītu.
1773. gada 23. jūlijā pāvests Klements XIV (Clemento XIV), politisku motīvu, īpaši Spānijas galma izdarītā spiediena, ietekmē izdeva brevi Dominus ac Redemptor par jezuītu ordeņa aizliegšanu. Uz šo laiku tā bija izaugusi no 10 domubiedriem tās dibināšanas sākumā līdz 23 000 brāļiem. Atšķirībā no citām pāvesta bullām, kas stājas spēkā no to pasludināšanas brīža, šis dokuments bija saistošs tikai pēc nolasīšanas katrā atsevišķā rezidencē un tikai tās teritorijā. Līdz ar to bija iespējama situācija, kad dažās valstīs jezuīti varēja darbību turpināt. Piemēram, pāvesta breves izsludināšanu savā valstī noliedza Krievijas imperatore Katrīna II un līdzīgi rīkojās, piemēram, Prūsijas karalis Frīdrihs II.
Jēzus biedrību atjaunoja pāvests Pijs VII (Pius VII) 1814. gada 7. augustā un tā turpina savu darbību līdz mūsu dienām. Savu vislielāko pieaugumu ordenis piedzīvoja 1964. gadā, kad tā locekļu skaits sasniedza gandrīz 36 000. Šodien visā pasaulē ir aptuveni 20 000 jezuītu. Atšķirībā no uz kontemplatīvo dzīvi orientētajiem katoļu garīgajiem ordeņiem, Jēzus biedrības specifika ir izteikta atvērtība sekulārās dzīves procesiem, aktīva sadarbība ar ārpus reliģiskās apvienības stāvošām personām.
Ordeņa struktūra
Ordeni vada ģenerālpriekšnieks (vēlēta amatpersona) ar sēdekli Romā, un kura pienākumus (šobrīd Adolfo Nikolass, iepriekš Austrumāzijas un Okeānijas Jezuītu konferences prezidents, ievēlēts 2008. gada 12. janvārī). Hierarhijas rangā nākamie ir asistenti, kas ir atbildīgi par noteiktiem pasaules apgabaliem un darba jomām.
Svarīgākos visu ordeni skarošos jautājumus lemj Ģenerālsapulce, kuru veido provinciāli (provinču vadītāji) un no katras provinces ievēlēti delegāti. Sadraudzības vēsturē ir bijušas 35 šādas ģenerālsapulces. Saskaņā ar iekšējo reglamentu, katram provinciālim vismaz reizi mēnesī jāapspriežas ar četriem vai pieciem padomdevējiem, sauktiem par "konsultantiem". Ik pēc četriem gadiem notiek provinču krongregācijas.
Ordeni veido 10 asistences, kurās apvienotas 92 provinces un 13 atkarīgie reģioni 127 valstīs. Centrāleiropas asistenci (ECE) veido 5 provinces: Lietuva-Latvija, Vācija, Austrija, Šveice un Ungārija.
Ordeņa brāļi nedzīvo pastāvīgi vienā vietā, bet gan atkarībā no saviem uzdevumiem ordeņa kopienās un mītnēs, kur katrā ir savs vecākais.
Ordeņa misija
Galvenais Jēzus biedrības uzdevums ir misijas darbs, tāpēc tā ir misionāru biedrība un no šīs funkcijas izriet arī ordeņa strikti centralizētā sistēma, struktūra — nav klosteru, bet ir rezidences, kolēģijas, misijas, — u.t.t.
Otrs, tikpat svarīgs jezuītu darbības virziens, kas cieši saistīts ar pirmo, bija izglītība, zinību izplatīšana. Tika izstrādāti arī biedrības izglītības sistēmas organizācijas pamatprincipi un metodes. Pēc savas dibināšanas līdz pat mūsdienām ordenis kļuva par lielāko mācību organizāciju, jo divas trešdaļas no ordeņa iestādēm bija skolas un četras piektdaļas no tās locekļiem — studenti un pasniedzēji. Kur vien parādījās jezuīti, viņi dibināja skolas un koledžas, jo ticēja, ka katolicisma dzīvotspēju var nodrošināt tikai lasīt un rakstīt protoši cilvēki. Tā rezultātā radās, piemēram, Viļņas Universitāte 1579. gadā. Līdz ar to gandrīz vai no ordeņa dibināšanas laikiem pastāv nerakstīts likums, ka nav iespējams iestāties ordenī, ja kandidātam nav kā minimums vismaz maģistra grāda kādā zinātnē.
1539. gada statūtos darbība izglītības iestādēs vēl nav minēta. Taču Mesinas pilsētas dome piedāvāja ordenim ierīkot kolēģiju municipālajā universitātē ar noteikumu, ka biedrības ģenerālis uzņemas pastāvīgi aizvietot četru profesoru katedras. Jaunā augstskolā profesori jezuīti sāka strādāt 1548. gadā. Ap 1554. gadu šīs mācību iestādes popularitāte, pateicoties pasniedzēju augstajam zināšanu līmenim, bija pieaugusi straujāk, nekā kāds to būtu gaidījis, un ordeņa vadītājam Lojolam nācās iekļaut apmācības procesu ordeņa darbības pamatuzdevumos. Kopš tā laika visur, kur parādījās jezuīti, tika dibinātas skolas. Kā spiests atzīt viens no ordeņa kritizētājiem Latvijā Dr. Theol., R.E. Feldmanis: "Eiropas zemēs viņi bija skolu dibinātāji, audzināšanas iestāžu pārzinātāji, jaunatnes satvērēji, jaunatnes audzinātāji, pārliecinātāji ticībā, grāmatu iespiedēji." citēts no
Sv. Ignācija no Lojolas garīgie vingrinājumi
Savu lūgšanu-meditāciju sistēmu Lojola izveidoja laikā ap 1522.-1526. gadiem, piedāvājot trīs lūgšanas metodes:
Vēlāk jezuīti sliecās sakoncentrēt garīgos vingrinājumus diskursīvās lūgšanas metodē. 1574. gadā jezuītu ģenerālis Everards Merkurians izdeva nolikumu Jēzus Sadraudzības Spānijas provinces locekļiem, ar kuru aizliedza piecu sajūtu izmantošanu lūgšanā. Aizliegums vēlreiz tika atkārtots 1578. gadā. Tā pietiekami lielas Jēzus Sadraudzības daļas garīgā dzīve tika aprobežota līdz vienīgajam lūgšanas veidam: diskursīvajai meditācijai, pamatotai uz trijām personas spējām. Šī īpaši intelektuālā rakstura meditācija XVIII-XIX gs. jezuītu ordenī kļuva aizvien nozīmīgāka. 20. gadsimta otrajā pusē jezuīti atgriezās pie individuālas vingrinājumu pasniegšanas pēc Ignācija ieteikumiem, kur kontemplācijas ar sajūtu izmantošanu ieņem centrālu vietu.
