cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nīderlandes Republika
Septiņu Apvienoto Provinču Republika (Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden), zināma kā Nīderlandes Republika, bija federāla republika mūsdienu Nīderlandes (mazliet arī Beļģijas) teritorijā no 1588. līdz 1795. gadam. Tā ir mūsdienu Nīderlandes priekšgājēja, pirmā neatkarīgā nīderlandiešu valsts. Nīderlandes Republika izveidojās, kad vairākas nīderlandiešu provinces sāka pretoties Spāņu Nīderlandes kundzībai. Lai arī valsts bija maza, izveidojās Nīderlandes Austrumindijas kompānija un Nīderlandes Rietumindijas kompānija un Nīderlandes Republika kļuva par koloniālo lielvaru. Arī kultūra un zinātne šajā laikā uzplauka, no šīs valsts ir nākuši tādi mākslinieki kā Rembrants un Jans Vermērs un tādi zinātnieki kā Hugo Grocijs, Kristiāns Heigenss un Antonijs van Lēvenhuks. 17. gadsimts ir zināms kā Nīderlandes Zelta laikmets. Nīderlandes Republika beidza pastāvēt 1795. gadā. Neilgi pirms tam valstī bija politiskā nestabilitāte. Nīderlandes Republikas vietā izveidojās Batāvijas Republika.
Punduru iela (Rīga)
Ielu savienojumi
Punduru iela ir savienota ar šādām ielām:
Puškina iela (Rīga)
Vēsture
Pirmo reizi rakstītajos avotos iela minēta 1846. gadā ar nosaukumu Lielā Jēzusbaznīcas iela. 1885. gadā to pārdēvēja par Smoļenskas ielu, bet 1923. gadā par Puškina ielu, 1942. gadā atkal par Smoļenskas ielu. Pēc atkārtotās PSRS okupācijas 1944. gadā tai atjaunoja Puškina ielas nosaukumu.
Ielu savienojumi
Puškina iela krustojas ar šādām ielām:
929. gads
929. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Neištate-Glēve
Neištate-Glēve ir pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, uz dienvidiem no Šverīnes pie Eldes upes. Āmtes centrs. Rakstos pirmoreiz minēta 1248. gadā. Vecā (13. gadsimts) un Jaunā (1720, baroks, tagad viesnīca) pils. 2003. gadā pilsētas pievārti tika atklāta Vācijā pirmā ģeotermālā spēkstacija.
2021. gada Pasaules čempionāts kalnu slēpošanā
2021. gada Pasaules čempionāts kalnu slēpošanā notika Kortīnā d'Ampeco, Itālijā, laikposmā no 8. līdz 21. februārim.
Kortīna d'Ampeco par pasaules čempionāta norises vietu tika apstiprināta Starptautiskās Slēpošanas federācijas (FIS) kongresā Kankunā 2016. gada jūnijā. Tā bija vienīgā pretendente. 2020. gada maijā Itālijas Ziemas sporta federācija lūdza pārcelt čempionātu uz 2022. gadu COVID-19 pandēmijas dēļ, bet FIS norises laiku nolēma nemainīt.
Medaļu kopvērtējums
Mājinieki
Sergušiha
Sergušiha ir ciems Pildas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 300 km attālumā no Rīgas.
Džavoļavaroša
Džavoļavaroša (, kas nozīmē "Velna pilsēta"), ir savdabīgs klinšu veidojums no erozijas stabiem, kurš atrodas Serbijas dienvidos Radana kalna dienvidu nogāzē, Džakes ciema teritorijā, Kuršumlijas kopienā 27 km uz DA no Kuršumlijas pilsētciemata Toplicas apgabalā ap 700 m virs jūras līmeņa.
Ģeoloģija
Džavoļavaroša sastāv no 202 erozijas stabiem — stāvām zemes piramīdām vai "torņiem", kā tos sauc vietējie iedzīvotāji. Tie ir no 2 līdz 15 m augsti un 0,5 līdz 3 m plati. Šīs piramīdas radīja spēcīga augsnes erozija reģionā, kurā pirms vairākiem miljoniem gadu bija intensīva vulkāniskā aktivitāte. Vairumam torņu ir līdz 100 kg smagas "cepures" no andezīta, kas aizsargā tos no tālākas erozijas, taču neaizsargā augsni ap tiem. Kādreizējā vulkāniskā vēsture atstāja savas zīmes torņu daudzkrāsainībā, tomēr pati Džavoļavaroša pašreizējā formā ir salīdzinoši jauna un radusies netiešā cilvēka darbības rezultātā. Tā kā apkārtnes iedzīvotāji izcirta mežus, vēji un nokrišņi nekavēti erodēja augsni. Vertikālās erozijas (lietus) rezultātā torņu forma un augstums nepārtraukti mainās. Teritorija zem torņiem saucas Elles grava ("Paklena Jaruga") un apkārtne ir bijušo raktuvju šahtu vieta viduslaiku Serbijas karalistē, tuvumā saglabājušās paliekas no senā kalnraču ciemata, kura baznīciņa XXI gadsimtā tikusi restaurēta.
Zem Velna pilsētas atrodas dabiski avoti ar lielu minerālvielu koncentrāciju. Ir divi avoti: Džavoļa voda (Velna ūdens), ar ļoti skābu ūdeni (pH 1,5) un īpaši augstu minerālvielu koncentrāciju (15 g/l ūdens) un Crveno vrelo (Sarkanā aka), ar mazāku skābumu (pH 3,5) un trīsreiz mazāku mineralizāciju. Piejaukumu, īpaši dzelzs, dēļ sarkanīgie otrā avota ūdeņi, iespējams, devuši vārdu tuvējam Džakes ciemam, kura nosaukums albāniski nozīmē "asinis". Neparasti asos avota ūdeņus pirmo reizi 1905. gadā pārbaudīja Serbijas Ķīmijas biedrības dibinātājs Aleksandars Zega.
Aizsardzība
1955. gadā Tomislavs Rakičevičs zinātniski izpētīja un aprakstīja veidojumus. Kopš 1959. gada Džavoļavaroša ir valsts aizsardzībā, un 1995. gada Serbijas valdības lēmums to atzina par vienu no galvenajiem valsts dabas pieminekļiem, uz kuru attiecas pirmās kategorijas aizsardzība. 2002. gadā UNESCO iekļāva to savā Pasaules mantojuma objektu pagaidu sarakstā. Objekts iekļauts arī "Serbijas 7 dabas brīnumu sarakstā", to apmeklē 50 000 tūristu gadā. Aizsargājamā teritorija pašlaik ir 67 ha, valdībā tika iesniegts projekts par 1017 ha aizsardzību. Tuvumā izvietots tūrisma komplekss un pats dabas piemineklis vakaros tiek krāsaini izgaismots.
Džavoļavaroša bija kandidāts septiņu jauno dabas brīnumu izvēles kampaņā, kurā piedalījās 77 objekti no Eiropas. Tā finišēja 27. pozīcijā.
Nostāsti
Vietējo iedzīvotāju teika vēsta, ka šī piramīdu stāvvieta radusies, velniem cīnoties citam ar citu par varu pār pasauli. Pēc citas leģendas, velns sajaucis vietējiem iedzīvotājiem prātus un tie atļāvuši brālim precēt māsu. Apkaimi sargājošā nāriņa vērsusies pie dieva ar lūgumu nepieļaut incestu un tas pārvērtis visus kāziniekus par stabiem. Šo leģendu atbalsta arī vēja svilpošana starp stabiem. Pastāv arī vairākas citas versijas.
Uldis Deisons
Uldis Deisons (dzimis, miris ) bija latviešu žurnālists, raidījumu vadītājs un diktors Latvijas Televīzijā un radio, viens no pirmajiem četriem diktoriem Latvijas Televīzijas vēsturē.
