cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zinātniskā revolūcija
Filosofija
Arī B.Paskāls bija konsekvents racionālisma piekritējs, taču atšķirībā no R.Dekarta, viņa racionālisms bija daudz elastīgāks, tas mijās ar praktiska "veselā saprāta" slēdzieniem (sirdij ir savi apsvērumi un tml.).
B.Spinoza savos darbos aktīvi atbalstīja R.Dekarta matemātisko un loģisko Pasaules uzbūves izpratni. Turklāt viņš bija nesamierināms reliģijas dogmu kritiķis, piemēram, apzīmējot Dieva gribu, kā neziņas un tumsonības patvērumu. Par saviem "ķecerīgajiem" sacerējumiem B.Spinoza, būdams ebrejs, tika izslēgts no Amsterdamas ebreju kopienas.
Taču jaunās zinātnes un filosofijas pretstats reliģijai, neskatoties uz nereti aso un nesamierināmo baznīcas dogmu kritiku, nemaz nebija tik absolūts, kā varētu likties. Patiesībā daudz vairāk bija mēģinājumu jaunās zināšanas un atziņas "salaulāt" ar pastāvošajiem uzskatiem par dievišķo Pasaules kārtību. Ap XVII gs. vidu vairums zinātnieku un filozofu bija nonākuši pie vairāk vai mazāk vienota priekšstata par pasaules uzbūvi, kas lielā mērā atgādina pulksteņa mehānismu. Tas nozīmēja, ka it visu, vai tā būtu R.Boila (1627-1691) hidrostatika, vai Ī.Ņūtona mehānikas likumi, vai jebkādas citas dabas parādības vai procesi, varēja precīzi aprēķināt jebkurā telpas vai laika griezumā un loģiski izskaidrot to cēloņsakarību. Taču tas vēl nenozīmēja, ka no priekšstata par Pasaules mehānisko uzbūvi, būtu izslēdzams Dievs un viņa griba. Agrākais visai izplūdušais un mistiskais uzskats par Dievu kā visa cēloni un radītāju ieguva konkrētāku veidolu - tagad tas bija Lielais Pulksteņmeistars, jeb Dižais Pasaules Arhitekts, kas Pasauli, visu dzīvo un nedzīvo, ierīkojis saskaņā ar paša noteiktiem mehānikas likumiem. Līdz ar to starp reliģisko ticību un racionālo domāšanu tika panākts kompromiss un samierināšanās, kas pastāvēja gandrīz divsimt nākamo gadu.
Lielie ģeogrāfiskie atklājumi
Cilvēka dziņa iegūt jaunas zināšanas vienmēr bijusi, ne tikai veicot pētījumus un eksperimentus fizikā, ķīmijā, astronomijā un citās zinātnes jomās, bet arī ceļojot un pētot apkārtējo pasauli. Zinātniskās revolūcijas laikmets ne tikai lielā mērā sakrita ar Lielo ģeogrāfisko atklājumu laikmetu laika ziņā, šajās jomās iegūtās zināšanas savstarpēji papildināja un apstiprināja cita citu, kā rezultātā soli pa solim paplašinājās un pilnveidojās vienots, integrēts priekšstats par Pasauli.
Vēl Seno laiku ceļojumi arvien tālāk un tālāk no Eiropas krastiem bija radījuši nojausmu par citu, iespējams lielu zemju vai kontinentu pastāvēšanu kaut kur aiz tālajiem okeānu plašumiem. Šī nojausma ieguva nedaudz konkrētāku saturu pēc Kristofora Kolumba (1451-1506) pirmā ceļojuma 1492.g. Taču arī vēl pēc trim nākamajiem ceļojumiem Kr.Kolumbs pats vēl joprojām skaidri nezināja, kur viņš īsti ir bijis.
Arī Dženovas jūrasbraucējs Džovanni Kaboto (Džons Kebots, 1450-98) 1497.g., izceļojis ar kuģi no Bristoles, šķērsoja Atlantijas okeānu un nonāca Bretonas raga salā (Cape Breton Island) - Kanādas ziemeļaustrumu daļā, kuru viņš noturēja par Ķīnas daļu. Tikai pēc Florences tirgotāja, ģeogrāfa un kartogrāfa Amerigo Vespuči (1454-1512) trīs vai četriem ceļojumiem 1497.-1504.g. laikā, Eiropā beidzot nāca atklāsme, ka līdzšinējiem jaunu zemju atklājumiem aiz Atlantijas okeāna nav nekāda sakara ar Āziju, bet tas ir kontinents, kurš tā arī tika nosaukts viņa vārdā - par Ameriku.
Nozīmīgs bija arī spāņu ceļotāja un konkistadora Vasko Nuņjesa de Balboa (1475-1519) Klusā okeāna atklāšana, viņam 1513.g. šķērsojot Panamas zemesšaurumu. Viņš bija pirmais eiropietis, kurš ieraudzīja Kluso okeānu no Amerikas kontinenta.
Šo ceļojumu sēriju noslēdza spāņu ekspedīcija portugāļu kapteiņa Ferdinanda Magelāna (1480-1521) vadībā, kura aplieca zemeslodi, līdz ar to neapgāžami pierādot, ka Zeme ir apaļa, kā arī to, ka Atlantijas un Klusais ir divi dažādi okeāni, bet starp tiem ir Amerikas kontinents.
Kamieļu apakšdzimta
Kamieļu apakšdzimta (Camelinae) ir vienīgā mūsdienās dzīvojošā kamieļu dzimtas (Camelidae) apakšdzimta, kas apvieno visas mūsdienās dzīvojošās kamieļu dzimtas sugas. Pazīstamākās ir vienkupra kamielis, divkupru kamielis, lama un alpaka. Pārējās 5 kamieļu dzimtas apakšdzimtas ir izmirušas. Kamieļu apakšdzimtā ir 2 ciltis: kamieļu cilts (Camelini) un lamu cilts (Lamini).
Visi kamieļu apakšdzimtas dzīvnieki ir zālēdāji, un to dabīgais izplatības areāls mūsdienās aptver Dienvidameriku, Ziemeļāfriku un Āziju. Senākie kamieļu apakšdzimtas dzīvnieki dzīvoja Ziemeļamerikā miocēna laikā pirms 13,6 miljoniem gadu.
Vistas
Vistas, vistu ģints (Gallus) ir viena no vistveidīgo (Galliformes) putnu ģintīm fazānu dzimtā (Phasianidae).
Vistu ģintī ir 4 sugas, un tās visas dzīvo Āzijā. Arī mājas vista (Gallus gallus domesticus) ir vistu ģints putns, tikai tā ir sarkanās savvaļas vistas (Gallus gallus) pasuga. Tomēr ģenētiskie pētījumi ir atklājuši, ka pagātnē sarkanā savvaļas vista ir tikusi hibridizēta ar pelēko savvaļas vistu (Gallus sonneratii).
Izskats un īpašības
Pamatā vistu ģints putni ir liela auguma putni. Izņēmums ir mājas vista, tās šķirnes var būt ļoti dažādas gan augumā, gan apspalvojumā. Visām vistām tēviņu var viegli atšķirt no mātītes. Ir pieņemts tēviņus saukt par gaiļiem, bet mātītes par vistām. Gaiļi vienmēr ir krāsaināki un lielāki par mātītēm.
Ezere (upe)
Ezere ir Vadakstes labā krasta pieteka Saldus novadā.
Iztece - uz dienvidaustrumiem no Striķiem. Tek uz dienvidaustrumiem, caurtekot Svētaiņu un Ķerkliņu ezeriem. Pie Jaunauces pagriežas rietumu-dienvidrietumu virzienā. Lejtecē caurtek Grīvaišu HES ūdenskrātuvei un Ezeres dzirnavu dīķim. Lielākās pietekas - Bruzile, Druve, Līkupe. Ezeri divreiz šķērso valsts autoceļš V1151 (Jaunauce–Kokmuiža), vienreiz P96 (Pūri–Auce–Grīvaiši). Upes krastos atrodas Ozolmuiža, Jaunauce, Ezerkrogs, Ropmuiža, Ezere.