Ignācijs Lojola centās izveidot garīgo audzināšanu saglabājot intelektuālo, taču reizē arī dziļi reloģiozo Renesanses garu, kura būtu kā pretinde jaunajam uz individualitāti un merkantīlismu tendētajam reformācijas pasaules skatījumam. Tāpat viņš centās pilnveidot kontemplatīvās lūgšanas formu, atbilstoši tā laikmeta vajadzībām. Garīgie vingrinājumi tika domāti tam, lai izaudzinātu kontemplatīvu personu, kura būtu sagatavojusies darbībai.
Rietumeiropā
Daudz vēlākos laikos dibinātās kongregācijas pārņēma Jēzus Sadraudzības statūtus, tāpat arī jezuītu mācīto, kā arī praktizēto garīgumu. Vēlāk radušies klosteri pārņēma arī visus ierobežojumus, kurus nenoteica Ignacijs Lojola, bet viņa tuvākie sekotāji.
Jaunajā pasaulē
Jezuīti, ierodoties Amerikā, izcēlās dažādās kontinenta vietās, galvenokārt kopā ar pārceļotājiem un kolonizētājiem no Francijas.
1566. gadā trīs jezuīti apmeklēja Floridas ziemeļu daļu, lai sagatavotos darbam ar timukua cilts indiāņiem. Savukārt, tēvs Endrjū Vaits 1634. gadā ieradās svētā Klementa salā Potomakas upē (Mērilenda).
1625. gadā pirmie misionāri, lielākoties, jezuīti, sasniedza arī kontinenta ziemeļu daļu, tai skaitā arī mūsdienu Kanādas teritoriju. Misionāri, kas ieradās Ziemeļamerikā, bieži vien izcēlās Kanādas krastos un devās dienvidu un rietumu virzienā. Daudzi no viņiem, pārvietojoties pa Misisipi upi, sasniedza Ņūorleānu.
1769. gadā jezuītu izveidoto Ziemeļkalifornijas spāņu misiju var uzskatīt par pirmo organizēto katoļu misiju pašreizējā ASV teritorijā.
1989. gadā Salvadoras armijas vienība Alcatl, kas bija apmācīta ASV, Džordžijas štatā, San Salvadorā Centrālamerikas Universitātē noslepkavoja sešus ievērojamus jezuītus. Arhibīskaps Romero tika nogalināts mises laikā. (citēts no)
Jezuīti un kontrreformācija
Kontrreformācijas laikā jezuīti parādās kā ietekmīgs, redzams spēks gan politikā, gan kultūrā, bet to darbību nav iespējams vērtēt šauri viennozīmīgi: jezuītu attiecības ar sabiedrību veidojās katrreiz citādi, atkarībā no vietas un laika. Savdabīgās attiecībās jezuītu misionāru konfrontācija ar protestantismu veidojās attālajos reģionos Āzijā, Āfrikā un Amerikā. Arī Eiropā jautājums nebūt nav tik vienkāršs (piemēram, jezuītu attiecības ar Krievijas cara valdības diktētajām nostādnēm, kas bija izteikti sarežģītas).
Autoritatīvais mākslas vēsturnieks Džefrijs Čips Smits (Smith) atsakās lietot “kontrreformācijas” jēdzienu saistībā ar jezuītiem pat Vācijā, — zemē, kur, liktos, šāds attiecību noformējums ir absolūti neizbēgams. Vēsturnieks parāda, ka, protams, bija atsevišķi pasākumi, ko Vācijas teritorijā jezuīti vērsa pret protestantiem, taču uzsver, ka ordeņa galvenie darbības principi nav reducējami uz protestantisma apkarošanu, norādīdams uz neskaitāmām citām aktivitātēm (izglītības, pastorālās aprūpes, valodniecības, zinātnes, teātra, mūzikas un citās jomās), kur abu konfesiju ceļi nekrustojās. Tāpat Gevins Aleksandrs Beilijs (Bailey), cenšoties rast atbildes tam, cik liela ir Jēzus biedrības loma un interese konfesionālajos ķīviņos, akcentē faktu, ka jezuītu pasūtītie un veidotie tēlotājas mākslas darbi (sevišķi monumentālā glezniecība) neatspoguļo tik daudz pretestību protestantu reformācijai, cik vēlmi redzēt atjaunotu, spēcīgu un plaukstošu katoļu Baznīcu un Renesanses vērtību tālāku attīstību. Tāpēc, meklējot iespējami korektāko apzīmējumu, kas raksturotu šo pasaules uzskatu sadursmi un ietvertu visplašāko Latvijas teritorijā sastopamo parādību spektru, mākslas vēsturniece Ogle K. domā, ka visatbilstošākais ir jēdziens “rekatolizācija”.
(citēts no)
Jezuīti un māksla
Tāpat kā citos savas apustuliskās darbības aspektos, arī mākslā jezuīti meklēja veidus, kā iespējami ietekmīgāk uzrunāt vietējo sabiedrību, rūpīgi apsverot un izstrādājot arī savus estētikas principus, kas galvenokārt bija centrēti uz katolicisma popularitātes vairošanu un Baznīcas prestiža celšanu. Rezultātā radās visos sīkumos pārdomāta, ļoti iedarbīga programma, kas ļauj atpazīt ordeņa darbības lokā tapušus mākslas darbus kā ordenim tipiskus. Gan teorētiķu spriedumos, gan praksē tika apstiprināts jezuītu nolūks caur ārēji redzamu, spēcīgi aizkustinošu tēlu ietekmi transformēt mākslas darba uztvērēja redzēto padziļinātos garīgos ieskatos. Vēršoties pie auditorijas, jezuīti centās aktivizēt mākslas darba uztvērēja atmiņas, iztēles, līdzpārdzīvojuma spējas, kas ideālā gadījumā vedinātu indivīdu iesaistīties cīņā par dvēseles glābšanu. Jezuītu skatījumā jebkura mākslas objektam bija jāiedarbojas, stimulējot ne tikai cilvēka emocionālo pieredzi, bet jācenšas ietiekties tā dziļākajos esamības slāņos, tāpēc mākslai kopumā ordeņa kalpošanā ir liela loma.
(citēts no)
Piemēram skat. arī Manierisms
No jezuītu ordeņa nākušie katoļu svētie
Šobrīd Jēzus Sadraudzībā ir 50 svēto un 146 svētīgo.
Slavenākie no tiem ir: Ignācijs no Lojolas, Francisks Havjers, Pēteris Favrs, Pēteris Kanīzijs, Aloīzijs Gonzaga.