Biogrāfija
Uldis Deisons dzimis 1932. gada 2. septembrī Cēsu apriņķa Skujenes pagasta "Oškalnos". Kopā ar māti Elfrīdu Irmgardi Deisoni izsūtīts uz Tomsku 1946. gada 21. martā.
Paralēli ilggadējam darbam Siguldas 1.vidusskolā Uldis Deisons strādāja par žurnālistu un diktoru Latvijas Televīzijā un radio. Kopā ar lielmeistaru Aivaru Gipsli veidoja TV radījumus par šaha turnīru aktualitātēm, aicinot iepazīt šaha partiju pozīcijas un risināt šaha uzdevumus.
Siguldas 1.vidusskolā mācīja latviešu valodu, vadīja šaha un teātra pulciņus. Bijis klases audzinātājs eksprezidentam Andrim Bērziņam. U. Deisona vadītajā skolas teātrī darbojies aktieris Juris Strenga.
Strādājis Latvijas Neredzīgo bibliotēkā un ierunājis magnetofona lentēs daudzas grāmatas.
Latvijas Teātra darbinieku savienības biedrs kopš 1983. gada.
Uldis Deisons 2016. gadā saņēma Siguldas novada domes balvu "Par mūža ieguldījumu sportā" kā daudzu šaha tradīciju iedibinātājs un uzturētājs. Kopš 2019. gada Siguldas šaha klubs rīko Ulda Deisona piemiņas šaha turnīrus.
Miris 2018. gada 18. septembrī Siguldā, apglabāts Siguldas kapos.
Rožē Nivjērs
Aleksandrs Luī Marī Rožē Nivjērs (fr; dzimis ; miris ) bija franču sporta šāvējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
1900. gada olimpiskajās spēlēs viņš startēja tranšejas šaušanas disciplīnā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 22. vietu.
Kastiljone delle Stivjēre
Kastiljone delle Stivjēre ir pilsēta Itālijas ziemeļu reģionā Lombardijā, Alpu kalnu dienvidu piekājē, netālu no Ziemeļitālijas lielākās pilsētas Milānas un 30 km attālumā no provinces galvaspilsētas Mantujas.
Pilsētā ir veca pils, kas vairākkārt tikusi atjaunota, it sevišķi 16. gs., pēc toreizējā marķīza Ferantes Gonzagas (Aloizija Gonzagas tēvs) ģimenes iniciatīvas un atbalsta. Kastiljone delle Stivjēre ir Sarkanā Krusta, ko dibināja Anrī Dināns, dzimšanas vieta. Pilsētā atrodas Starptautiskā Sarkanā Krusta komitejas vēstures muzejs.
Domino princips
Domino princips — noteiktas parādības izplatība pa ķēdi (ķēdes reakcija) kāda faktora, kas iedarbojas uz ķēdes pirmo elementu, ietekmē.
Apraksts
Domino princips nozīmē, ka ķēdes pirmā elementa nelielas izmaiņas izsauc analoģiskas izmaiņas tiem blakus esošajos ķēdes elementos, kuri pēc tam lineārā secībā līdzīgi ietekmē nākamos u.t.t. Šis termins visbiežāk tiek lietots, aprakstot mehānisku iedarbību, bet dažreiz izmantots kā analoģija secīgai domino kauliņu krišanai. Par saistītu notikumu secību var runāt tad, ja laiks starp tiem ir samērā neliels. Termins var tikt izmantots burtiski (novērotas faktiskas sadursmes) vai arī kā metafora sarežģītākām sistēmām (finansu, politikas jomās), kur saistība starp notikumiem ir zināmā mērā nosacīta.
Demonstrācija
Klasiskā domino efekta demonstrācija tiek veidota, veidojot ķēdi no uz sānu skaldnēm nostādītiem domino kauliņiem. Ja domino kauliņi novietoti tuvu viens otram, pietiek nedaudz pagrūst pirmo no tiem, lai sāktos visu ķēdē iesaistīto domino kauliņu krišana. Ķēdes pirmais posms ietekmē otro, otrais trešo un tā tālāk. Interesanti, ka šāda parādība novērojama arī ļoti garās domino kauliņu ķēdēs. Tas izskaidrojams ar to, ka enerģija, kas nepieciešama kauliņa apgāšanai, ir mazāka par enerģiju, kas tiek nodota katrā sadursmē. Tādēļ enerģijas ir pietiekami, lai ķēdes reakcija saglabātos.
Rekordi
Tiek rīkotas īpašas domino kauliņu krišanas demonstrācijas. Notiek arī sacensības par garākās demonstrācijas ķēdes izveidošanu. Pēdējais pasaules rekords tika uzstādīts 2009. gadā, kad nokrita 4 491 863 domino kauliņi. Gadu iepriekš rīkotās sacensībās nokrita 4 345 027 domino kauliņi. Interesants gadījums notika 2005. gadā, kad zālē ielidojis zvirbulis ar spārnu aizķēra rekorda uzstādīšanai sagatavotu virkni ar 23 tūkstošiem domino kauliņu. Putnu, diemžēl, nošāva apsargs.
Domino princips un māksla
1977. gadā kinorežisors Stenlijs Kreimers uzņēma filmu "Domino princips" (The Domino Principle).
Vāna
Kad Senā Roma iekaroja Galliju, apdzīvotā vieta kļuva zināma ar latīņu nosaukumu Darioritum.
Rafaels Gerreiru
Rafaels Adelino Žuze Gerreiru (dzimis ) ir Portugāles futbolists, pārstāv Portugāles futbola izlasi. Kopš 2023. gada Gerreiru pārstāv Vācijas Bundeslīgas komandu Minhenes "Bayern".
Gerreiru ir dzimis Sendenī, Francijā. Viņa māte ir francūziete, bet tēvs portugālis, tāpēc viņš pārstāv Portugāles futbola izlasi. Savu karjeru sāka Francijas otrās līgas klubā SM Caen. 2013. gadā pievienojās Ligue 1 klubam FC Lorient. 2016. gadā Gerreiru parakstīja četru gadu līgumu ar Vācijas klubu Dortmundes "Borussia". 2016.—2017. gada sezonā pārsvarā spēlēja kā pussargs. Kā brīvais aģents, 2023. gada vasarā Gerreiru pievienojās Minhenes "Bayern".
Portugāles futbola izlasē spēlējis 2016. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Borussia Dortmund
Portugāle
Bībops
Bībops, dēvēts arī par bopu, ir džeza stils, kam raksturīgs ātrs temps, instrumentāla virtuozitāte un improvizācijas, kuru pamatā ir harmoniska struktūra. Bībops attīstījās 1940. gadu vidū. Pretstatā tradicionālajam džezam, bībopu 1960. gados sāka dēvēt par moderno džezu.
Ievērojamākie bībopa mūziķi ir Dizijs Gilespijs, Čārlijs Pārkers, Teloniuss Monks, Čārlzs Minguss, Mailss Deiviss, Kenijs Klārks, Džons Koltreins.
Rudukova (Baltinavas novads)
Rudukova bija apdzīvota vieta Baltinavas novadā. Atradās novada dienvidu daļā 14 km no novada centra Baltinavas un 284 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atradās netālu no autoceļa P45.
Aleksandrs Digamels
Aleksandrs Digamels (de, ru, dzimis, miris ) bija Jelgavā dzimis franču/vācbaltiešu izcelsmes Krievijas infantērijas ģenerālis un diplomāts, Rietumsibīrijas ģenerālgubernators no 1861. līdz 1866. gadam.
Mācījies Pāžu korpusā Sanktpēterburgā. No 1825. līdz 1826. gadam piedalījās ekspedīcijā pie Kaspijas un Arāla jūrām. Karoja krievu—turku karā, piedalījās Novembra sacelšanās apspiešanā Polijā. Bija Krievijas diplomātiskajā dienestā Konstantinopolē, Kairā un Valahijā.