Sūtnis
Sūtnis ir valsts diplomātiskais pārstāvis citā valstī, pakāpi zemāks par vēstnieku.
Vista (nozīmju atdalīšana)
Vista var būt:
Luksemburgas Grand Prix
Luksemburgas Grand Prix bija ikgadēja Formula 1 Grand Prix izcīņa. Abas Luksemburgas Grand Prix sacīkstes ir norisinājušās Nirburgringā. Šeit tās rīkoja. un. gadā, jo bija aizņemti un  nosaukumi. . gadā Nirburgringā rīkoja Eiropas GP. Nirbugringas trase atrodas netālu no Vācijas-Luksemburgas robežas.
1997. gada sacīkstē pirmās četras vietas ieņēma ar Renault dzinējiem apgādātu komandu piloti. Uzvarēja Žaks Vilnēvs, kurš tādējādi pietuvojās savam vienīgajam titulam. Mika Hekinens izstājās būdams pirmajā vietā. Tobrīd viņš nebija uzvarējis ne sacīkstē, turklāt, tā bija viņa dzimšanas diena. Arī Rubenšam Barikello tehniskas problēmas liedza finišēt uz pjedestāla. Sacīkstēs atgriezās Olivjē Panī, kurš ieguva vienu punktu. 1998. gadā abi galvenie titula pretendenti, Hekinens un Mihaels Šūmahers, par uzvaru cīnījās līdz beigām. Uzvarēja pirmais. Pjedestālu noslēdza Deivids Kulthārds.
Hermanis Ērharts
Hermanis Ērharts ( — ) bija vācu virsnieks un nacionālists, brīvkorpusa Marinebrigade Ehrhardt komandieris no 1918. līdz 1920. gadam.
Biogrāfija
Dzimis Bādenā-Virtembergā mācītāja ģimenē. Jaunībā iestājies Vācijas impērijas flotē. 1904. gadā H. Ērharts piedalījās dumpja apspiešanā Namībijā. Pirms Pirmā pasaules kara sākuma dienēja uz mīnkuģa par kapteini-leitnantu. Kara laikā viņš piedalījās operācijās Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, tostarp kaujās Skageraka jūras šaurumā.
Pēc Kompjenas pamiera noslēgšanas 1918. gadā Ērhartam, kurš tobrīd bija korveten-kapteinis, bija jānodod savs kuģis britiem, tomēr viņš nepakļāvās pavēlei un aizveda kuģi uz Vilhelmshāfeni. Lai arī Hermaņas Ērharta pakāpe sauszemes spēkos atbilda tikai majoram, tomēr pēc kara viņam izdevās saformēja Otro brīvprātīgo jūras brigādi, kas plašāk bija pazīstama kā Marinebrigade Ehrhardt. Tajā dienēja apmēram 6 000 cilvēku. Šī brigāde, kas bija brīvkorpuss, piedalījās vairāku komunistu un sociālistu nemieru apspiešanā dažādos Vācijas reģionos. Politisko uzskatu ziņā viņš tobrīd bija monarhists un Versaļas miera līguma oponents.
1920. gada martā brigāde piedalījās Kapa pučā. Pēc puča izgāšanās Ērharts bija spiests bēgt no Vācijas, tomēr drīz vien viņš atgriezās. Ērharta vadībā Bavārijā tika izveidota slepena teroristiska organizācija "Konsuls" un vēlāk slepenā Vikingu līga. Alus puča laikā Ērharts atteicās atbalstīt Ādolfu Hitleru un NSDAP. Vēlāk neveiksmīgi konkurēja ar Hitleru par vadošo lomu Veimāras republikas nacionālistisko spēku vidē. Daudzi viņa līdzgaitnieki laika gaitā no viņa novērsās un pievienojās NSDAP.
Garo nažu nakts laikā bija paredzēts nogalināt Ērhartu, bet viņam izdevās aizbēgt uz Austriju. Pēc tam viņš aizgāja no politikas. 1948. gadā ieguva Austrijas pilsonību. Šajā valstī pavadīja atlikušo dzīvi līdz pat savai nāvei 1971. gadā.
Sabiedrisko attiecību vēsture
Sabiedrisko attiecību vēsture ir nesaraujami saistīta ar politisko reformu izraisītajām cīņām par varu, kuri deviņpadsmitajā un divdesmitajā gadsimtā notika ASV. Pirmie, kas sāka izmantot presi kā politiskās cīņas ieroci bija ASV bankas: tie izsniedza kredītus laikrakstu izdevējiem un izvietoja laikrakstos reklāmas materiālus, tādējādi ietekmēdamas vai arī apklusinādamas daudzus laikrakstus. ( Jau 1816. gadā Džons K. Kelhūns apgalvoja, ka bankas „lielā mērā kontrolē presi”. )
Kaut arī mūsdienu sabiedrisko attiecību pirmsākumi meklējami senā pagātnē, par to neapstrīdamu sākumu uzskata divdesmito gadsimtu. Sabiedrisko attiecību attīstības vēsturi var iedalīt sešos posmos:
1)	Sākuma posms (1900-1917).
2)	Pirmā pasaules kara laiks (1917-1919).
4)	Rūzvelta laikmets un Otrais pasaules karš (1930-1945).
5)	Pēckara periods (1945-1965).
6)	Globālās informācijas sabiedrība (1965-mūsdienas).
Sākuma posms
1906. gadā Aivija Ledbetera Lī sastādīta „Principu deklarācija” ārkārtīgi ietekmēja preses aģentūru darbības pārtapšanu par publicitātes nozari un tālāk — par sabiedrisko attiecību nozari. Tajā laikā to, ko mēs tagad saucam par sabiedriskajām attiecībām, Lī apzīmēja ar terminu „publicitāte”. Arī baznīcas sāka izjust nepieciešamību pēc kontaktiem ar sabiedrību. Pirmo strauji izvērsto naudas vākšanas kampaņu labdarības mērķiem noorgonizēja Jauno vīriešu kristīgās apvienības (YMCA).
Pirmā pasaules kara periods
ASV prezidents Vudro Vilsons lieliski apzinājās sabiedriskās domas spēku un nodibināja Sabiedrības informēšanas komitēju (CPI). Šīs komitejas uzdevums, pēc Amerikas kara pieteikšanas, bija mobilizēt sabiedrisko domu ( kura bija sašķelta ), lai tā atbalstītu karadarbību un Vilsona miera sasniegšanas līdzekļus. Par komitejas priekšsēdētāju kļuva Džordžs Krīls, tāpēc CPI bieži mēdz dēvēt par „Krīla komiteju”.
Divdesmito gadu ekonomiskā uzplaukuma laiks
Kara laikā uzkrājusi pieredzi, sabiedrisko attiecību specialitāte sāka strauji attīstīties. Tās pārstāvji sāka strādāt valdībā, biznesā, baznīcās, sociālajā darbā, arodbiedrībās un sabiedriskajās kustibās. 1920. gadā „sausa likuma” ieviešana visā Amerikā pārliecinoši demonstrēja jaunapgūtās specialitātes varenību. Šajā laika posmā sabiedrisko attiecību nozare attīstījās paātrinātā tempā. Laikā no 1917. līdz 1925. gadam nāca klajā vismaz 28 grāmatu par sabiedrisko domu un publicitāti, savukārt pirms 1917. gada bija izdotas tikai 18 šāda satura grāmatas. Šajā periodā pieauga arī sabiedrisko attiecību sludinājumu izmantošana. 1917. gada aprī1ī tika izveidota Amerikas koledžu ziņu biroju asociācija, kura 1974. gadā ( pēc apvienošanas ar Amerikas augstskolu beidzēju padomi) kļuva par Izglītības veicināšanas un atbalsta padomi (CASE), kurā prezidenta posteni ieguva Alise L. Bīmena ( pirmā sieviete, kas vadīja valsts mēroga sabiedrisko attiecību asociāciju). 1925. gadā Edvarda D. Hovarda nodibināta sabiedrisko attiecību aģentūra mūsdienās ir ASV vecākā joprojām eksistējošā firma ar neatkarīgām īpašuma tiesībam.