Jezuītu ordeņa kritika un kontrpropaganda
Sakarā ar ordeņa visai aktīvo darbošanos kontrreformācijas procesā, tas iedzīvojās daudzos ienaidniekos un tika pakļauts starpkonfesionālo konfliktu propagandas un kontrpropagandas vilnim, jezuītu vēstures izpētē jārēķinās, ka ir ļoti spēcīgā polarizācija attieksmē pret šo reliģisko apvienību: jezuīti tikuši zākāti gan par velniem sutanās un krāpniekiem, gan cildināti par svētajiem un ievērojamiem zinātniekiem. Lielāko tiesu ārpus ordeņa esošie autori nereti rakstījuši savus apcerējumus, nepievēršoties pirmavotu studijām, tā vietā nekritiski pieņemot jau aprobētus viedokļus. Tendenciozo skatījumu, kāds parasti nopietnām zinātniskām studijām nav raksturīgs, jezuītu historiogrāfijas pētnieki skaidro ar spēcīgi iesakņojušos mītu klātbūtni.
Societas Jesu historiogrāfijā izteiktas divas tendences. Pirmkārt, paši jezuīti uztur spēkā tradīciju apkopot un izdot oriģināldokumentus (sevišķi materiālus, kas attiecas uz provinču vēsturi), un, otrkārt, ārpus biedrības stāvoši pētnieki, kas veido pārsvarā negatīvu vērtējumu par šīs organizācijas darbības dažādiem aspektiem. Tikai XX gs. nogalē parādījās arī zinātniski izsvērti un dziļi pētījumi no dažādu disciplīnu un dažādu reliģisko pārliecību pārstāvošu autoru vidus, kas spējīgi emocionāli neitrāli apieties ar Jēzus biedrības fenomenu kā jebkuru citu zinātniskas izpētes objektu, balstot savus uzskatus dokumentāri pierādāmos faktos
Borts (minerāls)
Borts mineraloģijā ir termins, ko lieto saistībā ar dimantu.
Jebkurā no šiem gadījumiem bortu izmanto daudzās tehnoloģiskajās iekārtās, piemēram urbšanas iekārtu kronīšiem. Smalkāku bortu izmanto augstas klases smilšpapīriem.
75% no pasaules borta piegādā Kongo DR.
Zalcburgas arhibīskapija
Zalcburgas arhibīskapija bija Svētās Romas impērijas baznīcas valsts, kura atradās tagadējās Zalcburgas apkārtnē, Austrijā.
Acetonilacetons
Acetonilacetons (2,5-heksāndions, diacetonils, СН3–СО–СН2–СН2–СО–СН3) ir vienkāršākais γ-diketons — savienojums ar divām karbonilgrupām molekulā, starp kurām ir divas metilēngrupas. Acetonilacetons ir bezkrāsains šķidrums ar patīkamu smaržu.
Atrašanās dabā
Acetonilacetons ir heksāna metabolisma produkts un nosaka heksāna toksiskumu, hroniski iedarbojoties uz organismu.
Iegūšana
γ-Diketonus iegūst, kondensējot nātrija acetilacetonātu ar α-hlorketoniem. Radušos triketonus sadala ar sārmu — veidojas γ-diketoni un acetāti.
Acetonilacetonu var iegūt, karsējot diacetildzintarskābi:
HOOC−CH(СН3CO)−CH(СН3CO)−COOH → СН3–СО–СН2–СН2–СО–СН3 + 2CO2
Īpašības
Acetonilacetons un citi γ-diketoni viegli veido pieclocekļu heterociklus, jo reaģē dienolu veidā.
Ar amonjaku acetonilacetons veido dimetilpirolu, ar fosfora sulfīdu — dimetiltiofēnu. Iedarbojoties ar ūdeni atņemošām vielām (fosfora pentoksīdu, ZnCl2), no acetilacetona rodas dimetilfurāns.
Virdžīnija Vulfa
Virdžīnija Vulfa (, dzimusi Stīvensa,, mirusi ) bija angļu rakstniece, nozīmīga 20. gadsimta modernisma autore. T.s. Blumsberijas grupas intelektuāļu redzama pārstāve.
Viņas pazīstamākie darbi ir romāni "Deloveja kundze" (Mrs. Dalloway, 1925), "Orlando" (1928), "Uz bāku" (To the Lighthouse, 1927), eseja "Sava istaba" (A Room of One's Own, 1929); visi šie darbi publicēti arī latviešu valodā.
Virdžīnija Vulfa ir viena no apziņas plūsmas tehnikas ieviesējām.
Agrā dzīve
Virdžīnija Vulfa piedzima kā Adelaina Virdžīnija Stīvensa Londonā, 1882. gadā. Viņas tēvs, Sers Leslijs Stīvenss, bija pazīstams autors, kritiķis un alpīnists. Viņas māte, Džūlija Prinsepa Stīvensa (dzimusi Džeksona, 1846-1895), piedzima Indijā un vēlāk pārvācās uz Angliju, kur viņa strādāja par modeli gleznotājiem. Jauno Virdžīniju izglītoja viņas vecāki. Tā kā abi bija iepriekš precējušies un kļuvuši par atraitņiem, ģimenes mājā bieži uzturējās bērni no viņu iepriekšējām laulībām.
Liela ietekme Vulfas bērnības attīstībā bija viņas tēva sakariem ar literatūras augstākajām aprindām, kas nodrošināja ģimenes mājā milzīgu bibliotēku, no kuras Virdžīnija un viņas māsa Vanesa tika skolotas angļu klasiskajā literatūrā. Savukārt viņu brāļi ieguva formālu izglītību.
Viņas mātes pēkšņā nāve 1895. gadā, kad Virdžīnijai bija 13 gadu, un drīzā pusmāsas Stellas nāve pēc 2 gadiem noveda pie pirmā no vairākiem meitenes nervu sabrukumiem. Viņas tēva nāve 1904. gadā izraisīja vislielāko sabrukumu, un neilgi pēc tam viņa tika ievietota psihiatriskajā slimnīcā
Vairāki modernie eksperti (ieskaitot viņas māsas dēlu, biogrāfu Kventinu Bellu) Vulfas biežos depresijas un sabrukuma periodus vaino pie meitenes brāļu nodarītajiem seksuālajiem pāridarījumiem, kurus viņa un māsa Vanesa pārcieta bērnībā.
Visu mūžu Vulfu nomocīja krasas garastāvokļa maiņas. Lai gan šī nestabilitāte ļoti ietekmēja viņas uzvedību un sociālo dzīvi, viņas literārās iemaņas no tās necieta. Pēc nāves Virdžīnijai diagnosticēja maniakālo depresiju, slimību, kas paspilgtināja viņas darbus, attiecības un dzīvi, un beigu beigās noveda pie pašnāvības.
Brašova
Brašova (ro) ir pilsēta Transilvānijā, Rumānijā. Pēc iedzīvotāju skaita tā ir septītā lielākā Rumānijas pilsēta. Tā atrodas valsts centrālajā daļā, aptuveni 166 kilometru attālumā no Bukarestes. Uz dienvidiem no pilsētas atrodas Karpatu kalni. Tā ir franču fotogrāfa Brassai dzimtā pilsēta.