Seveļi
Seveļi ir ciems Silajāņu pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 224 km attālumā no Rīgas.
Jūlijs Ērglis
Jūlijs Ērglis ( — ) bija Latvijas militārpersona un politiķis. Bijis 2. un 3. Saeimas deputāts. Pārstāvējis Latviešu zemnieku savienību.
Biogrāfija
Jūlijs Ērglis piedzima Meirānu pagastā. Pirmā pasaules kara laikā kā zemessargs iesaukts Krievijas armijā, pēc neilga laika iestājās Gačinas Kara skolā, kuru pabeidza 1915. gadā. Lielāko daļu kara atradās frontē. Par dalību karā apbalvots ar IV šķiras Sv. Annas ordeni, III šķiras Sv. Staņislava ordeni un Jura Zelta zobenu.
1919. gada februārī brīvprātīgi iestājies Latvijas armijā, lai piedalītos Neatkarības karā. Vispirms bija Kalpaka bataljona Neatkarības rotas sastāvā, vēlāk — bataljona komandieris 1. Liepājas kājnieku pulkā. Apbalvots ar III šķiras Lāčplēša Kara ordeni par cīņām Latgales frontē 1919. gada 1. novembrī un par izlūkgājienu pie Makužu sādžas 1920. gada 6. janvārī, pārņemot Nagļus un Makužus no lieliniekiem. Paaugstināts par pulkvežleitnantu.
Pēc kara Ērglis atgriezās tēva mājās, nodarbojās ar lauksaimniecību un iesaistījās sabiedriskajā dzīvē. Iecelts par 9. Madonas aizsargu pulka komandieri, bet no amata atteicies Zāmuēla valdības laikā, jo piedalījās Nacionālo organizāciju kongresā. 1924. gadā piedalījās Latvijas Piensaimniecības centrālās savienības izveidē, no 1932. gada bija tās valdes priekšsēdētājs.
1925. gadā ievēlēts 2. Saeimā no Latviešu zemnieku savienības saraksta. 1928. gadā ievēlēts 3. Saeimā. Parlamentā strādājis līdz 1931. gadam. Bija pēdējais Lāčplēša Kara ordeņa kavalieru biedrības priekšsēdētājs. 1937. gadā kļuva par aizsargu aviācijas priekšnieku, 1939. gadā — par akciju sabiedrības "Degviela" valdes priekšsēdētāju un rīkotājdirektoru. Ērglis bija arī Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras priekšsēdētāja vietnieks, Latvijas Banku padomes loceklis un akciju sabiedrības "Kūdra" padomes priekšsēdētājs.
Latvijas okupācijas laikā Jūlijs Ērglis tika apcietināts. Rīgas apgabaltiesa viņam piesprieda nāvessodu. Spriedums izpildīts pie Lielā Baltezera. Jūlijā apbedīts Ādažu kapos.
Apbalvots ar II un III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, II šķiras Viestura ordeni (ar šķēpiem), Lietuvas Aizsargu zvaigzni, III šķiras Čehoslovākijas Baltās Lauvas ordeni.
Kārlis Alberts Reišulis
Kārlis Alberts Reišulis (dzimis ) ir latviešu motokrosists, kurš 2022. gada sezonā kļuva par Eiropas vicečempionu 125 cc klasē, bet tagad viņš brauc 250 cc klasē. Pērngad Latvijas izlases sastāvā startēja Nāciju kausā.
Biogrāfija
Kārlis ir vecākais no četriem bērniem ģimenē. Viņam ir divi brāļi un viena māsa. Kārlis ar motokrosu sāka nodarboties no agras bērnības un drīz vien tika izcīnīti pirmie panākumi. Pēdējā laika lielākie sasniegumi sportista karjerā ir divi Latvijas čempiona tituli 125 cc klasē (2020. un 2021. gadā), kā arī zelta medaļa 85 cc klasē (2019). 2022. gada sezonā, kas priekš Kārļa Alberta Reišuļa bija pēdējā sezona uz 125 cc klases braucamā, viņš Eiropas čempionātā izcīnīja 2. vietu. Blakus Kārlim uz goda pjedestāla trešā pakāpiena stāvēja viņa brālis Jānis Mārtiņš Reišulis.2023. gada sezonā K. Reišulis pārsēdies uz 250 cc klases braucamā. Arī šajā klasē sportists sev nospraudis augstākos mērķus.
Pērngad Kārlis esot vien 16 gadus vecs, tika iekļauts Latvijas izlasē dalībai Nāciju kausā motokrosā, kas notika ASV. Kopā ar komandas biedriem Tomu Macuku un Kārli Sabuli viņi Latvijai izcīnīja 11. vietu, kas ir atkārtoti otrs labākais rezultāts valsts vēsturē.
Andra (sala)
Andra (gr) ir Grieķijai piederoša sala Egejas jūrā, pēc platības tā ir otrā lielākā Kiklādu sala pēc Naksas. Salas administratīvais centrs ir Andras pilsēta.
Balāde par Basteru Skragsu
"Balāde par Basteru Skragsu" (en) ir 2018. gada drāma, kuras režisori, scenārija autori un vieni no producentiem ir Džoels un Ītans Koeni. Galvenās lomas filmā atveido Tims Bleiks Nelsons, Džeimss Franko, Brendans Glīsons, Toms Vaitss, Zoja Kazana, Liams Nīsons un Taina Delija. Filmas pirmizrāde notika Venēcijas filmu festivālā. Filma balstīta uz Džeka Londona grāmatu All Gold Canyon un Stjuarta Edvarda Vaita grāmatu The Girl Who Got Rattled.
Ferdinands fon Lindemanis
Kārlis Luijs Ferdinands fon Lindemanis (de, dzimis, miris ) bija vācu matemātiķis. Pierādījis, ka pī ir iracionāls skaitlis.
Balāde par Basteru Skragsu
Filma tika nominēta trim Amerikas Kinoakadēmijas balvām: "Labākie kostīmi", "Labākā dziesma" un "Labākais adaptētais scenārijs".
Ferdinands fon Lindemanis
Dzimis Hannoverē, skolotāja ģimenē. Skolu apmeklēja Šverīnē. Studējis Getingenē, Erlangenē un Minhenē. Pasniedza universitātēs Vircburgā, Freiburgā un Kēnigsbergā. Lindemaņa vārdā nosaukta Lindemaņa-Veierštrāsa teorēma.
Balāde par Basteru Skragsu
Filmā apvienoti seši dažādi stāsti, kuru sižets norisinās mežonīgajos rietumos: "Balāde par Basteru Skragsu", Near Algodones, Meal Ticket, All Gold Canyon, The Gal Who Got Rattled un The Mortal Remains.
Līza Asija
Līza Asija (de; dzimusi Roza Mīna Šērere (Rosa Mina Schärer) Rupersvillā, Šveicē, mirusi  Cīrihē, Šveicē) bija šveiciešu dziedātāja.
Bērnībā dejojusi, tomēr vēlāk pievērsusies dziedāšanai. Asija ir pirmā Eirovīzijas dziesmu konkursa uzvarētāja, ar dziesmu Refrain viņa uzvarēja 1956. gadā Šveicē. 1956. gadā piedalījusies arī Vācijas nacionālajā atlasē Eirovīzijai. Asija Šveici pārstāvēja arī nākamajos divos Eirovīzijas dziesmu konkursos. Piedalījās Šveices nacionālajā atlasē 2012. gada Eirovīzijai ar dziesmu C'était ma vie un 2013. gada Eirovīzijai ar dziesmu All In Your Head.
2018. gada martā Līza nomira slimnīcā Cīrihē.