Rūzvelta laiks un otrais pasaules karš
1929. gadā notika akciju biržas krahs, kam sekojā Lielā depresija, kura iezīmeja jaunu pavērsienu sabiedrisko attiecību attīstības vēsturē. Stabilais ekonominskās katastrofas stāvoklis un Frankina D. Rūzvelta Jaunais kurss veicināja sabiedrisko attiecību attīstību daudzās nozarēs.
Pēckara ekonomiskais uzplaukums
Vispasaules tirdzniecības attīstība un politiskie konflikti visā pasaulē palielināja sabiedrisko attiecību izmantošanas apjomu. Telekomunikāciju un transporta attīstība, televīzijas rašanās nodrošināja sabiedrisko zinātņu nozares stabilizēšanos un nobriešanu. Šajā laika posmā sabiedrisko attiecību darbinieku skaits pārsniedza 100 000 cilvēku robežu. Tieši šajā periodā sabiedrskās attiecības kļuva par stabilu profesiju, bet ASV koledžās tika ieviesta jaun disciplīna — sabiedriskās attiecības.
Germānijs
Germānijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Ge un atomskaitli 32. Germānijs ir spožs, ciets un pelēkbalts pusmetāls. Tas ir viens no 14. grupas elementiem, tādēļ tam ir līdzīgas ķīmiskās īpašības kā citiem šīs grupas elementiem, piemēram, silīcijam un alvai. Tā ir kristāliska viela, un tīrā veidā germānijs ir pusvadītājs, tāpat kā silīcijs.
Sākumā (1950.—1970. gados) germāniju pusvadītāju ierīcēs izmantoja vairāk nekā silīciju, jo silīciju ir vairāk jāattīra (pieļaujama mazāka piemaisījumu koncentrācija), taču, ja ir pieejams pietiekoši tīrs silīcijs, tam ir labākas elektriskās īpašības. Dabā germānijs nav sastopams brīvā veidā, bet ir sastopams sulfīdu rūdās un kā piemaisījums citu metālu rūdām. Savienojumos germānijs ir četrvērtīgs, retāk divvērtīgs.
Vēsture
Germānijs ir elements, kura pastāvēšanu paredzēja Dmitrijs Mendeļejevs, 1871. gadā veidojot periodisko tabulu. Viņš tabulā atstāja vietu šim elementam un nosauca to par ekasilīciju (simbols: Es). Elementu 1886. gadā, pētot pie Freibergas iegūtā minerāla argirodīta (Ag8GeS6) sastāvu, atklāja vācu ķīmiķis Klemenss Vinklers. Viņš to nosauca par godu Vācijai, kuras latīniskais nosaukums ir Germania.
Atrašanās dabā
Dabā germānijs nav sastopams brīvā veidā, bet ir sastopams sulfīdu rūdās un kā piemaisījums citu metālu rūdām. Izplatītākie minerāli, kas satur germāniju, ir germanīts (Cu2(Cu, Fe, Ge, Zn)2 (S, As)4), argirodīts (Ag8GeS6) un konfildīts (Ag8(Sn, Ge) S6).
Zemes garozā germānija daudzums ir 1,5 % no tā masas, kas ir vairāk nekā sudrabs, antimons vai bismuts.
Izotopi
Dabā ir sastopami pieci stabili germānija izotopi. Visizplatītākais ir germānijs-74, kura daudzums ir 36,50% no kopējā daudzuma. Pārējie izotopi ir germānijs-72 (27,45%), germānijs-70 (20,57%), germānijs-73 (7,75%) un germānijs-76 (7,73%).
Bioloģiskā nozīme
Germānijam nav bioloģiskās nozīmes, lai gan uzskata, ka tas varētu stimulēt vielmaiņu.
Izmantošana
Germāniju izmantoja, piemēram, germānija tranzistoros.
RFK
RFK var būt:
1624. gads
1624. bija garais gads, kas sākās pirmdienā.
Knuts (lācis)
Knuts (dzimis, miris  ) ir baltais lācis, kurš dzimis nebrīvē Berlīnes zooloģiskajā dārzā. Pēc piedzimšanas tam uzbruka viņa paša māte, un viņu izglāba zoodārza darbinieki. Viņš bija Berlīnes zoodārza pirmais lācēns, kurš izdzīvoja pēc piedzimšanas, pēdējos trīsdesmit gados. Knuts bija ienesīgs peļņas avots, jo zoodārzu viņa dēļ apmeklēja vēl vairāk apskatīt gribētāju.
Upmalas iela (Salaspils novads)
Upmalas iela ir iela Salaspils novada Dolē, Zirņu salas dienvidu daļā, paralēli Daugavai. Kopējais ielas garums ir 990 metri.
Ielas raksturojums
Upmalas iela atrodas Salaspils novada Salaspils pagasta teritorijā, Dolē, uz Zirņu salas, blakus Rīgas HES, un virzās paralēli Daugavai. Iela ir izveidota nesen, saistībā ar jaunas privātmāju teritorijas apbūves uzsākšanu. Iela sākas savienojumā ar A6 (E67, E77) šoseju un virzās ziemeļrietumu, tad dienvidrietumu un atkal ziemeļrietumu virzienā. Tālāk veido T veida savienojumus ar Attekas, Garo, Vidus un Īso ielu un beidzas atkal savienojumā ar Attekas ielu Zirņu salas ziemeļrietumu galā.
Ielu savienojumi
Upmalas iela ir savienota ar šādām ielām:
Nevienādība
Nevienādība ir apgalvojums vai izteiksme, kurā tiek salīdzināta divu lielumu savstarpējā vērtība.
Visvienkāršākās nevienādības starp diviem lielumiem apzīmē šādi:
Pazīstamas nevienādības
Minēsim dažas labi zināmas nevienādības:
Šķiedenis
Šķiedenis ir spirta rūpniecības blakusprodukts, ko iegūst pārstrādājot graudus, kartupeļus, melasi. Svaigā šķiedenī ir 90—95% ūdens. 1 kg šķiedeņa barotājvērtība atbilst 0,04—0,08 barības vienībām. Nobarojamiem liellopiem izēdina siltu šķiedeni, līdz 50 kg un vairāk diennaktī, slaucamām govīm — 15—20 kg. Šķiedenis ātri bojājas. Ilgstošai glabāšanai to skābē vai kaltē. Kaltēta šķiedeņa barotājvērtība ir 10—15 reižu lielāka nekā svaiga šķiedeņa barotājvērtība. To izēdina govīm (līdz 3 kg diennaktī), arī zirgiem, cūkām un aitām.
Suvorovs (nozīmju atdalīšana)
Suvorovs (ru, sieviešu dzimtē Suvorova (Суво́рова)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Pakāpju nevienādība
Par pakāpju nevienādībām dažreiz sauc tādas nevienādības, kuras satur a^b veida izteiksmes, kur a un b ir nevienādībā ietilpstoši mainīgie vai izteiksmes no citiem mainīgajiem.
Pakāpju nevienādību piemēri:
Benito Musolīni
Benito Amilkare Andrea Musolīni (it; dzimis, miris ) bija Itālijas premjerministrs un diktators no 1922. līdz 1943/1945. gadam, viens no fašisma ideoloģijas izstrādātājiem. Izmantojot savu harismu, kontroli pār masu medijiem, kā arī savu politisko pretinieku apspiešanu, viņš radikāli pārveidoja līdz tam pastāvējušo Itālijas valsts iekārtu un izveidoja pirmo fašistisko valsti — Fašistisko Itāliju.