Iedzīvotāji
Brašovas pašvaldībā ir 284,596 iedzīvotāji. Tās etniskais iedalījums ir sekojošs:
Virdžīnija Vulfa
Pašnāvība
1941. gada 28. martā Vulfa izdarīja pašnāvību. Viņa piepildīja sava mēteļa kabatas ar akmeņiem un iesoļoja Ūzas upē un noslīcinājās. Viņas mirstīgās atliekas atrada pēc nepilna mēneša, 18. aprīlī, kad tās tika apglabātas rakstnieces mājas dārzā.
Brašova
Iedzīvotāji
Rumāņi: 258,042 (90.66%)
Virdžīnija Vulfa
Tulkojumi latviešu valodā
Latviešu literārajos izdevumos Virdžīnijas Vulfas vārds (30. gados tiek lietota arī forma Vērdžinija Vulfa) parādās ap 1930. gadu, kad tas tiek minēts angļu jaunākās literatūras apskatos. 1934. gadā žurnālā "Daugava" publicēts raksts par viņas prozu, kā arī fragments no romāna "Uz bāku", turpmākos gados parādās arī raksti vai informatīvi ziņojumi par viņas jaunākajiem darbiem - romāniem "Flešs", "Gadi" un eseju "Trīs ginejas". Tomēr atsevišķu grāmatu tulkojumi parādās tikai 20. gs. 90. gados, kad latviski iznāk "Deloveja kundze", vēlāk arī "Sava istaba", "Orlando", "Uz bāku" un "Esības mirkļi".
Brašova
Iedzīvotāji
Ungāri: 23,204 (8.54%)
Vācieši: 1,717 (0.60%)
Čigāni: 762 (0.26%)
citi (krievi, grieķi, itālieši): 871 (0.31%)
Mūzika
Brašova ir pazīstama kā izcelsmes pilsēta Rumānijas valsts himnai, kas tika sarakstīta un publicēta 1848. gada revolūcijai.
Ievērojams ir arī Brašovā notiekošais ikgadējais mūzikas festivāls "Golden Stag International Music Festival". Kopš festivāla pirmsākumiem 1995. gadā, tajā ir uzstājušies tādi pazīstami ārzemju mākslinieki kā Toto Kutuņo, Džeimss Brauns, Kailija Minoga, Kristīna Agilera, Rejs Čārlzs, Toms Džouns, Rikijs Mārtins, Pink un citi.
Šajā pilsētā ir meklējami pirmsākumi arī vienai no Rumānijā plaši pazīstamajām popmūzikas grupām Hi-Q.
Ovišu bāka
Ovišu bāka atrodas Ventspils novada Tārgales pagasta Ovišos. Bākas celtniecība pabeigta 1814. gadā un bez arhitektoniskiem grozījumiem tā saglabājusies līdz mūsdienām un ir vecākā bāka Latvijā, kas joprojām darbojas. Bāka norāda Ovišu sēkļus un krasta virziena maiņu. Ovišu bāka ir pēc ārējā diametra lielākā bāka Latvija — 11,5 metri.
Vēsture
Bākas celtniecība tika uzsākta 1809. gadā, bet 1812. gadā, kara laikā pret Napoleonu, celtniecību pārtrauca. Celtniecību atsāka un bāku pabeidza būvēt 1814. gadā. Literatūrā Ovišu bāka pirmo reizi minēta 1846. gadā. Līdz 1860. gadam bākas gaismas avots bija 20 eļļas lampas, kas bija izvietotas uz mehāniski griežama postamenta. 1860. gadā bākā uzstādīja franču firmas Soter dioptrisko gaismas aparātu ar starmetēju lēcām (diametrs 3,5 metri), ko darbināja pulksteņa mehānisms, bet šo mehānismu 1915. gadā evakuēja uz Krieviju. Līdz 1900. gadam bākai veikti trīs kapitālie remonti (1867., 1882., 1990.). 1882. gadā remonta laikā tika izveidots akmens cokols, kā arī tika nomainītas galerijas un gaismas telpas konstrukcijas. 1897. gadā bākā ievilka telefonu. Vācu okupācijas iestādes uzstādīja jaunu gaismas iekārtu ar acetilēna degli, ko 1919. gadā nodzēsa lielinieku valdība. Nodibinot Latvijas valsti uguns tika atjaunota un tā nokalpoja līdz 1961. gadam, kad degli nomainīja ar elektrisko apgaismojumu. Otrā pasaules kara laikā bāka palika neskarta.
Otrā pasaules kara laikā bākā tika izvietota ar tvaiku darbināma vētras signalizācijas iekārta.
2005. gada 5. septembrī Ovišu bāka tika iekļauta Valsts Nekustamo kultūras pieminekļu sarakstā (Nr. 8568).
2016. gada 7. oktobrī Latvijas Pasts izdeva pastmarku un pirmās dienas aploksni ar Ovīšu bākas attēlu.
Bākas apraksts
Bāka atrodas 360 metrus no krasta līnijas. Ovišu bāka ir plats konusveida akmeņu tornis brīvi stāvoša cilindra veidā ar metāla virsbūvi (diametrs 11,5 metri, diametrā lielākā bāka Latvijā). Tornis ir apmests un nobalsināts. Sienas biezums ir 64 cm. Bākas iekšpusē ir otrs tornis (diametrs 3,5 metri), kurā atrodas vītņveida kāpnes. Abiem torņiem ir kopēja vertikālā ass. Dubultcilindrs veidots kā aizsardzības elements pretinieka uzbrukuma atvairīšanai. Torņa augstums ar laternu ir 37 metri un 29,6 metri bez laternas. Laternas augstums (bez vēja rādītāja, bet kopā ar pamatni) ir 6 metri. Jumts apsegts ar skārdu, laternas stāvā izveidota apejas galerija ar margām. Uguns augstums ir 38 metri virs jūras līmeņa un 33,8 metru attālumā no zemes.
Bākas kompleksā ietilpst saimniecības ēka, mūra mašīnmāja, pirts, koka konstrukcijas uzrauga nams (1868), uzraugu māja (1904), kas 20. gadsimta 20. gados izmantota kā dzelzceļa stacija.
Jūrniecības departaments 1939. gadā nolēma Ovišu (Ovīšu) sēkļos celt patstāvīgu bāku, kas aizvietotu toreiz izmantoto ugunskuģi "Laima"; tvaikonis "Hidrogrāfs" jau uzsāka jūras dziļuma mērījumus, tika piešķirts budžets dziļurbumiem grunts izpētīšanai jūras dziļumā, bet 1940. gada PSRS okupācija darbus pārtrauca. Tikai 1986. gadā 20 km no krasta uzbūvēja Irbes bāku.