Suzana Maksimoviča
Biogrāfija
Pirmo lielāko panākumu guvusi 1980. gadā, kad izcīnījusi Eiropas junioru šaha vicečempiones nosaukumu U20 vecuma grupā. 1980. gados bijusi viena no Dienvidslāvijas vadošajām šahistēm. Divas reizes uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātos (1983, 1991 - kopā ar Mirjanu Mariču). 2002. gadā kļuvusi par Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionāta sudraba medaļnieci, bet 2006. gadā šo panākumu atkārtojusi Serbijas sieviešu šaha čempionātā. Četras reizes piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīros (1982, 1987, 1991, 1995). Visveiksmīgāk nospēlējusi 1982. gada starpzonu turnīrā, kurā ierindojusies 9. vietā. 1990. gadā Pulā dalījusi 1.-4. vietu Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla zonas turnīrā. 1996. gadā uzvarējusi Drēzdenes starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā.
Pārstāvējusi Dienvidslāvijas un Serbijas komandas Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 7 reizes (1982-1990, 1994, 2006). Komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (1988) medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi bronzas (1986) medaļu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1982. gadā Maksimovičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1999. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Zaļenieki
Zaļenieki (agrāk Zaļā muiža) ir ciems Jelgavas novada Zaļenieku pagastā, pagasta centrs. Izvietojies Tērvetes labajā krastā pie autoceļa P95 22 km no novada centra Jelgavas un 66 km no Rīgas.
Zaļenieku ciems izveidojies pie bijušās Zaļās muižas (Grünhof) pils. Pirmās ziņas par Zaļo muižu vēsta, ka 1541. gadā Livonijas ordeņa Jelgavas komturs Jakobs Valtravens to izlēņoja bruņiniekam Hermanim Heikingam. Vēlāk muiža vairākkārt mainījusi īpašniekus. Tagadējā muižas pils būvēta 1768. gadā. 1920. gadā tā atsavināta par labu valstij un tajā ierīkota Zaļenieku valsts ģimnāzija. Zaļenieku ciems izaudzis ceļu krustojumā no muižas ļaužu ciemata. No 1935. gada pilī tika ierīkota Valsts Zaļenieku mājturības skola, kas padomju laikos pārtapa par sovhoztehnikumu, bet 1999. gadā — par Zaļenieku arodvidusskolu. 1970. gados sohvoztehnikumam tika pievienoti kolhozi «Pavasaris» un «Zaļenieki» un Zaļeniekos tika izveidots saimniecības centrs ar ražojošo un apkalpojošo infrastruktūru.
Leons XII
Pāvests Leons XII (, dzimis, miris ) bija Romas pāvests no 1823. līdz 1829. gadam. Viņa īstais vārds ir Annibāls Frančesko Klements Melkiors Džirolāmo Nikola Sermatejs della Dženga.
Annibāls piedzima Pāvesta valsts augstmaņu ģimenē. 1783. gadā viņš kļuva par priesteri. 1793. gadā kļuva par Sūras arhibīskapu. 1794. gadā Svētā krēsla uzdevumā sāka pildīt diplomātiskos pienākumus Ķelnē. 1816. gadā kļuva par kardinālu, bet 1820. gadā par Romas vikāru. Septiņus gadus vēlāk kļuva par Romas pāvestu.
Zaļenieki
Zaļeniekos atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, komerciālā un amatniecības vidusskola, bērnudārzs, pasts, kultūras nams, bibliotēka, vairāki veikali, doktorāts. Zaļenieku muižas pils ar parku ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Pienava
Pienava ir apdzīvota vieta Tukuma novada Džūkstes pagastā. Pienava atrodas 6 kilometru attālumā no pagasta centra — Džūkstes, 35 kilometru attālumā no novada centra — Tukuma un 66 kilometru attālumā no Rīgas. Pienava izvietojusies netālu no Pienavas upītes, kuras krastā atradās Lielpienavas muiža (Pönau). No muižas ēkām pāri palikušas ūdensdzirnavu, pagraba, pirts, pienotavas un klēts pamati. Pienavas pienotava "Nākotne" iepirka pienu lielā daudzumā un ražoja sviestu eksportam.
Padomju laikā
1960. gadā tika uzbūvētas 8 privātmājas un viena divstāvu daudzdzīvokļu ēka. Kolhoza vajadzībām tika uzbūvētas vairākas daudzstāvu dzīvojamās ēkas, lopu kūtis, mašīnu darbnīcas, vairākas cūku, govju un teļu fermas, divas graudu kaltes. Pienavā darbojās sākumskola (slēgta 2008. gadā). 1989. gada 15. decembrī Padomju saimniecībā "Kārlis Markss" sāka strādāt jauns priekšsēdētājs — A. Ziemelis (iepriekšējais priekšsēdētājs — V. Fogelis).
1986. gadā Pienavā tika uzņemta Rīgas Kinostudijas mākslas filma "Saulessvece" Padomju saimniecība tika reorganizēta un 15.01.1989. kļuva par paju sabiedrību.
1999. gada augustā Pienavā no Krauču purva tika izvilkts tanks T-34, kurš Otrā pasaules kara laikā bija ielūzis ledū, tika arī izrakts vēl viens šāds pats tanks, taču, šis tanks atradās pārāk dūņainā vietā un tehnisku iemeslu dēļ šo tanku nevarēja izvilkt.
Padomju saimniecības priekšēdētāji
Mūsdienās Pienavā atrodas veikals, degvielas uzpildes stacija, bibliotēka un brāļu kapi Otrā pasaules kara laikā kritušajiem, tāpat pie Pienavas ir plānots celt vēja ģeneratoru parku.
Otrā Harkivas kauja
Otrā Harkivas kauja (de, ru) bija Otrā pasaules kara Austrumu frontes kauja 1942. gada maijā Harkiva apgabalā.
Vērmahta 6. armija, sadarbojoties ar ģenerāļa Evalda fon Kleista 1. tanku armiju, atsita Sarkanās armijas uzbrukumu Harkivai un Izjumas apkārtnē ielenca vairākas PSRS armijas, gūstā saņemot gandrīz 240 000 padomju karavīru, 2600 artilērijas iekārtu un 1200 tanku. Vērmahta uzvara nodrošināja 1942. gada vasaras uzbrukumu dienvidaustrumu virzienā.
Norise
Pēc Otrās Harkivas kaujas Vērmahts izveidoja pozīcijas gar Doņecas upi un sagatavojās lielajai vasaras ofensīvai Ziemeļkaukāzā un Pievolgā, kas sākās 28. jūnijā.
EB/Streymur
EB/Streymur ir Fēru Salu futbola klubs no Streimnes. Dibināts 1904. gadā, spēlē Fēru Salu futbola čempionāta Augstākajā līgā.
Kauņas "Žalgiris"
Kauņas "Žalgiris" var būt:
Para (sala)
Para (gr) ir sala, kas atrodas Egejas jūrā, pēc platības tā ir trešā lielākā Kiklādu sala pēc Naksas un Andras. Tās administratīvais centrs ir Parikijas pilsēta.
Lindners
Lindners var būt:
959. gads
959. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Can You Ever Forgive Me?
Can You Ever Forgive Me? ir 2018. gada biogrāfiska filma, kuras režisore ir Mariella Hellere. Galvenās lomas filmā atveido Melisa Makārtija un Ričards E. Grānts. Filmas pirmizrāde notika Tellaridas filmu festivālā. Filma balstīta uz Lī Izraēlas tāda paša nosaukuma memuāriem.
Filma tika nominēta trim Amerikas Kinoakadēmijas balvām: "Labākā aktrise galvenajā lomā", "Labākais aktieris otrā plāna lomā" un "Labākais adaptētais scenārijs".
Filmas pamatā ir stāsts par slavenību biogrāfiju rakstnieci Lī Izraēlu, kura sāka viltot mirušu autoru un dramaturgu vēstules, tādā veidā cenšoties atdzīvināt savu lejupslīdošo karjeru.