Otrajā pasaules karā viņš iesaistījās Trešā reiha pusē, kas noveda pie Sabiedroto iebrukuma Itālijā un viņa gāšanas.
pēc nāvessoda izpildes Musolīni līķis aiz kājām tika pakārts Milānā publiskai apskatei. Iespējams, šī notikuma iespaidā Hitlers deva pavēli savu līķi sadedzināt, lai izvairītos no līdzīga likteņa.
2004. gada novembra itāļu televīzijas aptaujā viņš tika atzīts par 34. diženāko itāli vēsturē. Musolīni ir arī Latvijas Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.
Sociālists
Musolīni savu politisko karjeru sāka kā sociālists, kas nav pārsteidzoši, ņemot vērā, ka Amilcare un Andrea (viņa pārējie vārdi) ir doti par godu pazīstamiem itāļu sociālistiem.
Lai izvairītos no iesaukšanas itāļu armijā, Musolīni bēga uz Šveici (kur tika aizturēts par klaidonību) un vēlāk uz Austroungāriju, kur no 1909. gada strādāja sociālistu avīzē. Pēc atgriešanās Itālijā viņš sāka strādāt par redaktoru itāļu sociālistu lielākajā avīzē Avanti! (Uz priekšu!).
Fašists
Daļa revolucionāro sindikālistu 1914. gadā pameta sociālistus strīdā par Itālijas iesaistīšanos Pirmajā pasaules karā. Šī grupa 1914. gada oktobrī izveidoja Fasci d'azione rivoluzionaria internazionalista, kurai pievienojās arī Musolīni. Viņš uzskatīja, ka karš stiprinās relatīvi nesen (1870. gadā) izveidoto Itālijas Karalisti.
Kad Itālija pievienojās Sabiedrotajiem, lai cīnītos ar Vāciju, Musolīni pieteicās armijā un kādā kaujā tika ievainots, metot granātu. Itālija kara laikā piedzīvoja vairākas smagas sakāves un gaidītās uzvaras triumfa vietā valsts pēc kara pārdzīvoja smagu krīzi, kā arī pieaugošu sociālistu un komunistu aktivitāti. Dienesta laikā Musolīni ieguva kaprāļa pakāpi.
Fašistu politiskā partija tika izveidota 1919. gada pavasarī, bet 1921. gadā Musolīni tika ievēlēts parlamentā. Komunistu, sociālistu un anarhistu iebiedēšanai no armijas veterāniem tika izveidotas paramilitāras fašistu vienības (tautā sauktas par Melnkrekliem). Valstī valdošie politiķi nespēja stabilizēt situāciju un fašisti tiem šķita pieņemama alternatīva kārtības ieviešanai. Pēc leģendām apvītā Marcia su Roma (Marša uz Romu), karalis Viktors Emanuels III uzaicināja Musolīni kļūt par premjerministru.
Premjerministrs
Pirmajos varas gados Musolīni vadīja koalīcijas valdību, kurā iekļāvās arī nacionālisti, liberāļi un populisti. Viņš nostiprināja valsts kontroli un veicināja valsts un fašistiskās partijas institūciju saplūšanu. Fašistu paramilitārās vienības tika integrētas Itālijas bruņotajos spēkos. Izmantojot varas dotās priekšrocības, lai traucētu citām partijām, 1924. gada aprīļa vēlēšanās fašistu partija ieguva vairākumu parlamentā.
Sociālistu deputāta Džakomo Mateoti, kurš bija aicinājis anulēt vēlēšanas, slepkavība izraisīja nopietnu Musolīni valdības krīzi, taču vājā opozīcijas un karaļa reakcija deva signālu Musolīni, ka viņa pozīcijas nav apdraudētas.
Diktators
1925. gada 3. janvāra runā Musolīni uzņēmās atbildību par Mateoti slepkavību, vienlaikus nodibinot faktisku fašistu diktatūru un izbeidzot pēdējās politiskās brīvības paliekas, pabeidzot fašisma kustības un valsts saplūšanu.
Lai arī fašismam trūka konkrētas definīcijas un programmas, tas izveidoja jaunu politiski-ekonomisko sistēmu, kura vēlāk kalpoja par paraugu Hitleram un citām autoritārajām valstīm (Spānijai, Rumānijai, u. c., arī Latvijai), kuras nestabilajos trīsdesmitajos gados centās atrast alternatīvu liberālajam kapitālismam un padomju komunismam. Fašisms apvienoja korporāciju intereses, totalitārismu, nacionālismu un antikomunismu tādā valsts iekārtā, kuras mērķis bija apvienot visas šķiras kapitālistiskā sistēmā. Taču šis bija jauns kapitālisms, tāds, kurā valsts kontrolēja svarīgākās ražošanas nozares. Papildus, fašisms centās apvienot Romas impērijas pagātnes slavu ar topošās fašistu Romas impērijas sapni.
Iekarotājs
Musolīni ārpolitika bija agresīvi imperiālistiska, ar mērķi vismaz daļēji atjaunot seno Romas impēriju. Pirmais solis bija padarīt Vidusjūru par Mare nostrum (mūsu jūru). 1923. gadā Musolīni centās iegūt Korfu salu. Drīz Albānijā tika izveidota Itālijai paklausīga valdība. Tika pastiprināta itāļu kontrole pār Lībiju, kas kopš 1912. gada bija itāļu kolonija. Grieķu salā Lerosā tika izveidota liela kara flotes bāze. 1935. gadā Stresas konferencē Musolīni piedalījās antihitleriskas koalīcijas izveidošanā, kuras mērķis bija aizsargāt Austrijas neatkarību. Faktiski gan Musolīni to darīja tikai tāpēc, ka pats vēlējās palielināt Itālijas ietekmi šajā valstī. 1935. gadā Itālija iebruka Etiopijā. Kara laikā itāļi pārkāpa lielu daļu līdz tam pieņemto kara normu — tika lietoti ķīmiskie ieroči, vairākas reizes bombardēti Sarkanā Krusta hospitāļi, terorizēti un slepkavoti mierīgie iedzīvotāji. Sagūstītie etiopiešu kareivji tika dzīvi izmesti no lidmašīnām. Pēc Etiopijas imperatora Haile Selasije I došanās trimdā un galīgas valsts iekarošanas, 1936. gada maijā Musolīni pasludināja, ka ir izveidota Itālijas impērija.
Tā rezultātā pasliktinājās Musolīni attiecības ar demokrātiskajām rietumvalstīm un viņš sāka tuvināties Hitleram. tika parakstīts Itālijas-Vācijas draudzības līgums. Pēc tā parakstīšanas Musolīni runāja par jaunas ass izveidošanu, ap kuru turpmāk griezīsies visas Eiropas valstis. Šajā ass valstu aliansē Musolīni, neskatoties uz ilgāku atrašanos pie varas, bija vājākais partneris un viņam nācās sekot nacistu politikai. Piemēram, kopējot nacistu likumus, Itālijā tika pieņemti antisemītiski likumi.
Pirmais kopējais abu valstu projekts bija atbalsts Franko dumpiniekiem 1936—1939. gada Spānijas pilsoņu karā. Musolīni uz Spāniju nosūtīja vairākus desmitus tūkstošus kareivju ar bruņutehniku.
Musolīni arī vairs nevarēja pretoties tam, ka Hitlers 1938. gadā anektē Austriju un 1939. gadā sadala un anektē Čehoslovākiju.
Itālijas un Vācijas alianse, ko Musolīni sauca par Tērauda paktu, tika noslēgta 1939. gada maijā.
Otrais pasaules karš
Bija jūtama liela kara tuvošanās, un Musolīni paziņoja par saviem nodomiem anektēt Maltu, Korsiku un Tunisiju. Viņš runāja par jaunas Romas impērijas izveidošanu, kura ietvertu arī Lībiju, Ēģipti un pat Keniju.