Akbars
Akbars var būt:
Ozolkalni (Rīga)
Ozolkalni ir Rīgas pilsētas daļa Sužu apkaimē, kas atrodas Ķīšezera ziemeļu krastā pie Buldurpungas līča un no dienvidiem, austrumiem un rietumiem ir Jaunciema dabas lieguma ietverta. Ziemeļos Ozolkalnus ierobežo Jaunciema gatve, 400 metrus uz ziemeļiem no tās ir Rīgas robeža ar Garkalnes pagastu. Aiz nelieliem sekliem līčiem uz dienvidrietumiem atrodas Liepusalas pussala ar Bulduru pilskalnu, uz austrumiem — ģeogrāfiski ar purvainu ieleju atdalītās Klipiņas. Ozolkalni sastāv no vienstāva un divstāvu apbūves, izvietojušies uz neliela kāpu pacēluma pie lēzenā un bieži pārpurvotā, reizēm applūstošā Ķīšezera krasta. Ķīšezera plūdmaiņas atkarībā no vēja virziena var pārsniegt 3 metrus.
Pa Jaunciema gatvi gar Ozolkalniem kursē pilsētas 29. autobuss, šī iela ir arī transporta saikne ar kaimiņu apkaimēm.
Ielas Ozolkalnos ir: Buldurpungas iela (Klipiņās), Igates iela, Jaunciema gatve, Mežāres iela, Ozolkalnu iela, Rožupes iela.
Vēsture
Rīgas robežās Ozolkalnus iekļāva 1974. gadā kopā ar visu Sužu apkaimi, kad to atdalīja no Ādažu pagasta.
Baltijas Kauss telpu futbolā
Baltijas Kauss telpu futbolā ir telpu futbola turnīrs starp trijām Baltijas valstu telpu futbola izlasēm Latviju, Lietuvu un Igauniju.
Bobijs Ors
Roberts Gordons "Bobijs" Ors (en; dzimis Perisoundā, Ontārio provincē, Kanādā) ir bijušais kanādiešu hokejists, spēlējis aizsarga pozīcijā. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem hokejistiem.
Karjera
NHL spēlētājs aizvadījis 12 sezonas, 10 no tām Bostonas "Bruins", bet pēdējās divas — Čikāgas "Black Hawks". Divas reizes izcīnījis Stenlija kausu. Debijas sezonā (1967) viņš saņēma Kaldera balvu, ko pasniedz sezonas labākajam debitantam. Astoņas sezonas pēc kārtas tika iekļauts līgas simboliskajā pirmajā izlasē (1968—1975).
Pamatojoties uz 2011. gada datiem, viņš ir vienīgais aizsargs NHL vēsturē, kurš ir bijis sezonas rezultatīvākais spēlētājs (ieguvis divas Arta Rosa balvas), tāpat viņš ir vienā sezonā visvairāk punktus savākušais un rezultatīvas piespēles atdevušais aizsargs. NHL kopumā aizvadījis 657 spēles, kurās guvis 270 vārtus un 645 reizes rezultatīvi piespēlējis (kopā 915 rezultativitātes punkti). Izslēgšanas spēlēs piedalījies 74 spēlēs, kurās guvis 26 vārtus un atdevis 66 rezultatīvas piespēles (kopā 92 punkti).
1979. gadā viņš tika uzņemts Hokeja slavas zālē. Būdams 31 gadu vecs, viņš uzņemšanas brīdī bija jaunākais slavas zālē uzņemtais tās loceklis.
Izlases karjera
B. Ors tika iekļauts Kanādas izlases sastāvā startam 1972. gada Summit Series, taču nespēlēja savainojumu dēļ. Viņš spēlēja izlases sastāvā 1976. gada Kanādas kausa izcīņā.
Tkačuks
Tkačuks (uk, — 'audējs'; sieviešu dzimtē Tkačuka (Ткачука)) ir ukraiņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Bujons
Bujons var būt:
Ērzelis
Par ērzeli sauc zirgu dzimtas dzīvnieku tēviņu, kas nav kastrēts, bet visbiežāk tas tiek lietots mājas zirga tēviņu apzīmēšanai. Zirgu mātīti sauc par ķēvi, bet mazuli par kumeļu.
Ērzelis pamatā izskatīsies atbilstoši savai sugai vai šķirnei. Bet tā kā ērzeļa asinīs ir hormons, ko sauc par testosteronu, tad ērzelim izaugs biezāks un izteiksmīgāks kakls un krūtis, kā arī tam būs lielāka kopējā muskuļu masa, salīdzinot ar ķēvēm un kastrētiem tēviņiem, kurus sauc par kastrātiem.
Ērzeļu temperaments variē atbilstoši šķirnes ģenētikai un kopējai zirga apmācībai. Tā kā zirgi ir bara dzīvnieki ar stingru hierarhiju, tad ērzelis var būt orientēts uz agresiju pret citiem ērzeļiem, lai nostiprinātu savas pozīcijas hierarhijā. Tomēr ar pareizu audzināšanu un dzīves apstākļiem var izaudzināt līdzsvarotu zirgu. Ērzeļi ir ļoti efektīvi dažādos sporta veidos visaugstākajos līmeņos, tā kā kopumā ir atlētiskāki un ar noturīgāku azartu.
Ērzelis un viņa bars
Ērzelis vienmēr "gana" baru kopā, lai tas būtu vieglāk pārraugāms un aizsargājams. Ja baram draud briesmas, ērzelis vienmēr nostājas starp baru un ienaidnieku. Kad bars atpūšas, tad visi pieaugušie zirgi pēc kārtas sargā pārējos bara locekļus.
Zirgu barā parasti ir tikai viens dzimumbriedumu sasniedzis ērzelis. Ērzelis pieļauj atrasties barā tikai jauniem ērzelēniem. Līdzko tie sasniedz dzimumbriedumu, jaunie ērzeļi tiek padzīti no bara. Ērzelis rūpējas par mazajiem kumeļiem, tos rūpīgi pieskatot, un labprāt spēlējas ar saviem dēliem. Lai arī ērzelis savu baru sargā no citiem ērzeļiem, jaunās ķēves parasti aizved citi jauni ērzeļi, iekļaujot savos harēmos. Ērzelis visciešāk sargā savas pirmās ķēves, ar kurām tas izveidoja savu ģimeni. Jaunie ērzeļi veido "vecpuišu" barus, kopā ganoties un sargājot viens otru no briesmām. Daudz laika jaunie ērzeļi pavada kopīgās spēlēs, imitējot pieaugušu ērzeļu cīņas, tādā veidā attīstot savas cīņas iemaņas. Barā ir stingra hierarhija, un parasti vecākie ērzeļi atrodas augstākā hierarhijas pakāpē kā jaunākie. Reizēm vienā barā kopā ar jaunajiem ērzeļiem dzīvo arī vecāki ērzeļi, kas ir zaudējuši savu harēmu citam ērzelim.