Grünhof
Grünhof var būt šādu apdzīvoto vietu vai bijušo muižu vāciskais nosaukums:
Sēneites
Sēneites ir ciems Kombuļu pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 272 km attālumā no Rīgas.
Deivids Petreuss
Deivids Hovels Petreuss (en; dzimis ) ir amerikāņu atvaļināts ģenerālis un bijušais CIP direktors.
37 gadus dienējis ASV Armijā, četru zvaigžņu armijas ģenerālis. Laikā no 2007. līdz 2008. gadam komandējis ASV un starptautiskos spēkus Irākā, no 2008. līdz 2010. gadam bija ASV Bruņoto spēku Centrālās pavēlniecības komandieris, savukārt no 2010. līdz 2011. gadam komandējis ASV un NATO vadītos starptautiskos spēkus Afganistānā. viņš tika apstiprināts par ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes (CIP) direktoru, amatā stājās. D. Petreuss atkāpās no šī amata FIB izmeklēšanas par ārlaulības attiecībām dēļ.
Egļu astoņzobu mizgrauzis
Egļu astoņzobu mizgrauzis (Ips typographus) ir smecernieku apakšgrupas vabole. Tā ir konstatēta Eiropā, Āzijā un dažviet Āfrikā.
Morfoloģija
Pieaugušajiem īpatņiem parasti ir 4,0-5,5 mm garš, cilindrisks un spēcīgs, melns vai brūns ķermenis. Segspārnu ķerīte ar četriem konusveida zobiem katrā pusē; trešais zobs ir lielākais, tā galotne pogveidīga. Olas ir dzeltenīgi baltas. Kāpuri ir balti. Arī kūniņa ir baltā krāsā.
Dzīves cikls un mijiedarbība
Mizgraužu vārds cēlies no tā, ka tie vairojas mizas iekšpusē, dzīvā vai mirušā lūksnē. Pieaugušās vaboles pārziemo kritalās un saimniekkokos, ja vides apstākļi nav piemēroti, lai vairotos. Piemērotos apstākļos vaboles ceļo kilometriem tālu, lai atrastu piemērotu saimniekkoku. Kad tas atrasts, pieaugusī vabole izurbjas cauri novājinātā koka mizai, veidojot tuneļus, kur pāroties un dēt olas. Mizgrauži izdala feromonus, lai piesaistītu citus sugas īpatņus. Divas līdz piecas nedēļas pēc koka inficēšanas tās var doties uz citu koku un atkārtot procesu. Kad kāpuri izšķiļas, tie barojas zem mizas, un turpat arī veido kūniņas. Gadā var veidoties līdz trim šo kukaiņu paaudzēm.
Latvijas Top 40
Latvijas Top 40 bija nacionālās apraides sabiedriskās radiostacijas Latvijas Radio 5 veidotais iknedēļas populārāko dziesmu saraksts. Šajā rakstā ir apkopots to dziesmu saraksts, kas Latvijas radiostacijas Latvijas Radio 5 iknedēļas populārāko 40 dziesmu sarakstā "Latvijas Top 40" pavadīja visvairāk nedēļas pirmajā vietā, visvairāk nedēļas topā un tās dziesmas, kuras kā jaunums — pirmajā nedēļā uzreiz iekļuva Latvijas Top 40 pirmajā desmitniekā.
Latvijas nacionālais tops pirmo reizi izskanēja un tiek atskaņots Latvijas Radio 5 ēterā katru svētdienu plkst. 17.00.
No topa pirmsākumiem līdz 2022. gada 31. jūlijam topu vadīja Artis Volfs, kopš tā laika Svētdienās skan tikai mūzika. Vēlāk 2023.gada sākumā izviedoja līdzīgu topa raidījumu Top 30, kas ēterā ir no Pirmdienas līdz Ceturdienai, pulkst. 18:00, un to vada Toms Grēviņš.
Top 40 sastādīšanas princips
Latvijas Top 40 tiek veidots, apkopojot datus par spēlētākajām dziesmām Latvijas populārākajās Top 40 formāta radiostacijās (airplay), kā arī visvairāk klausītākajām dziesmām mūzikas straumēšanas platformās Spotify un Deezer.
Topa veidošanai dati par nedēļas spēlētākajām dziesmām Latvijā tiek ņemti no šīm radio stacijām:
Iegūtie dati ir dziesmu saraksts ar reižu skaitu, cik tā bieži ir spēlēta konkrētās nedēļas ietvaros. Šis saraksts tiek sadalīts rangā sākot no 50, tātad populārākā dziesma saņem 50 punktus, nākamā 49 un tā tālāk, ja atskaņojumu skaits ir vienāds, tad dziesma saņem vienādus ranga punktus, bet viena vieta zem tās saņem par attiecīgo punktu skaitu mazāk. Vienīgais izņēmums ir Deezer, kas atskaņojumu skaitu nerāda, tāpēc šis saraksts tiek vienkārši sakārtots no 50 un uz leju.
Šāda veida datu apstrāde izslēdz gadījumus, kad viena radio stacija spēlē dziesmu ar atskaņojumu skaitu, piemēram, 90, bet citās radio stacijās tā spēlēta netiek, bet topā tāda visticamāk iekļūtu, jo citas dziesmas, pat gadījumos, ja tiek spēlētas vairākās radio stacijās, šādu atskaņojumu skaitu var neiegūt. Šajā metodē topā iekļūst dziesmas, kas ir pārstāvētās vairākās radio stacijās, tātad sasniedzot plašāku klausītāju loku.
Kad dati ir savākti un sakārtoti, tiek izveidots vienots dziesmu saraksts, novienādoti dziesmu nosaukumi un saskaitīts, kurai dziesmai ir augstāka kopējā ranga summa — augstāka ranga summa attiecīgi ir augstāka vieta topā.
Visvairāk nedēļas pirmajā vietā
Šis ir dziesmu saraksts, kurā ir apkopota informācija par tām dziesmām, kuras ir visvairāk nedēļām atradušās Latvijas Top 40 pirmajā vietā.
Visvairāk nedēļas topā
Šajā sarakstā ir apkopota informācija par tām dziesmām, kuras ir visvairāk nedēļām atradušās Latvijas Top 40.
Kā jaunums — augstākā vieta
Šajā sarakstā ir apkopota informācija par tām dziesmām, kuras kā jaunums — pirmajā nedēļā uzreiz iekļuva Latvijas Top 40 pirmajā desmitniekā.
Marta Staņa
Marta Zigrīda Staņa (dzimusi, mirusi ) bija latviešu modernisma arhitekte, dizainere un skolotāja. Martas Staņas pazīstamākais darbs ir Dailes teātra ēka, kas iekļauta Latvijas kultūras kanonā.
Pirmsākumi
M. Staņa dzimusi dzelzceļa strādnieka Jāņa Staņas un viņa sievas Trīnes ģimenē Strenčos 1913. gada 4. martā (pēckara gados, mainot pasi, ieviesusies kļūda – 4. janvāris). Ģimenē vēl auga meitas – Elza un Zelma un dēls Jānis. Vecāku rocība nebija plaša, un jaunākajai meitai vajadzēja izvēlēties skolu bez mācību maksas.
Sekojot vecākās māsas piemēram, 1927. gadā viņa iestājās Jelgavas skolotāju institūtā. Pieaugot interesei par mākslu, kādu laiku apmeklējusi arī Romana Sutas mākslas studiju, bet nodarbības Rīgā traucēja mācīties, un institūta vadība lika izvēlēties – mākslu vai pedagoģiju. Domājot par reālākām darba iespējām, Marta izšķīrās par otro. 1932. gadā viņa absolvēja institūtu un saņēma norīkojumu uz pirmo darbavietu – Indru Latgalē. Pēc augstskolas obligātos skolotājas darba gadus viņa nostrādāja Indrā, Viesītē un Ludzā, vienlaikus gatavojoties iestājeksāmeniem LU Arhitektūras fakultātē.