1939. gada aprīlī pēc īsa kara tika anektēta Albānija. Pēc Vācijas uzbrukuma Polijai un Otrā pasaules kara sākuma Musolīni tomēr izlēma pasludināt, ka Itālija ir "nekarojoša" valsts, lai nogaidītu, kura no karā iesaistītajām pusēm uzvarēs.
Vācu armijai jau tuvojoties Parīzei, Musolīni pieteica karu Francijai un Lielbritānijai. , turpinot Balkānu kampaņu, itāļi no iekarotās Albānijas teritorijas uzbruka Grieķijai, taču grieķi pretojās tik veiksmīgi, ka itāļi zaudēja pat 1/3 Albānijas. Lai glābtu savu ass partneri no apkaunojuma, Hitlers uzbruka un iekaroja Grieķiju.
Sekojot Hitleram, Musolīni 1941. gada jūnijā pieteica karu PSRS un decembrī arī ASV.
Sagrāve
, pēc ass valstu sakāves Ziemeļāfrikā, zaudējumiem karā ar PSRS un Angļu-amerikāņu desanta Sicīlijā, lielākā daļa Musolīni līdzgaitnieku Fašistu Lielajā Padomē vainoja viņu Itālijas neveiksmēs. Tajā pašā dienā Viktors Emanuels III paziņoja Musolīni, ka viņš tiek atcelts no premjerministra amata. Izejot no karaļa pils, Musolīni tika arestēts un nogādāts uz vientuļu viesnīcu kalnos.
Par Itālijas premjerministru tika iecelts Pjetro Badoljo, kurš paziņoja, ka "kopā ar mūsu ģermāņu sabiedrotajiem, karš tiek turpināts". Taču slepenībā tika uzsāktas sarunas ar Sabiedrotajiem par Itālijas padošanos. 45 dienas vēlāk, 8. septembrī Bodolio parakstīja pamieru ar Sabiedrotajiem un, baidoties no vāciešu atriebības, kopā ar karali aizbēga no Romas. Itālijas armija tika atstāta bez turpmākās darbības pavēlēm un praktiski sabruka — daļa kareivju devās mājās, citi padevās Sabiedrotajiem, daļa sāka partizānu cīņu pret vāciešiem, bet citi turpināja karot kopā ar vāciešiem.
Lai arī vācu armija jau līdz tam atradās Itālijā, tā tagad pārņēma pilnīgu kontroli pār Itāliju un Itālija kļuva par okupētu valsti. Musolīni no gūsta atbrīvoja vācu specvienības kareivji, kas vientuļo kalna viesnīcu sasniedza ar planieriem. Viņš Ziemeļitālijā nodibināja Itālijas Sociālo Republiku (Repubblica Sociale Italiana), taču faktiski Musolīni bija tikai vāciešu marionete, un to lieliski saprata. Šajā laikā Musolīni sarakstīja grāmatu "Mans ceļš uz varu un tās zaudēšana".
Pēdējās kara dienās Musolīni plānoja bēgt uz netālo Šveici. Taču viņu kopā ar tuvākajiem līdzgaitniekiem aizturēja partizāni un nākamajā dienā nošāva.
Mango
Mango ir kauleņauglis, kuru iegūst no mango ģints kokiem. Visplašāk mango iegūst no Indijas mango. Tie ir vietējie augļi Indijā. Mango audzē daudzos tropu reģionos un izplata plaši pasaulē, mango ir viens no visplašāk izmantotajiem augļiem pārtikā. To lapas izmanto dažādos rituālos, piemēram, kopā ar ziediem kā rotājumus kāzās un reliģiskās ceremonijās.
Audzēšana
Mango ir audzēts Indijā tūkstošiem gadu un sasniedza Austrumāziju starp 5. - 4. gadsimtā p. m. ē. 10. gadsimtā tie tika nogādāti Austrumāfrikā un pēc tam ieviesa Brazīlijā, Indijas rietumos un Meksikā, kur ir labs klimats mango audzēšanai. Citos reģionos, kur audzē mango - Ziemeļu, Dienvidu un Centrālajā Amerikā, Karību jūras reģionos, Āfrikā, Ķīnā, Pakistānā un Dienvidaustrumu Āzijā ir vieglāk šos augļus izaudzēt. Šajos reģionos aug vairāk nekā 1000 mango šķirnes, piemēram, terpentīna mango (turpentine mango) (nosaukts tā terpentīnam līdzīgās garšas dēļ). Lai gan visvairāk mango audzē Indijā, taču veido mazāk nekā vienu procentu no pasaules mango tirdzniecības. Plašas mango plantācijas atrodamas arī Austrālijā.
Mango garša un faktūra
Nogatavojies mango ir salds, ar unikālu garšu, kas atšķiras dažādām šķirnēm. Augļa struktūra atšķiras šķirņu starpā. Daži, kam mīksta, gaļīga faktūra, ir līdzīgi pārgatavojušām plūmēm, savukārt citi ir cietāki, līdzīgi avokado. Dažām šķirnēm ir šķiedraina tekstūra.
Antioksidanti un vitamīni
Mango, līdzīgi kā citi augļi, satur vitamīnus un minerālvielas. Antioksidantiskie A, C un E vitamīni veido 25%, 76% un 9% uzturvielu 165 g devu (DRI). Vitamīns B6 (piridoksīns, 11% DRI), K vitamīns (9% DRI), citi B vitamīni un pamata barības vielas, piemēram kālija, vara un 17 aminoskābes ir labs līmenis.
Miza un mīkstums satur aminoskābes, karotinoīdus, kā arī omega-3 un -6 polinepiesātinātās taukskābes.
Miza satur arī pigmentus, kuriem var būt antioksidantu īpašības, tostarp karotinoīdus, piemēram, provitamīna A savienojumus, bēta karotīnu, luteīnu un alfa karotīnu, polifenolus, piemēram, gallusskābi.
Audzēšana un patēriņš
Mango veido aptuveni piecdesmit procentus no visiem tropu augļiem, ko audzē visā pasaulē. Pārtikas un lauksaimniecības Apvienoto Nāciju Organizācijas novērojumi rāda, ka pasaulē 2001. gadā izaudzēja vairāk nekā 23 miljonus tonnu mango. Indija veido gandrīz pusi no pasaules izaudzētā mango daudzuma (12 miljoni tonnas gadā), kam seko Ķīna (3 miljoni tonnas), Pakistāna (2,25 miljoni tonnas), Meksika (1,5 miljoni tonnas) un Taizemes (1,35 miljoni tonnas). 10 valstis ir atbildīgas par aptuveni 80% pasaules mango kopražas.
Alphonso, Benishan vai Benishaan un Kesar mango šķirnes tiek uzskatītas par vienām no labākajām Dienvidu valstīs. Dussehri un Langda šķirnes ir populārākās ziemeļu štatos Indijā. Parasti eksportē Alphonso šķirnes, ko audzē tikai Konkanas reģionā Mahārāštrā. Pakistānas tautas audzē mango šķirnes kā Sindhri un Chaunsa, papildus citas šķirnes, piemēram, Langra, Anwar Ratoal un Malva. Sindhri mango galvenokārt audzē Sindas provincē. Parasti, kad gatavs mango ir oranži dzeltena vai sarkanīga miza un sulīgs ēšanai, bet tos, kas paredzēti eksportam bieži noņem nepietiekami gatavus ar zaļu mizu. Nenogatavināts mango, ko eksportē nav sulīgs un nav īsti svaiga garša. Mango ir populārs visā Latīņamerikā. Meksikā mango lieto sagrieztu ar čili pulveri un / vai sāli. Ielu pārdevēji pārdod mango uz nūjiņas, iemērkta čili-sāls maisījumu. Indonēzijā un Taizemē, zaļā mango pārdod ielu pārdevēji ar cukuru un sāli, un / vai čili, vai izmanto skābu salātu, ko sauc rujak Indonēzijā un Singapūrā. Mango arī izmanto kā pulverveida garšvielu, ko lieto kulinārijā.
