cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spīdola (radiouztvērējs)
Tehniskie parametri (pirmajam modelim)
Spīdola ir 2. klases pārnēsājams superheterodīns ar 10 tranzistoriem shēmā. Garo un vidējo viļņu uztveršanai paredzēta magnētiskā antena, īsviļņiem — teleskopiskā antena ar iespēju pieslēgt atsevišķu ārējo antenu. Eksporta variantam bija īsviļņu diapazoni 16, 19, 25, 31 un 41 m.
Interesanti fakti
Ir bijuši gadījumi, kad krimināllietu ietvaros pret padomju disidentiem "Spīdolas" tikušas konfiscētas kā nozieguma izdarīšanas rīki, jo ar tām varēja klausīties "Amerikas Balss" pārraides (labās selektivitātes dēļ traucējumstaciju ietekme bija mazāka).
Skangaļi (Griškānu pagasts)
Skangaļi (ltg) ir apdzīvota vieta Rēzeknes novada Griškānu pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļaustrumu pierobežā 6 km attālumā no pagasta centra Sprūževas, 11 km no novada centra Rēzeknes un 251 km no Rīgas. Kādreiz Skangaļi bija vienota apdzīvota vieta ar Lendžu pagasta Skangaļiem.
Atlants
Par pirmo atlantu tiek uzskatīts Abrahama Orteliusa 1570. gada Theatrum orbis terrarum. Mūsdienām plašāk lietotie atlanti ir Andrees Allgemeiner Handatlas (1881–1930), Krievijas Atlas Mira (Атлас Мира; pirmoreiz izdots 1954. gadā) un London Times izdotais Atlas of the World (1955–1959).
Družnaja IV
Družnaja IV (ru) ir Krievijas vasaras polārstacija Austrumantarktīdā. Izvietojusies Prica līča piekastē Ingridas Kristensenas krastā uz Lendinga klints pie Eimerija šelfa ledāja frontes. Atklāta 1987. gada 1. janvārī kā Prinča Čārlza kalnos izveidotās Sojuzas stacijas apgādes bāze. Stacija nepārtraukti darbojās vasaras sezonās no 1987. līdz 1991. gadam, kad tika iekonservēta. Atsāka funkcionēt 1994. gadā.
Stacijā tiek veikti novērojumi un pētījumi glacioloģijā un bioloģijā, kā arī uzstādīta automātiskā meteoroloģiskā stacija MAWS 110.
Vatikāns
Vatikāns jeb Vatikāna Pilsētvalsts (la, it) ir pilsētvalsts Romas centrā. Tā ir pasaules mazākā valsts, to pārvalda Romas pāvests. Valsts iekārta ir teokrātija. Apkārt Vatikānam ir uzbūvēta augsta akmens siena, kas kalpo kā valsts robeža.
Valstij ir sava radiostacija, kas raida 47 valodās, sava nacionālā himna, karogs, savi veikali un izdevniecība, un pastmarkas. Apgrozībā ir trīs Vatikāna monētu sērijas. Pirmā sērija, uz kuras ir Viņa Svētības Jāņa Pāvila II attēls, izlaista laikā no 2002. līdz 2005. gadam. Otrā sērija, kuru sāka izlaist 2005. gada jūnijā, attēlo kambarsulaiņa, Vatikāna valsts pagaidu vadītāja, ģerboni, kas novietots uz Apustuliskā Kambara emblēmas monētas centrā. Trešo sēriju izlaida 2006. gada aprīlī. Uz monētas ir Viņa Svētības pāvesta Benedikta XVI attēls un uzraksts “CITTÀ DEL VATICANO”. Pa labi no portreta gada skaitlis "2006" un naudas kaltuves zīme "R".
Vēsture
Tiek uzskatīts, ka šī senatnē neapdzīvotā Romas teritorija (ager vaticanus) vienmēr tika uzskatīta par svētvietu, arī pirms kristietības rašanās. 326. gadā tika uzcelta Konstantīna bazilika virs tradicionāli pirmā pāvesta Sv. Pētera kapa.
Pāvesti kā Pāvesta valsts galvas bija apkārtējo zemju valdnieki līdz pat 19. gadsimta vidum, kad nodibinājās Itālijas valsts, bet pāvests, protestēdams pret savu zemju sagrābšanu, atradās t. s. Laterāna gūstā. Situāciju atrisināja Laterāna līgumi 1929. gadā starp pāvestu un toreizējo Itālijas līderi Benito Musolīni, kura rezultātā tika nodibināts Vatikāns.
Klimats
Subtropisks Vidusjūras klimats. Vasaras ir karstas un sausas, vidējā jūlija temperatūra ir +26 °C, ziemas ir siltas un maigas, vidējā janvāra temperatūra ir no +8 °C līdz +10 °C. Lietaināks un vēsāks periods mēdz būt no septembra līdz maijam.
Vatikāna armija
Šveices gvarde ir atbildīga par Vatikāna un Pāvesta drošību. Armijas oficiālā valoda ir vācu.
Pāvests Jūlijs II 1505. gadā lūdza Šveices parlamentu viņam piešķirt 200 šveiciešu algotņus. 1505. gada septembrī pirmie 150 karavīri Kaspara fon Silenena (Kaspar von Silenen) vadībā devās uz Romu, kuru sasniedza 1506. gada 22. janvārī.