Pie arhitekta profesijas
1936. gadā uzsākusi arhitektūras studijas Latvijas Universitātē. Paralēli studijām līdz 1942. gadam strādājusi par būvuzraudzi Jūrniecības departamentā.
Starpkaru periodā Arhitektūras fakultātes studenti varēja izvēlēties vienu no trijām meistardarbnīcām, ar to vadītāju atšķirīgo arhitektūras izpratni. “A” darbnīcu vadīja profesors Eižens Laube – pēc 1934. gada Ulmaņa apvērsuma faktiski valsts “galvenais arhitekts” un centrālā figūra. Viņš bija amerikāņu 19. gadsimta klasicisma piekritējs, jo “internacionālās arhitektūras metodes var kalpot tehniskās arhitektūras jautājumu atrisināšanai, bet ierosinājumi cēlam skaistumam jāmeklē vēsturiskās arhitektūras materiālos”. “B” darbnīcu vadīja profesors Pauls Kundziņš, aktīvs tautas celtniecības pētnieks. Ernestam Štālbergam pēc atgriešanās no Krievijas Latvijā tika izveidota “C” darbnīca, un jaunais docents, lai gan bija ieguvis klasisko izglītību Pēterburgas Mākslas akadēmijā, pauda atbalstu funkcionālisma stila arhitektūrai. Martas Staņas izvēle  “C” darbnīcas labā varētu būt saistīta ar Romana Sutas studijā iegūtajām atziņām par laikmetīgo mākslu.
Laikmetīgās arhitektūras līderu – Lekorbizjē, Mīsa van der Roes un Gropiusa darbi Latvijas sabiedrībai pirms kara tikpat kā nebija zināmi. Funkcionālisma stila ēkas pārsvarā radīja Baltijas vācu arhitektu birojs “Karr & Baetge” un būvinženieri. Bauhaus novatorisko ideju izplatību traucēja gan plašāku uzdevumu neizvirzīšana, īpaši mājokļu būvniecībā, gan jaunu materiālu trūkums. Marta Staņa studiju laikā bija informēta par Skandināvijas novitātēm, jo Arhitektūras fakultāte abonēja žurnālus. Bibliotekāre Velta Mētere prata zviedru valodu, un studentiem bija iespējams sekot līdzi notikumiem netālajā kaimiņvalstī.
Kara pēdējā rudenī, kad Arhitektūras fakultātes vadošie mācībspēki, tostarp Laube un Kundziņš, līdz ar lielāko daļu Latvijas arhitektu emigrēja, M. Staņa un viņas meistars palika Latvijā. Pēc Latvijas Valsts Universitātes (LVU) Arhitektūras fakultātes reorganizācijas tika izveidotas divas projektēšanas darbnīcas: vienu vadīja Ernests Štālbergs, jau profesors, otru – Sergejs Antonovs, Rīgas krievu tirgotāja dēls, pirms kara Eižena Laubes asistents, kurš brīvi strādāja jebkurā stilā un pēc kara arī ieguva profesora vietu.
1945. gadā pabeidza arhitektūras studijas Latvijas Universitātē ar izcilību, un fakultātes vadība viņu uzaicināja strādāt par Ernesta Štālberga asistenti.
1945. gadā izveidotajā Latvijas PSR Arhitektu savienībā no 69 pirmskara Latvijas Arhitektu biedrības biedriem reģistrējās tikai 16, par priekšsēdētāju tika ievēlēts Ernests Štālbergs. M.Staņa arī kļuvusi par LAS biedru.
Patstāvīgā karjera
1950.gada rudenī Arhitektūras fakultāti slēdza, tomēr, pateicoties studentu protestiem un vēstulei biedram Staļinam, 1951. gada februārī Rīgas politehniskās institūta Inženierceltniecības fakultātē izveidoja Arhitektūras nodaļu, kas sagatavoja diplomētus arhitektus. Marta Staņa darba meklējumos devās uz mēbeļu ražošanas arteli “Asociācija”. 1950. gadā 1. Vissavienības mēbeļu izstādē viņas projektētā mēbeļu iekārta saņēma 1. pakāpes prēmiju.
1951. gadā viņa kopā ar Jāni Ginteru un Voldemāru Zaķi Vissavienības institūta “Giprosovhozstroj” (no atbilstošās krievu valodas abreviatūras (Государственный институт по проектированию строительства в совхозах), Valsts sovhozu celtniecības projektēšanas institūts) Latvijas filiālē izstrādāja projektu Lauku celtniecības ministrijas ēkai, kas tika uzcelta Komjaunatnes (tagad 11. novembra) krastmalā 31. Lakoniskajā celtnē ir redzama pēckara gadu latviešu arhitektu darbu īpatnība atšķirībā no iebraukušo krievu kolēģu mēģinājumiem kopēt Maskavas paraugus.
No 1953. līdz 1959. gadam strādājusi par būvdarbu vadītāju kolhozā Zvejnieks Skultē. Jau 1951. gadā kopā ar Andri Kalniņu un arhitektu grupu viņa sagatavoja kultūras nama projektu, jo lielākajām tā laika zvejnieku kolhozam ar 800 biedriem trūka telpas sarīkojumiem, teātra un kino izrādēm, priekšlasījumiem, pašdarbībai, sporta nodarbībām. Zvejniekciema kultūras nama pamati tiek likti jau 1952.gadā. Arhitekti arī veica ēkas celtniecības tehnisko uzraudzību. Pēc 1955.gada marta to dara tikai Marta Staņa. Tā, kā teritorijai garām aizlīkumo Aģes upīte, klubs ir veidots uz zemes uzbēruma paaugstinājuma kā gaismas pils, uz kura vēlāk ceļ arī Zvejniekciema vidusskolu un citas dzīvojamās ēkas, kurus projektēja M. Staņa. Kluba celtniecība ar centrālo apkuri, drenāžu, kanalizāciju maksāja 4 mlj rubļu, no kuriem 3 mlj. bija kolhoza līdzekļi un miljons bija Latvijas PSR Zivsaimniecības ministrijas neatmaksājams kredīts.
1955. gadā uzsākot projektēt Zvejniekciema vidusskolu, arhitekte varēja atgriezties pie racionālās arhitektūras, jo Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālā komiteja (PSKP CK) un PSRS Ministru padome 1955. gada 4. novembrī pieņēma lēmumu “Par pārmērību novēršanu projektēšanā un celtniecībā”, ar vienu dokumentu pagrieza “arhitektūras kuģa” kursu par 180 grādiem: nosacītā atgriešanās modernās arhitektūras klēpī notika ar kompartijas dekrēta palīdzību. Atbilstoši partijas un valdības lēmumam bija izvirzīta prasība, lai arhitekti pareizi saprastu “savus uzdevumus – celt ekonomiskas ēkas un būves, kas atbilst mūsdienu prasībām, un ieviest celtniecībā industriālas konstrukcijas”.
1955. gadā arhitekte saņēma būvatļauju savai savrupmājai Rīgā, Baseina ielā 5 uz viņai izdalītās zemes. Būvdarbos piedalījās darbabiedri, kas labprāt Martai palīdzēja. Tolaik tā bija ierasts, jo pēckara sadzīves pieticība cilvēkus joprojām vienoja. Ēku 74 kv.m platībā nodeva ekspluatācijā 1963. gadā, tur Staņa dzīvoja kopā ar māsu. Abas nebija precējušās.
No 1960. līdz 1969. gadam strādāja projektēšanas institūtā Pilsētprojekts (Горпроект), no 1969. gada bija projektēšanas institūta "Komunālprojekts" Jūrmalas nodaļā.