1623. gads
1623. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
12. gadsimts
12. gadsimts jeb XII gadsimts bija laika posms vēsturē no 1101. līdz 1200. gadam. Eiropā tas bija vidējo vai vēlo viduslaiku periods.
Džeina Gudola
Deima Džeina Morisa Gudola (en, dzimusi kā Valērija Džeina Morisa-Gudola (Valerie Jane Morris-Goodall)) ir angļu zooloģe, primatoloģe, etoloģe, antropoloģe un ANO Miera sūtne. Vairāk kā 50 gadus pētījusi šimpanzes dabīgos apstākļos un tiek uzskatīta par vienu no pasaules vadošajiem ekspertiem šajā jomā.
Dzīvesgājums
Džeina Gudola dzimusi Londonā, un jau no bērnības interesējās par dzīvnieku pasauli. Vēlāk kļuva par paleontologa Luisa Līkija sekretāri un palīdzi. 1960. gadā sāka šimpanžu pētīšanu Gombestrīma nacionālajā parkā, Tanzānijā un līdz ar Daianu Fosiju (gorillu pētniece) un Birutu Galdiku (orangutanu pētniece), kļuva par t. s. "Līkija eņģeļiem". 1964. gadā Gudola Kembridžas Universitātē ieguva doktora grādu etoloģijā.
1977. gadā dibinājusi starptautisku organizāciju "Džeinas Gudolas institūts", kas nodarbojas ar savvaļas dzīvnieku un vides aizsardzību, kā arī kopš 1996. gada ir valdes locekle dzīvnieku tiesību organizācijā "Nonhuman Rights Project", kas cenšas panākt juridisku tiesību piešķiršanu vismaz atsevišķām dzīvnieku sugām, piemēram, pērtiķiem, ziloņiem, delfīniem un vaļiem.
Darbi
Latviski izdotas šādas Džeinas Gudolas grāmatas (autore norādīta kā Džeina van Lavika - Gudola):
Osijeka
Osijeka (hr) ir pilsēta Horvātijas austrumos pie Dravas upes. Slavonijas ekonomiskais un kultūras centrs. Osijekas-Baranjas župānijas galvaspilsēta. Pazīstama ar savu baroka laika arhitektūru.
Vēsture
Senākie pilsētas iedzīvotāji bija ilīrieši. Romiešu imperators Adriāns 131. gadā piešķīra Osijekai (toreiz ar nosaukumu Mursa (Mursa)) kolonijas tiesības. Līdz ar slāvu ierašanos reģionā Mursa tika pamesta.
1196. gadā rakstos pirmoreiz pieminēts Osijekas vārds. Starp 1353. un 1472. gadu tā bija Korogu dzimtas īpašumā. 1526. gada 8. augustā to ieņēma un nopostīja osmaņi.
Osmaņu sultāna Suleimana I valdīšanas laikā pilsētā uzcēla 8 kilometru garu koka tiltu, kurš tika uzskatīts par vienu no pasaules brīnumiem. 1687. gada 29. septembrī pilsētu ieņēma Hābsburgu impērijas karaspēks un tā tika iekļauta Hābsburgu impērijā.
1809. gadā Osijekai piešķīra Impērijas brīvpilsētas titulu un XIX gadsimta sākumā tā bija lielākā pilsēta Horvātijā.
Cilvēki
Osijekā dzimuši:
Haloo Helsinki!
Diskogrāfija
{{columns |width=600px
Mūzikas videoklipi
}}
Gundars Vētra
Gundars Vētra (dzimis 1967. gada 22. maijā Ventspilī) ir bijušais latviešu basketbolists, un basketbola treneris. Spēlēja uzbrūkošā aizsarga un vieglā uzbrucēja pozīcijā. Viņš bija pirmais Latvijas basketbolists, kas spēlējis Nacionālajā basketbola asociācijā (NBA). 2023. gadā G. Vētra trenē Latvijas—Igaunijas Basketbola līgas komandu Tartu Ülikool Maks & Moorits, kā arī ir Latvijas sieviešu basketbola izlases galvenais treneris.
G. Vētram ir divas meitas Laura un Ruta, kuras abas ir bijušas basketbolistes, spēlējušas NCAA čempionātā.
Spēlētāja karjera
Spēlētāja karjeru G. Vētra iesāka Rīgas VEF meistarkomandā, par kuras spēlētāju kļuva 1984. gadā. Dienesta laikā Padomju armijā pārstāvēja Sverdlovskas SKA, bet pēc tam atgriezās Latvijā un turpināja spēlēt VEF komandā.
Spēlējis PSRS basketbola izlasē, ar kuru izcīnīja bronzas medaļu 1989. gada Eiropas čempionātā un sudraba medaļu 1990. gada Pasaules čempionātā Argentīnā.
1992. gadā plašu rezonansi Latvijā izpelnījās G. Vētras un Igora Miglinieka lēmums spēlēt nevis Latvijas basketbola izlasē, bet gan NVS izlasē, ar kuru viņš piedalījās 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Barselonā. Olimpisko spēļu turnīrā NVS izlase ieņēma 4. vietu. Šī iemesla dēļ G. Vētra nav pārstāvējis Latvijas basketbola izlasi.
1992.—1993. gada sezonā G. Vētra spēlēja Nacionālajā basketbola asociācijā (NBA) Minesotas "Timberwolves" komandā, kļūstot par pirmo basketbolistu no Latvijas pasaules spēcīgākajā līgā. G. Vētra NBA aizvadīja 13 spēles un savā rezultatīvākajā spēlē guva 17 punktus.
Pēc spēlēšanas NBA G. Vētra atgriezās Latvijā, bet pēc tam spēlējis arī Krievijā (vairākas sezonas pārstāvējis tās spēcīgāko basketbola klubu Maskavas CSKA, ar ko četras reizes uzvarējis Krievijas Superlīgā), Turcijā un Itālijā. Spēlētāja karjeru noslēdza 2002. gadā Itālijas kluba Fabriano Basket sastāvā. Kā spēlētājs viņš basketbolā aizvadīja 16 gadus.
Trenera karjera
Trenera karjeras sākumposmā strādājis ar vīriešu komandām, bet vēlāk pievērsies sieviešu basketbolam, kur kļuvis par Eiropas līmenī atzītu speciālistu.
Uzreiz pēc spēlētāja karjeras beigām trenēja Latvijas Basketbola līgas (LBL) klubu "Barons/LMT", savā pirmajā sezonā kā trenerim sasniedzot LBL finālsēriju. Pēc vienas sezonas Krievijā viņš atgriezās Rīgā un vēlreiz vadīja "Barona" komandu, bet pēc neveiksmīgas sezonas pievērsās sieviešu basketbola komandu trenēšanai.
Pēc 2010.—2011. gada sezonas noslēguma atstāja Jekaterinburgas UGMK galvenā trenera amatu, ko vadīja kopš 2009. gada janvāra. Pēc tam parakstīja līgumu ar LBL klubu BK Ventspils, ar kuru vēlreiz sasniedza LBL finālsēriju. 2012. gada maijā klubs paziņoja, ka sadarbību ar G. Vētru neturpinās.
Kopš 2017. gada trenē Polijas komandu Gdiņas "Arka". 2021. gadā G. Vētra tika iecelts par Latvijas sieviešu basketbola izlases galveno treneri, bet par asistentiem Ainars Zvirgzdiņš, Mārtiņš Zībarts un Matīss Rožlapa. Izlasei izdevās aizvadīt 2023. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīru bez zaudējumiem, pārliecinoši kvalificējoties finālturnīram. Finālturnīru Latvijas izlase noslēdza ar vienu uzvaru apakšgrupas spēlēs un 13. vietu turnīra noslēgumā. Pēc čempionāta tika paziņots, ka G. Vētra atgriežas pie vīriešu komandu vadīšanas un kļūs par viena no vadošajiem Igaunijas basketbola klubiem Latvijas—Igaunijas Basketbola līgas komandas Tartu Ülikool Maks & Moorits galveno treneri.