Dzimumbriedumu sasniedzis ērzelis veido savu ģimeni — harēmu, to atņemot kādam vecākam ērzelim vai "nozogot" jaunās ķēves un izveidojot nelielu baru. Kad savvaļā divi ērzeļi satiekas, lai cīnītos, visbiežāk tā ir cīņas imitācija, vājākais ērzelis padodas bēgot. Ierobežotā teritorijā, ja vājākajiem zirgiem nav kur atkāpties, starp mājas zirgu ērzeļiem var izcelties ļoti nopietnas cīņas, kas var novest pie smagiem savainojumiem.
Ērzelis un dažādas kultūras
Dažādām pasaules kultūrām ir dažāda attieksme pret ērzeļiem. Ir tradīcijas, kurās ērzeļi netiek kastrēti nekad. Ir zemes, kurās lielākā daļa ērzeļu tiek kastrēta, un tikai paši labākie šķirnes īpatņi tiek saglabāti vaislai. Ir uzskats, ka nekastrētiem būtu jābūt ne vairāk kā 10% no visiem ērzeļiem.
Starp cilvēkiem valda dažādi mīti par ērzeļiem, gan pozitīvi, gan negatīvi. Viens no mītiem ir tāds, ka ērzeļi ir nekontrolējami un ka tie ir agresīvi. Otrs mīts ir, ka slikta uzvedība piedien ērzeļiem, ka tas viņiem ir dabiski un iedzimti, un ka tādiem viņiem ir jābūt. Filmu un literatūras iespaidā daudzi domā, ka ērzeļi pieķeras tikai vienam cilvēkam. Tomēr šajos mītos tikai daļa ir patiesība. Ne visi ērzeļi ir agresīvi un grūti audzināmi, visbiežāk tas ir atkarīgs no audzināšanas metodēm un dzīves apstākļiem. Ir šķirnes, kas vieglāk pakļaujas apmācībai, un ir šķirnes, kuras ir grūtāk audzināt. Bieži valda uzskats, ka ir grūti tikt galā ar karstasiņu ērzeļiem. Izlutināts ērzelis var izskatīties ļoti atraktīvs, bet tas ir ļoti bīstams dzīvnieks, kas var nopietni savainot cilvēku. Izlutinātu ērzeli joprojām var koriģēt prasmīgs zirgu pazinējs, tās nav īpašības uz mūžu, kā arī var notikt pretējais, zirgu ar labu uzvedību var izlutināt. Ja pret ērzeli izturas agresīvi, tas visbiežāk arī kļūst agresīvs un nostājas pret cilvēku. Nepiemēroti dzīves apstākļi (vientulība, mazkustīgs dzīves veids, šaurs steliņģis stallī) arī veido agresīvu ērzeli, jo zirgi ir bara dzīvnieki, kas savvaļā dienas laikā nostaigā lielus attālumus.
Āzijā, Ziemeļāfrikā un Tuvajos Austrumos ērzeļi netiek kastrēti. Tos plaši lieto kā jājamzirgus, īpaši jātnieki vīrieši. Tomēr arī šajās zemēs ērzeļi netieki lietoti tik daudz kā ķēves, tādēļ ērzeļu skaits tiek regulēts, tos nokaujot gaļai vai pārdodot un izvedot no mītnes zemes. Vaislai tiek lietoti tikai paši labākie ērzeļi, tādēļ lielākā daļa ērzeļu nekad netiek izmantoti vaislai. Ērzelis, kas nekad nav izmantots vaislai, kopā ar ķēvēm būs daudz mierīgāks nekā "īsts" vaislas ērzelis.
Eiropā, Austrālijā un Amerikā parasti lielāko daļu ērzeļu kastrē. Izņēmums ir Spānija un Portugāle, kur vēsturiski mauru ietekmē ērzeļi tiek audzināti atbilstoši Ziemeļāfrikas tradīcijām. Pirms tiek pieņemts lēmums par ērzeļa kastrāciju, tiek izvērtēta tā attīstība, iedzimtība un atbilstība šķirnes kvalitātēm, kā arī zirga talanti un darba spējas. Lielākā daļa ērzeļu tiek kastrēta apmēram divu vai nedaudz vairāk gadu vecumā.
Hyundai Wia
Hyundai Wia grupa ir Hyundai Motor Group biedrs, kuru dēvē par otro lielāko automobiļu detaļu ražotāju Dienvidkorejā.
Ražojumi
Hyundai Wia ražo automašīnu dzinējus (Alpha, Gamma, Kappa un Nu) un piegādā tos Hyundai Motor grupai un Kia Motors. Šobrīd „auto moduļi” veido lielāko daļu no uzņēmuma pārdošanas apjoma. Kompānija ražo 1,7 miljonu šasijas riepu ass moduļus, tās piegādājot iekšzemes ražošanas līnijām Hyundai Motor un Kia Motors.
Hyundai Wia ražo arī darbgaldus (t.s. mašīnas, kas rada mašīnas), iekļaujot CNC virpas, vertikālās/horizontālās apstrādes centrus un urbšanas iekārtas, radot iekārtas ar augstiem produktivitātes un darba efektivitātes rādītājiem. Spējot saražot 1800 darbgaldus gadā, pašlaik darbojas divas ražošanas rūpnīcas Čangvonā un Žangjdžagangā, Dzjansu provincē Ķīnā. Žangjdžagangas pilsētas rūpnīcas darbība pašlaik tiek vērsta uz Ķīnas tirgu.
Grupas galvenā mītne un ražotne atrodas Dienvidkorejas dienvidaustrumu daļā, rūpniecības pilsētā Čangvonā. Šīs uzņēmuma ražotnes platība ir 14 hektāri, kurā tiek nodarbināts ap 1100 darbiniekiem.
Vēsture
Hyundai Wia savu darbību sāka kā Kia iekārtu ražotājs 1976. gadā.
1977. gadā tas uzsāka darbgaldu ražošanu, bet 1979. gadā - automašīnu pārnesuma kārbu ražošana.
1999. gadā Hyundai Wia tika iekļauta Hyundai auto ražotāju grupā.
Pēc divu Korejas vadošo virpošanas un frēzēšanas aprīkojumu ražotāju - KIA Heavy Industries un Hyundai Machine Tools - apvienošanās 2005. gadā izveidojās Hyundai-Kia Automotive Group, kļūstot par lielāko šāda veida ražotāju Dienvidkorejā un ieņemot vietu starp pasaules vadošajiem virpošanas un frēzēšanas aprīkojuma ražotājiem.
1983. gadā tika izstrādāts pirmais apstrādes centrs Dienvidkorejā.
1985. gadā nodibināts TSCL.
1986. gadā tika pārņemta un apvienota Korejas Chang-won Works un nodibināts „KIA Machine Technology” institūts.