Mira 1972. gadā, nepiedzīvojot sava pazīstamākā darba — Dailes teātra ēkas pabeigšanu.
Pasniedzēja
No 1953.g. M. Staņa uzsākusi pedagoģisko darbu — no 1953. līdz 1959. gadam bija Rīgas lietišķās mākslas vidusskolas skolotāja. Viņa atteicās gan no tradicionālajām “garnitūrām”, gan no tautiskā kokgriezuma izmantošanas apdarē un pievērsa audzēkņu uzmanību mēbeļu mūsdienīgo formu apguvei. Arhitekte tolaik populāros mazos dzīvokļus projektēja kā ansambļus, kurus veidoja gan mēbeles, gan tekstilijas. Žurnāls “Padomju Latvijas Sieviete”, raksturojot 1956. gada RLMV diplomdarbus, atzīmēja, ka “skola sākusi risināt tās pašas lielās problēmas, kas nodarbina arhitektus un kur nepieciešams arhitekta padoms”. Tie bija interjeru ansambļi un piedāvājumi mēbeļu ražotājiem. Presē analizēja arī nākamā gada audzēkņu izstādi: “Neskatoties uz to, ka atsevišķi priekšmeti – (..) mēbeles, paklāji (..) ir dažādu autoru un dažādu nodaļu darbi, panākta pilnīga harmoniska saskaņa un stila vienība. Pie tā katrā ziņā liels visu pasniedzēju, kā arī kompozīciju koordinētājas arhitektes M. Staņas nopelns.”
Kolhoza Zvejnieks kluba būvniecībā Staņa iesaistīja savus audzēkņus no RLMV. “Ēkas galvenās fasādes ornamentālu apdari izstrādāja Mākslas keramikas nodaļas absolvente Vilma Čače, ornamentālas starplogu detaļas darinājis jaunais tēlnieks Gunārs Piesis, logu apdari keramikā – Ruta Puzule. Dekoratīvās tēlniecības audzēkņi A. Drīzulis un P. Lapiņš savos diplomdarbos izveidojuši glītu terasi.” Valija Dzene veidojusi vitrāžu un Metāla mākslinieciskās apstrādes nodaļas absolventi ir darinājuši četrus darbus – radiatora režģi, dzeramo trauku u. c. Nākamajā gadā darbs turpinājās un “astoņas diplomandes noauda skatuves priekškaru. Zilganzaļais kolorīts un stilizētie ūdensaugu un zivju motīvi 122 m² lielajā kompozīcijā bija drosmīgs (..) piedāvājums pretstatā līdz tam koptajam tautiski ornamentālajam rotājumam.”
No 1958. līdz 1971. gadam viņa bija Latvijas Mākslas akadēmijas pasniedzēja.
Juris Neimanis
Juris Neimanis ( Rīga — Ventspils) bija Latvijas pedagogs un šahists.
Biogrāfija
Dzimis Rīgā, bērnību un jaunību pavadījis Cēsu pusē. 1958. gadā pabeidzis Valmieras Pedagoģisko skolu, pēc tam neilgu laiku strādājis Ilūkstes vidusskolā. 1964. gadā absolvējis Latvijas Valsts Universitātesfiloloģijas fakultāti. Pēc augstskolas beigšanas sācis latviešu valodas un literatūras skolotāja darba gaitas Ventspilī. No 1971. gada strādājis Ventspils 4. vidusskolā, bet no 1983. līdz 1985. gadam bijis arī šīs skolas direktors. Vadījis skolas dramatisko kolektīvu un šaha nodarbības jaunākajās klasēs.
Šahu iemācījies spēlēt deviņu gadu vecumā. Bijis sporta meistarkandidāts šahā, daudzkārtējais Venstpils šaha čempions un šaha dzīves organizators, turklāt 1987. gadā pilsētas čempionātā uzvarējis ar simtprocentīgu rezultātu. Piedalījies 2002. gada Latvijas šaha čempionāta finālā. Latvijas komandu šaha čempionātu laureāts Ventspils pilsētas komandas sastāvā: Nodarbojies arī ar korespondencšahu. Līdz mūža beigām piedalījies dažādos vietējos un senioru šaha turnīros, bet Latvijas 9. senioru korespondencšaha čempionātā (2004-2006) izcīnījis bronzas medaļu.
Piemiņas turnīrs
2017. gada 29. jūlijā Ventspilī notika Jura Neimaņa pirmais piemiņas turnīrs ātrajā šahā. 50 dalībnieku konkurencē tajā uzvaru izcīnīja liepājnieks Ivars Bērziņš. 2018. gada 28. - 29. jūlijā Ventspilī notika Jura Neimaņa otrais piemiņas turnīrs, kas vienlaicīgi bija atklātais Latvijas čempionāts ātrajā šahā. 39 dalībnieku konkurencē tajā uzvaru izcīnīja ASV lielmeistare Anna Zatonskiha, bet par Latvijas čempioniem ātrajā šahā kļuva Matīss Mustaps un Laura Rogule. 2019. gada 27. - 28. jūlijā Ventspilī notika Jura Neimaņa trešais piemiņas turnīrs, kas vienlaicīgi bija atklātais Ventspils čempionāts ātrajā šahā. 43 dalībnieku konkurencē tajā uzvaru izcīnīja starptautiskais meistars Rolands Bērziņš. 2020. gada 25. - 26. jūlijā Ventspilī notika Jura Neimaņa ceturtais piemiņas turnīrs, kas vienlaicīgi bija atklātais Latvijas čempionāts ātrajā šahā. 70 dalībnieku konkurencē, kas pārstāvēja piecas valstis, tajā uzvaru izcīnīja Vācijas lielmeistars Daniels Fridmans, bet par Latvijas čempioniem ātrajā šahā kļuva Normunds Miezis un Dana Reizniece-Ozola. 2021. gada 31. jūlijā un 1. augustā Ventspilī notika Jura Neimaņa piektais piemiņas turnīrs, kas vienlaicīgi bija atklātais Latvijas čempionāts ātrajā šahā. 49 dalībnieku konkurencē, kas pārstāvēja piecas valstis, uzvaru izcīnīja un par Latvijas čempioniem ātrajā šahā kļuva Matīss Mustaps un Renāte Vidruska. 2022. gada 30. un 31. jūlijā Ventspilī notika Jura Neimaņa sestais piemiņas turnīrs, kas vienlaicīgi bija atklātais Latvijas čempionāts ātrajā šahā. 57 dalībnieku konkurencē, kas pārstāvēja četras valstis, par Latvijas čempioniem ātrajā šahā kļuva Nikolajs Krilovs un Jūlija Gorožankina. 2023. gada 29. un 30. jūlijā Ventspilī notika Jura Neimaņa septītais piemiņas turnīrs, kas vienlaicīgi bija atklātais Latvijas čempionāts ātrajā šahā. 66 dalībnieku konkurencē, kas pārstāvēja sešas valstis, par Latvijas čempioniem ātrajā šahā kļuva Guntars Antoms un Laura Rogule.
Ebola (upe)
Ebolas upe (IPA: vai ),  vietējā ngbandu valodā pazīstama kā Legbala, kopā ar Dva (Dwa) upi ir Mongalas satekupe 10 km augšpus Busingas pilsētiņas Kongo baseinā, Kongo Demokrātiskās Republikas ziemeļdaļā. Tā ir aptuveni 250 km gara, tek no austrumiem uz rietumiem un ir garāka nekā Dva, tādēļ kopējais Mongalas garums tiek mērīts pēc Ebolas.
Nosaukums Ebola ir oriģinālā Legbala izkropļojums uz franču valodu un ngbandu valodā nozīmē “baltais ūdens”. Beļģu administrācijas laikā šie nosaukumi bija savstarpēji aizstājami, kā arī franču vārdi Eau Blanche un retāk lietotais L'Ébola.