Evita Trušele
Evita Trušele (dzimusi Latvijas PSR, PSRS) ir latviešu šķēpmetēja. Evitas personīgais rekords ir 48,59 m, kas tika uzstādīts 2007. gadā Ventspilī. Absolvējusi Rīgas 25. vidusskolu. Latvijas II Olimpiādē izcīnīja sudraba medaļu.
Suprēms
Suprēms ir vismazākais no tādiem skaitļiem, kuri ir lielāki vai vienādi par jebkuru kādas skaitļu kopas elementiem. Piemēram, skaitļu kopas {3, 5, 6} suprēms ir skaitlis 6, intervāla [2; 4] suprēms ir 4 utt.
Vikipēdija vācu valodā
Vikipēdija vācu valodā (de) ir bezmaksas tīmekļa enciklopēdijas Vikipēdijas vācu valodas versija. Tā darbojas kopš 2001. gada 16. marta, tādējādi tā ir otra vecākā Vikipēdija. 2012. gada septembrī rakstu skaits tajā pārsniedza 1,463 miljonus, bet 2020. gada janvārī 2,389 miljonus, tādējādi tā ir trešā lielākā Vikipēdija pēc Vikipēdijas angļu valodā un Vikipēdijas zviedru valodā. Pilnīgākajiem un kvalitatīvākajiem rakstiem tiek piešķirts vērtīga vai laba raksta statuss. 2011. gada novembrī šī kļuva par otro Vikipēdiju, kurās labojumu skaits pārsniedz 100 miljonus.
Ultimate Fighting Championship
Ultimate Fighting Championship (UFC) ir pasaules lielākā jauktās cīņas mākslas pasākumu rīkotājkompānija, kas nodrošina dalību pasaulē prasmīgākajiem šī sporta veida pārstāvjiem. UFC rīko pasākumus visā pasaulē, tomēr vairums to notiek valstī, kur UFC tika izveidots, — ASV. UFC cīņu dalībnieki tiek sagrupēti deviņās svara kategorijās, UFC darbojas pēc tās izdotajiem vienotajiem jauktās cīņas mākslas noteikumiem.
Līdz šodienai notikuši vairāk kā 250 UFC rīkotie pasākumi. Pirmais UFC pasākums notika Denverā, ASV, 1993. gada 12. novembrī. UFC izveidoja Arts Deivijs, Džons Miliuss un Orions Greisijs ar mērķi popularizēt Amerikā Greisiju atzara brazīļu džiudžitsu sacenšoties pret dažādu sporta disciplīnu pārstāvjiem (piemēram, boksa, džudo), it īpaši tādiem, kuri nebija specializējušies cīņai uz zemes un ar sāpju vai žņaugšanas paņēmieniem. Ar laiku cīnītāji pielāgojās un dažādu sporta disciplīnu prasmes apvienoja vienā, izveidojot jaunu sporta disciplīnu, kas tagad ir zināma kā jauktā cīņas māksla.
Noteikumi
Pašreizējos UFC noteikumus sākotnēji noteica Ņūdžersijas Atlētikas vadības departaments. Ņūdžersijā pieņemtie "Unified Rules of Mixed Martial Arts" tika apstiprināti arī Nevadā, Luiziānā un Kalifornijā. Šos noteikumus izmantoja citas ASV promouteru kompānijas, kļūstot par obligātiem štatiem, kas pieņēma šos noteikumus, un tādējādi tie kļuva par "de facto" standarta noteikumu sarakstu profesionāliem MMA sportistiem.
Svara kategorijas
Uz 2016. gada janvāri UFC bija 9 svara kategorijas (netitula cīņās bija atļauts puskilograma liekais svars):
Esošie čempioni
(dati uz 2023. gada 20. augustu)
19. aprīlis
19. aprīlis ir gada 109. diena pēc Gregora kalendāra (110. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 256 dienas.
Atjaunīgie resursi
Atjaunīgie resursi ir enerģijas resursi, kas pieejami nosacīti bezgalīgi un atjaunojas ātrāk par to patērēšanas ātrumu. Tie ir saules enerģija, krītoša un plūstoša ūdens enerģija, ģeotermālā enerģija un citi.
Galvenie atjaunīgo energoresursu veidi ir vēja enerģija, ūdens, saules starojums, biomasa, zemes siltuma jeb ģeotermālā enerģija, viļņi, kā arī plūdmaiņas. Atjaunīgos energoresursus var izmantot tieši siltuma un/vai elektroenerģijas ražošanai, vai arī pastarpināti, piemēram, no biomasas iegūstot transporta degvielas un cita veida šķidro kurināmo, piemēram, biogāzi. Viens no atjaunīgo enerģijas resursu izmantošanas veidiem ir alternatīvas degvielas ražošana.
Aizputes pagasts
Aizputes pagasts ir viena no Dienvidkurzemes novada administratīvajām teritorijām tā vidienē. Robežojas ar sava novada Aizputes pilsētu, Cīravas, Lažas, Kazdangas, Kalvenes, Vecpils un Dunalkas pagastiem.
Reljefa formas
Cepurīšu gravas - Kapličas kalns - Melnais kalns - Munīcijas kalns - Ormaņkalns - Puņķu kalns
Ūdensteces
Akmene - Dubeņa - Grāpste - Melnupīte - Metupīte - Pora grāvis - Tebra
Purvi
Briņķu purvs - Lankas - Peizas purvs - Pleces purvs - Šlampu purvs - Zveju purvs
Vēsture
Mūsdienu Aizputes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Ievades muiža (Gut Ewahden, Ievade).
Līdz 1925. gadam nosaukums Aizputes-Pilspagasts. 1935. gadā pagasta platība bija 55 km² un tajā dzīvoja 951 iedzīvotājs. 1945. gadā pagastā izveidoja Aizputes un Ievades ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Aizputes ciemam pievienoja likvidēto Ievades ciemu, 1954. gadā - likvidēto Vārpu ciemu. 1958. gadā kolhoza "Druva" teritoriju pievienoja Vecpils ciemam, bet 1960. gadā visu Vecpils ciema kolhoza "Druva" teritoriju pievienoja Aizputes ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Aizputes novadā. 2021. gadā iekļāva Dienvidkurzemes novadā. Cauri pagastam veda 1900. gadā atklātā šaursliežu Liepājas—Aizputes dzelzceļa līnija ar pieturas punktu "Ievade", kas slēgta 1964. gadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Rokasbirze (pagasta centrs), Kūdra, Ievade, Lavīži, Marijas un Dubeņmuiža.
Ķīšupe
Ķīšupe var būt:
1621. gads
1621. bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Kristīne Buša
Kristīne Buša (dzimusi ) ir latviešu šķēpmetēja. Kristīnes personīgais rekords ir 54,58 m, kas tika uzstādīts 2009. gadā Kauņā. Absolvējusi Rīgas 25. vidusskolu.
Mazais Stropu ezers
Mazais Stropu ezers ir neliels caurteces ezers Daugavpils ziemeļaustrumu daļā. Krasti lēzeni, dibens smilšains, dūņains (dūņu slānis 0,1 - 0,6 m). Ietek divi grāvji, iztek kanāls uz Lielo Stropu ezeru. Makrofīti: niedres, kalmes, kosas, bultenes, glīvenes, elodejas. Mīt līdaka, karūsa, līnis, rauda, asaris.