1988. gadā pabeidza izmēģinājuma ražošanas testa centru, bet 1989. gadā nodibināta ASV filiāle.
1990. gadā tika pabeigts An-San Ban-wol Works.
1992. gadā tika atvērts iekšējā personāla apmācības centrs.
1993. gadā tika pārsniegts viena miljona saražoto pārnesuma kārbu apjoms, kas paredzēts komerciālajam transportam.
1994. gadā tika sarīkota ražošanas iekārtu izstāde.
Ultraskaņa
Ultraskaņa ir ciklisks skaņas spiediens ar lielāku frekvenci nekā cilvēka dzirdes augstākā robeža. Lai gan šī robeža katrai personai atšķiras, tomēr fizikā tiek uzskatīts, ka ultraskaņas zemākais raksturojošais lielums ir 20kHz. Ultraskaņa tiek izmantota dažāda veida tehnikā, un tai ir liela nozīme arī dzīvnieku dzīvē. Vispopulārākais ultraskaņas pielietojuma veids ir ultrasonogrāfija, lai iegūtu embriju attēlus dzemdē. Mūsdienās pastāv vēl liels skaits ultraskaņas pielietošanas veidu.
Ultraskaņas pielietošanas veidi
Pateicoties ultraskaņai mūsdienās ir izgudrots eholots. Eholotus lieto kuģniecībā, jo ar tiem ir iespējams izmērīt jūras dziļumu un noteikt jūras, vai kādas citas ūdens tilpnes reljefu. Eholots sastāv no trīs svarīgām sastāvdaļām bez kurām eholots nevar pastāvēt: ultraskaņas viļņa avota, ultraskaņas viļņa uztvērēja un no ierīces laika mērīšanai. Eholots darbojas ultraskaņas impulsam izstarojoties vertikāli lejup, kad impulss ir sasniedzis ūdens tilpnes dibenu, tas atstarojas un atgriežas atpakaļ, kur to uztver uztvērējs. Zinot ultraskaņas impulsa izplatīšanās un atgriešanās laiku ir iespējams noteikt ūdens tilpnes reljefu. Ultraskaņu ir iespējams izmantot arī kā lokatoru. Šis process ir līdzīgs tam, kā strādā eholots, taču šajā gadījumā ir nepieciešams ultraskaņas impulsu raidīt horizontālā virzienā. Pēc šāda līdzīga principa strādā dažādu dzīvnieku un kukaiņu eholokācija. Ultraskaņu iespējams arī izmantot, lai cietā vielā radītu iedobumus vai pulēt, lai pulētu kādu virsmu. Lai noritētu šis process ir nepieciešama ļoti spēcīga ultraskaņa un smalks, abrazīvs cietas vielas pulveris. Ultraskaņu izmanto arī, lai iegūtu, piemēram, krāsas emulsiju. Ultraskaņu izmanto arī parfimērijā un farmācijā, lai sarautu šūnu membrānās, un atbrīvotu dažādu vielu ekstraktus. Vēl ultraskaņu izmanto medicīniskajā diagnostikā. Ar ultraskaņu iespējams iznīcināt baktērijas un vēl veikt daudzus citus uzdevumus.
Spēja dzirdēt ultraskaņu
Augstākā frekvences robeža cilvēkam ir apmēram 20kHz, ko uztver ar vidusausi, kas darbojas, kā zemas pārejas filtrs. Virsskaņas dzirde var rasties, ja ultraskaņa tiek tieši pievadīta galvaskausa kaulā un sasniedz auss gliemezi, neejot caur vidusausi. Šajā jomā ir veikti un ir apstiprinājušies zinātniski pētījumi. Šo īpašību sauc par virsskaņas efektu - ka pat bez dzirdes, augstas frekvences skaņai var būt ietekme uz cilvēka prātu. Psihoakustikā pastāv uzskats, ka bērni var dzirdēt dažādas augstu toņu skaņas, kas kļūstot vecākiem, nav sadzirdamas, tāpēc ka cilvēkiem ar augstāku toņu robežu ir tendence kļūt zemākai līdz ar vecumu. Daudzi dzīvnieki - tādi kā suņi, kaķi, delfīni, sikspārņi un peles, šiem dzīvniekiem piemīt augstākā frekvences robeža, kas ir lielāka nekā cilvēkiem, un tieši tādēļ šie dzīvnieki spēj dzirdēt ultraskaņu.
Medicīniskā ultrasonogrāfija
Tā diagnostiska ierīce, kuras uzdevums ir veidot medicīnisku attēlu, izmantojot ultraskaņu. Ultrasonogrāfiju pielieto, lai vizualizētu kā iekšējos orgānus, tā virspusējās struktūras (vairogdziedzeri, krūts dziedzeri, muskuļus, cīpslas, sēkliniekus, u.c). Ar ultrasonogrāfijas palīdzību mūsdienu medicīna ir spējīga noteikt iekšējo orgānu izmēru, struktūru un to bojājumus, iegūstot tomogrāfisku attēlu reālajā laikā. Šī metode tiek lietota, lai vizualizētu augli tā attīstības gaitā un veiktu profilaktisko aprūpi. Ultraskaņu izmanto veselības aprūpes speciālisti, kurus sauc par ultrasonogrāfistiem. Ultrasonogrāfija tiek lietota arī kā ginekoloģijā, tā dzemdniecībā, grūtniecības laikā izvērtējot gan augli, gan sievietes mazā iegurņa orgānus. Ultrasonogrāfija tiek pielietota jau vismaz 50 gadus. Tā ir plaši izplatīta diagnostikas ierīce modernajā medicīnā. Tehnoloģija ir relatīvi lēta salīdzinājumā ar tādām diagnostikas tehnoloģijām, kā magnētiskā rezonanse vai datortomogrāfija. Nav veikti plaši pētījumi, kā tieši ultrasonogrāfija cilvēku ilgstošā laika periodā vai arī kādu ietekmi tā atstāj uz nākamajām paaudzēm, taču līdz šim brīdim tiek uzskatīts, ka šis diagnostikas veids ir drošs, jo netiek izmantots jonizējošais starojums un nav datu par ultraskaņas kaitīgumu. Ultraskaņas enerģija rada mehāniska spiediena viļņus caur mīkstajiem audiem. Ultraskaņa rada siltumu, spiediena izmaiņas un mehāniskus traucējumus audos. Ultraskaņas diagnostikas intensitāte var radīt temperatūras celšanos, kas ir bīstami jūtīgiem organismiem un embrijiem.
Ultraskaņas mitrinātājs
Ultraskaņas mitrinātājs, viens no smidzinātāja veidiem, kas rada ļoti spēcīgu strūklu. Tas darbojas vibrējot metāla plāksnei ultraskaņas frekvencē smidzinot ūdeni. Šajā procesā ūdens nav sasildīts tik daudz, lai varētu, tas rada vēsu miglu. Ultraskaņas spiediena viļņi smidzina ne tikai ūdeni, bet arī dažādas vielas un organismus ūdenī, ieskaitot kalciju, citus minerālus, vīrusus, sēnes, baktērijas un citas vielas.