1976. gadā Jambuku, 111 km no Ebolas upes, pirmo reizi tika identificēts Ebolas vīruss (EBOV), un mikrobiologs Peters Pjots politkorekti nolēma to nosaukt upes vārdā, lai pilsēta netiktu asociēta ar šīs slimības reputāciju. Tādējādi tagad ar vīrusu tiek saistīts upes rajons.
Pietekas
Lielākās Ebolas pietekas ir:
Apdzīvotās vietas
Ebolas krastos nav lielu apdzīvotu vietu. Lielākie ciemi virzienā no iztekas uz ieteku ir Pvoma (Pwoma), Lunge, Lomboi, Longe, Biali, Dangalo, Lapo, Gumbela, Lugba, Solele, Liango, Zezo, Gbola, Limba, Bonzi, Vunde.
Transports
Augštecē Ebolu netālu no Abumombazi ciema šķērso autoceļš R337, kurš ved no Bumbas pilsētas pie Kongo upes uz Jakomu — pilsētu pie Centrālāfrikas Republikas robežas un Ubangi upes.
Rudgalvji
Rudgalvji ir ciems Cēsu novada Jaunpiebalgas pagastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumu daļā pie Jaunpiebalgas robežu.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P33, Gaujas upes krastā.
Tamperes "Ilves"
Tamperes "Ilves" var būt:
Monika Kovalska
Monika Kovalska (pl; dzimusi ) ir bijusī poļu brīvā stila cīkstone, Eiropas čempione un Eiropas čempionātu medaļniece.
Biogrāfija
Ar cīņas sportu Monika Kovalska sāka nodarboties 1995. gadā. Viņas pirmais treneris bija Mareks Mazurs.
1996. gadā Oslo Kovalska izcīnīja Eiropas čempionāta bronzas medaļu. Gadu vēlāk Varšavā viņa kļuva par Eiropas čempioni. Pēc tam jau esošajai 1996. gada Eiropas čempionāta bronzas medaļai viņa pievienoja vēl divas (1998. gadā Bratislavā un 2003. gadā Rīgā) tāda paša kaluma medaļas.
Beidzot savu sportista karjeru, viņa mēģināja kvalificēties 2004. gada olimpiskajām spēlēm, kurās pirmo reizi tika iekļauta arī sieviešu cīņa, taču bez panākumiem.
Tina
Tina (gr), arī Tena (Τῆνος), ir sala, kas atrodas Egejas jūrā, pēc platības tā ir ceturtā lielākā Kiklādu sala pēc Naksas, Andras un Paras. Tās administratīvais centrs ir Tinas pilsēta.
Hanjū
Hanjū (ja) ir japāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Dzimtenes Vēstnesis
Dzimtenes Vēstnesis bija politisks, sabiedrisks un literārs Latvijas dienas laikraksts latviešu valodā. Tas iznāca 1907. gada 1. novembra līdz 1915. gada 30. septembrim Rīgā un no 1916. gada 2. janvāra līdz 1917. gada 31. maijam Pleskavā.
Iznākšanas vēsture
Laikraksts iznāca no 1907. gada 1. novembra un bija lielākais latviešu dienas laikraksts slēgto "Baltijas vēstnesis" un "Balss" vietā. Pirmā pasaules kara notikumu dēļ, laikraksta redakcija 1915. gadā septembra beigās Rīgā darbu pārtrauca un pārcēlās uz Pleskavu. Pleskavā laikraksts iznāca no 1916. gada janvāra līdz 1917. gada jūnijam, tad tā iznākšanu pārtrauca un to pievienoja Rīgā atkal izdotajam laikrakstam "Baltijas Vēstnesis".
Tā atbildīgie redaktori bija:
Saturs
Laikrakstam bija vairāki pielikumi:
Mazā Lietuva
Mazā Lietuva (lt agrāk Prūsų Lietuva, de) bija etnogrāfisks reģions Austrumprūsijas ziemeļu daļā, kuru apdzīvoja Prūsijas lietuvieši. Valstu robežas šajā reģionā 20. gadsimtā mainījušās daudzas reizes (1919., 1923., 1939., 1945. un 1990. gadā).
Mūsdienās Mazā Lietuva ir sadalīta starp Lietuvu, Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabalu un Poliju. Mazā Lietuva veido atsevišķu Lietuvas etnogrāfisko novadu ar savu vēsturi, arhitektūru, saimnieciskās un garīgās kultūras attīstību.
Vēsture
Pēc Prūsijas krusta kariem un Lietuvas krusta kariem Vācu ordeņa valsts austrumu pierobežas zemes Nadruva, Skalava un Pilsāts bija izpostītas, lielākā daļa vietējo iedzīvotāju (prūši, skalvji un kurši) bija vai nu gājuši bojā vai arī aizvesti gūstā. Pēc Melnas miera līguma noslēgšanas 1422. gadā, sevišķi pēc Otrā Toruņas miera līguma 1466. gadā sākās iedzīvotāju reemigrācija ne tikai no Prūsijas, bet arī no Kurzemes un Žemaitijas, kas beidzās ar 1550. gadu. Kuršu jomas krastu un Kuršu kāpu apdzīvojušos kuršvalodīgos zvejniekus dēvēja par "Šauruma kūriem" (de), vēlāk par "Prūsijas latviešiem". Lēš, ka līdz 16. gadsimta vidum Austrumprūsijas pierobežā ar Lietuvas dižkunigaitiju ieceļoja aptuveni 20 000 līdz 30 000 cilvēku, iekšējā migrācija no citām Prūsijas zemēm turpinājās vēl līdz 17. gadsimta pirmajam ceturksnim, kad to pārtrauca Trīsdesmitgadu karš.
Otrā Ziemeļu kara laikā 1656./1657. gadā Polijas karaļa karaspēka tatāru kavalērija šajā Prūsijas hercogistes daļā iznīcināja 13 pilsētas un 249 ciemus, noslepkavoja aptuveni 11 000 cilvēku un 34 000 aizveda gūstā, turpmākā bada un epidēmiju periodā bojā gāja vēl aptuveni 80 000 cilvēku. Zināms, ka Lielā Ziemeļu kara izraisītajā 1709./1710. gada mēra epidēmijā nomira vēl 160 000 no aptuveni 300 000 "lietuviešu provinces" (Litauische Provinz) iedzīvotāju, Klaipēdas apkārtni epidēmija skāra mazāk. 18. gadsimta pirmajā pusē galvenokārt Insterburgas apvidū no Zalcburgas, Šveices, Nasavas un Pfalcas ieradās aptuveni 23 000 vāc- un frančvalodīgo protestantu, bet no Mazūrijas ieceļoja poļvalodīgie iedzīvotāji.
18. gadsimta beigās Mazajā Lietuvā dzīvoja gan lietuvieši, gan vācieši un mazūri, gan arī protestantu ieceļotāji no dažādām Eiropas zemēm, bet ziemeļu daļā dzīvoja daudz kuršu. Iedzīvotāju pārvācošanos veicināja 19. gadsimta skolu reformas un iedzīvotāju izceļošanas uz citām Prūsijas daļām. Ja 1837. gadā kopējais lietuviešu valodas lietotāju skaits bija 149 927 un 1852. gadā — 151 248, tad 1890. gada Prūsijas tautas skaitīšanā apzināti tika vairs tikai 121 345 cilvēki, kam lietuviešu valoda bija dzimtā valoda.
Indriķis Segliņš
Indriķis Segliņš (dzimis, miršanas datums nav zināms) bija latviešu politiķis. Bijis Latvijas Satversmes sapulces deputāts, Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pārstāvis.
Biogrāfija
Indriķis Segliņš piedzima (1878. gada 26. decembrī - pēc vecā stila) Snēpeles pagasta "Aploku" saimnieka Anša un Līzes Segliņu ģimenē. Ieguvis vidējo izglītību.