Krastā vasarnīcu ciemati Jubilejas, Uguntiņa, Saulainais, Ezerciems, kā arī Daugavpils gaļas kombināts. Ir peldvieta.
Mangroves
Mangroves ir augāja veids, kurā ietilpst dažādu koku un krūmu sugas, kas aug sālsūdens piekrastē tropu un subtropu joslās galvenokārt starp 25° Z un 25° D paralēlēm. Pie mangrovēm pieskaita 55 koku un krūmu sugas. Pēc citu ekologu domām, ir pat 72 sugas (tas ir atkarīgs no iedalījuma sugās un pasugās). Tiek lēsts ka 2000. gadā mangrovju mežu kopējā platība pasaulē (118 valstīs un teritorijās) bija 137 760 km².
Autoceļš P4
P4 autoceļš Rīga—Ērgļi ir reģionālais Latvijas autoceļš, kas savieno Rīgu ar Ērgļiem. Ceļa garums ir 99 km, no tiem 90 km ir ar asfaltbetona segumu, bet grants segums ir 9 km no šosejas kopgaruma. Autoceļš P4 šķērso Rīgas pilsētu un Ropažu, Ogres un Madonas novadus. Tas ir īsākais, taisnākais ceļš, lai no Rīgas nokļūtu Juglā (Suntažu pagasts), Suntažos, Ķeipenē. Taurupē, Līčupē, Ērgļos un pēc tam tālāk arī Vestienā, Bērzaunē, Sauleskalnā un Madonā.
Lielie Kangari
Sevišķs un ainavām bagātīgs posms Rīgas—Ērgļu autoceļā iet caur Lielajiem Kangariem, kas ir lielākā osu grēda Latvijā. Autoceļš P4 šeit ved arī caur Lielo Kangaru dabas liegumam. Ceļš šeit ir bagāts ar daudziem līkumiem un Latvijas apstākļiem ļoti stāvām nogāzēm, jo tas izvietots tieši šo iegareno pauguru vidū. Lejpus nogāzēm zeme ir mitra un purvaina, tādējādi rodas iespaids, ka ceļš iet pa dabisku uzbērumu. Gandrīz visu šo posmu ceļu ieskauj meži. Ceļa malās līdz mūsdienām ir saglabājušies betona ceļa stabiņi no 20. gadsimta 30. gadiem.
Vēsture
Laika posmā no 2007. gada līdz 2014. gadam autoceļš, izņemot posmu Vāverkrogs - Kangaru kalni - Jugla, ir gandrīz pilnībā noklāts ar asfalta segumu.
2022. gada martā sāka 16 km garā posma no Rīgas apvedceļa (A4) līdz pagriezienam uz Tīnūžiem (P10) (14,13–30,3 km) rekonstrukciju, ieklājot asfaltbetona segumu trīs kārtās. Darbus veic AS ACB par līgumcenu 8 373 737,77 eiro no valsts budžeta līdzekļiem.
Tartu (stacija)
Vēsture
Kopš dzelzceļa līnijas Baltijas osta--Rēvele--Sanktpēterburga izbūves 1870. gadā aktualizējās ideja par Livonijas guberņas otrās lielākās pilsētas pieslēgumu jaunajai kravu un pasažieru transporta artērijai. Galvenie dzelzceļa līnijas Tapa--Tartu izbūves iniciatori bija vietējie rūpnieki un tirgotāji, kuriem dzelzceļš bija vitāli nepieciešams preču un izejvielu transportēšanai.
1874. gada 21. decembrī Krievijas impērijas Ministru komiteja imperatora Aleksandra II vārdā apstiprina Baltijas dzelzceļu sabiedrībai tiesības uz dzelzceļa līnijas Tapa--Tērbata (ru) izbūvi un ekspluatāciju. 105 verstu garās dzelzceļa līnijas izbūve tika pabeigta 1876. gada 19. decembrī un līnijā tika uzsākta satiksme, lai gan oficiāli līniju ekspluatācijā pieņēma dažus mēnešu vēlāk - 1877. gada 25. jūnijā, bet pastāvīgai satiksmei līnija tika atklāta 11. augustā.
Pirmajā līnijas pastāvēšanas gadā brauciena no Tartu līdz Tallinai ilga 7 stundas un 30 minūtes. 1876. gadā līnijā tika atklātas 8 stacijas (neskaitot 1870. gadā atklāto Tapu) - Kiltsi, Rakke, Vegeva, Jegeva, Voldi (Tabivere) un Tartu. Gadu vēlāk, 1877. gadā tika atklātas arī Tamsalu un Kerkni stacijas.
1887. gadā dzelzceļa līnija tika pagarināta līdz Valgai, kur tā tika apvienota ar dzelzceļa līniju Pleskava--Rīga (atklāta 1889. gadā).
Par mezgla staciju Tartu kļuva 1931. gadā. Lai izveidotu tiešu dzelzceļa satiksmi starp Igaunijas ostām un Krievijas centrālajiem reģioniem, tika izbūvēta dzelzceļa līnija Tartu--Petseri.
Stacijas ēka
Dzelzceļa līnija un Tartu stacijas ēka būvēta ārpilsētā, uz kādreizējās Marijas muižas (de,et) zemēm. Stacijas ēkas celtniecība uzsākta 1875. gadā, bet ekspluatācijā tā nodota 1877. gadā.
Tartu stacijas ēka ir saglabājusies tās oriģinālajā izskatā līdz mūsdienām, gan telpu sākotnējā plānojuma un struktūras, gan eksterjeru un telpu interjeru ziņā.
Eksterjers
Stacijas ēkas kopējo kompozīciju veido vienstāva garenformas apjoms paralēli sliežu ceļiem, transepta daļa divos stāvos uz kompozīcijas centrālās ass un simetriski divstāvu ēkas spārni pamatapjoma galos. Centrālais, transepta apjoms, ir mūra celtne, pamatapjoms - guļbūve, apšūta ar fasādes dēļiem. Stacijas fasādes veidotas izmantojot bagātīgu dekoratīvās apdares klāstu - dzegas, karnīzes, sandrikus, siju un spāru galu dekoratīvos griezumus, koka siluetgriezumus, dekoratīvas jumta savilces. Visus ēkas apjomus sedz lēzens divslīpju jumts, ieklāts ar cinkotām skārda loksnēm.
Stacijas ēku ieskauj oriģinālas 19. gs. noliktavu ēkas, depo (celts 1880. gadu sākumā), ūdenstornis, kā arī dzīvojamās mājas dzelzceļa darbiniekiem.
Interjers
Tartu stacijas nozīmīgākā iekštelpu daļa ir 344 m2 plašās pasažieru uzgaidāmā zāles. Galvenā zāle izvietota ēkas centrālajā daļā un aizņem abus ēkas stāvus. Ievērojama ir griestu un sienu dekoratīvā apdare, starpstāvu dzegas, profiljoslas. Zāli izgaismo logi divās rindās - pirmajā un otrajā stāvā. Saglabātas stiklotas koka pildiņu durvis, koka pilastri ar dekoratīvām balsta konsolēm un koka siluetgriezumiem, kā arī vairāki interjera sīkelementi, kā - ventilācijas šahtas restes, durvju rokturi u.c.
Pasažieru platformas
1936. gadā Tartu stacijā tika izbūvēts gājēju tunelis, kas savieno stacijas ēku ar stacpceļu pasažieru platformu.
Restaurācija
21. gs. sākumā Tartu stacija bija neapmierinošā tehniskā stāvoklī, tāpēc kā situācijas risinājums tika izvēlēta īpašnieku maiņa. 2003. gadā Igaunijas Valsts Dzelzceļi (EVR) par simbolisku samaksu pārdeva ēku SIA Elikante, ar nosacījumu, ka ēka tiks atjaunota, kā arī tiks nodrošināta pieeja un veikta apsaimniekošana pasažieru uzgaidāmajām telpām 435 m2 platībā 30 gadu ilgā periodā.