Sikspārņi
Sikspārņi lieto dažādu diapazonu (atbalsošanas) tehniku, lai atrastu savu laupījumu. Viņi izmanto impulsus, kuru frekvence ir no 25 līdz 120 kHz, kaut gan ir domstarpības par augstāko frekvenču robežu. Sikspārņu impulsu raidīšanas biežums ir no 5 līdz 60 impulsiem sekundē.
Suņi
Suņi var sadzirdēt augstākas frekvences skaņas nekā cilvēki. Suņu svilpēs tiek izmantotas augstas frekvences skaņas imitēšana, lai sasauktu suni. Suņu svilpes skaņa cilvēkam nav dzirdama, taču suns uz to reaģē ļoti labi. Dažas suņu svilpes izdala ļoti augstas frekvences skaņas. Suņi dzird ultraskaņu, kuru ir frekvence ir līdz 100 kHz.
Delfīni un vaļi
Ir labi zināms, ka daži vaļi spēj dzirdēt ultraskaņu un tiem ir savs dabiskais sonors. Dažādi vaļi lieto ultraskaņu, kā medību rīku. Delfīni izmanto ultraskaņu, kuras frekvence ir līdz 50 kHz.
Nakts tauriņi
Arī naktstauriņi uztver ultraskaņu ļoti plašā frekvenču diapazonā - no 10 līdz 200 kHz. Tieši nakts tauriņi ir vieni no tiem dzīvniekiem, kuri spēj uztvert visaugstākās skaņas. Šādas spējas viņiem ir attīstītas, lai varētu sekmīgāk izvairīties no sikspārņiem, kuri ir nakts tauriņu dabiskie ienaidnieki.
Bagrationovska
Bagrationovska (, līdz 1946. gadam — Preisišeilava jeb Prūšu Eilava ) ir pilsēta un rajona centrs Kaļiņingradas apgabalā. Atrodas uz dienvidiem no Kaļiņingradas pie Polijas robežas. Līdz Otrā pasaules kara beigām bija Austrumprūsijas sastāvā.
Vēsture
Pilsēta veidojusies ap 1325. gadā celto Vācu ordeņa pili.
Ceturtās koalīcijas kara laikā 1807. gada 7.—8. februārī pie Preisišeilavas notika Eilavas kauja, kurā Napoleons sakāva apvienoto Krievijas un Prūsijas karaspēku. No 1834. līdz 1924. gadam Preisišeilavā atradās skolotāju seminārs, kurš sagatavoja skolotājus Austrumprūsijas skolām. 1946. gadā, kad teritorija tika nodota PSRS un vācu iedzīvotāji padzīti, pilsēta tika pārdēvēta Napoleona laika ģenerāļa Pjotra Bagrationa vārdā.
Acetilsalicilskābe
Acetilsalicilskābe jeb aspirīns (CH3COOC6H4COOH) ir etiķskābes un salicilskābes esteris. Aspirīns ir viens no pazīstamākajiem medikamentiem.
Vēsture
Acetilsalicilskābi pirmais sintezēja franču ķīmiķis Šarls Frederiks Žerārs (Charles Frédéric Gerhardt) 1853. gadā. Medicīniski izmantojamā formā 1897. gadā ieguva vācu firmas "Bayer" darbinieki (nosaukums "aspirīns" ir šīs firmas preču zīme). Sākumā aspirīns bija pazīstams tikai kā temperatūru pazeminošs līdzeklis, vēlāk tika atklāta arī tā pretsāpju un pretiekaisuma iedarbība.
1987. gadā tika publicēti dati, ka aspirīna regulāra lietošana pazemina infarkta risku.
Fizikālās īpašības
Acetilsalicilskābe kristalizējas no ūdens kā bezkrāsaini adatveida vai plāksnīšveida kristāli. Ūdenī un benzolā šķīst slikti, labāk šķīst ēterī, bet pavisam labi etanolā. Samērā labi šķīst arī hloroformā. Aspirīns kūst +136°C temperatūrā, bet jau pie +140 °C sāk sadalīties.
Ķīmiskās īpašības
Vārot acetilsalicilskābes ūdens šķīdumus, tā ātri hidrolizējas par salicilskābi un etiķskābi. Atdzesējot slikti šķīstošā salicilskābe izkrīt nogulsnēs kā adatveida kristāli.
Izmantošana
Aspirīnu plaši lieto medicīnā kā pretsāpju un pretdrudža līdzekli, jo tas ietekmē termoregulācijas centru smadzenēs, pazeminot ķermeņa temperatūru. Tam ir arī pretiekaisuma iedarbība, tādēļ aspirīnu var izmantot reimatisma, reimatoīdā artrīta, podagras un citu slimību ārstēšanai (salicilātu iedarbībai gan ir tikai pagaidu raksturs). Aspirīns samazina trombocītu salipšanas spēju, tādēļ izmantojams trombotisku slimību ārstēšanai.
Biežākā aspirīna blakusiedarbība ir nelabums. Tas paaugstina kuņģa asiņošanas un kuņģa čūlas risku. Vairāku slimību (hemofilijas, kuņģa čūlas u.c.) gadījumos aspirīns nav lietojams, jo var tās saasināt. Aspirīnu nav ieteicams lietot bērniem temperatūras pazemināšanai pie vīrusu izraisītām slimībām, jo retos gadījumos tas var provocēt ļoti bīstamu saslimšanu — Reja sindromu.
Parseks
Parseks (pc) — astronomijā plaši izmantota garuma mērvienība. Nosaukums atvasināts no angļu vārdiem "parallax of one arc second" (vienas leņķa sekundes paralakse).
Parseks ir attālums, no kura Zemes orbītas rādiuss būtu redzams vienā leņķa sekundē.
Marija Anna Mocarte
Marija Anna Mocarte, pazīstama arī kā Nannerle, (dzimusi, mirusi ) bija iemīļota mūziķe 18. gadsimta Eiropā. Viņa vairāk ir pazīstama kā Volfganga Amadeja Mocarta māsa, kā arī Leopolda Mocarta un Annas Marijas Mocartes meita.
Kīts Tkačuks
Kīts Tkačuks (dzimis 1972. gada 28. martā) ir bijušais amerikāņu hokejists, kreisās malas uzbrucējs, ASV hokeja izlases dalībnieks. 2008. gadā kļuva par 72. NHL spēlētāju, kas savas karjeras laikā guvis vismaz 1000 rezultativitātes punktu.
Viņa dēli Metjū Tkačuks un Breidijs Tkačuks arī ir profesionāli hokejisti.