Gadsimtu gaitā gvardu skaits ir mainījies. Mūsdienās armijas maksimums ir simts kareivji. Gvardiem ir jāpieder Romas katoļu baznīcai, viņiem ir jābūt Šveices pilsoņiem, kas ir dienējuši Šveices armijā. Rekrūšiem ir jābūt vecumā starp 19 un 30 gadiem un ir jābūt vismaz 174 centimetrus gariem.
Kultūras objekti
Reliģiskajos svētkos valsts mēdz būt slēgta apmeklētājiem no malas.
Helina
Helina (, izrunā: ) ir pilsēta Amerikas Savienotajās Valstīs, Montānas štata administratīvais centrs. Pilsēta atrodas netālu no Misūri upes, Amerikas kontinentālās ūdensšķirtnes pakājē, aptuveni 1205 metrus virs jūras līmeņa, Priklipēras ielejā (Prickly Pear Valley).
Eiropieši pirmo reizi šajā reģionā nokļuva 1805. gadā, kad teritoriju šķērsoja Merivezera Luisa (Meriwether Lewis) un Viljama Klarka (William Clark) vadītā ekspedīcija. 1864. gadā pilsētas teritorijā tika atrasts zelts un šeit izveidojās apmetne. Pilsētas tiesības Helinai tika piešķirtas. 1875. gadā Helina kļuva par teritorijas administratīvo centru, bet par Montānas štata administratīvo centru tā kļuva 1889. gadā. Ap 1893. gadu zelta drudzis beidzās, bet pilsēta nepanīka, jo tika izbūvēts Kanjonferi aizsprosts uz Misūri upes. Pirmā pasaules kara laikā kara vajadzībām Helinas apkārtnē tika iegūti arī citi metāli (sudrabs, svins). Pilsētas tuvumā ieguva arī dabasgāzi.
Papildus tam, ka Helina kalpo kā štata administratīvais centrs, tā ir arī štata lauksaimniecības un lopkopības centrs, kā arī pilsētā ir attīstīta vieglā rūpniecība. Pilsētā atrodas Helinas nacionālā meža galvenā mītne, kas pilsētai sniedz lielāko daļu no tūrisma ienākumiem. Helinas austrumos atrodas svina un cinka kausētava un pārstrādes rūpnīca. No augstākās izglītības iestādēm Helinā atrodas Kerolas koledža (Carroll College). Ir arī Montānas vēstures biedrība (Montana Historical Society).
Aminoindāndioni
Izmantošana
Fizioloģiski aktīvu vielu klase, iedarbojas uz centrālo nervu sistēmu — narkotiski, pret sāpēm, pret krampjiem, utml. Aminoindāndioni noder arī citu fizioloģiski aktīvu indāndiona atvasinājumu un heterociklisko savienojumu sintēzē.
Salīdzinošā priekšrocība
Salīdzinošās jeb relatīvās priekšrocības princips ekonomikā ir konkurētspējas teorija, kas nosaka, ka pat ja viens ražotājs spēj ražot visa veida produktus lētāk kā cits ražotājs, tirdzniecība abu starpā ir ieteicama tik ilgi, kamēr vien abu alternatīvās izmaksas ir atšķirīgas. Pretstatā absolūtā priekšrocība ir valstij, kurā preci var ražot lētāk pateicoties pastāvīgām priekšrocībām, piemēram, klimats un tamlīdzīgi. Salīdzinošo priekšrocību 19. gs. sākumā pirmais definēja ekonomists Deivids Rikardo.
Kolivaņa
Kolivaņa var būt:
Aminovinilketoni
Aminovinilketoni (O=C(R)-C(R)=C(R)-NR2) ir ķīmiski aktīvas vielas, kas viegli reaģē ar elektrofiliem un nukleofiliem reaģentiem. Tos iegūst no diketoniem un amīniem. Šo savienojumu molekulas satur aminogrupu, vinilgrupu (divkāršo saiti) un ketogrupu (otrējo karbonilgrupu).
Šēgrena sindroms
Šēgrena sindroms (la) ir hroniska autoimūna iekaisuma slimība, kas visbiežāk skar sinovijas audus un organisma gļotādas, kas izpaužas ar sausumu degunā, mutes dobumā, makstī, dedzināšanu acīs un sāpēm locītavās.
Kad simptomi parādās pilnīgi veselam cilvēkam, runā par primāro Šēgrena sindromu. Sekundārais Šēgrena sindroms attīstās uz citu — visbiežāk autoimūnu — slimību fona, tādu kā sistēmiskā sarkanā vilkēde, reimatoīdais artrīts, izkaisītā skleroze. Pati par sevi tā parasti nav cilvēku nāves cēlonis, bet dažas tās komplikācijas var būt bīstamas.
Šēgrena sindromu atklāja zviedru oftalmologs Henriks Šēgrens (Henrik Samuel Conrad Sjögren, 1899—1986) 1933. gadā, tā tika nosaukta viņa vārdā un viņa dzimšanas diena 23. jūlijā izvēlēta par šīs slimības un cīņas pret to emblemātisko dienu.
Šēgrena sindroms pieder pie retajām slimībām. Pareizas diagnozes uzstādīšanai vairumā gadījumu paiet vidēji 4,7 gadi pēc pirmo simptomu parādīšanās.
Epidemioloģija
Tiek uzskatīts, ka Šēgrena sindroms skar apmēram 0,5 līdz 3% iedzīvotāju visā pasaulē bez etniskās vai ģeogrāfiskās prevalences. Kaut gan saslimt var abi dzimumi, 9 gadījumos no 10 tās ir sievietes. Parasti tas sākas vecumā ap 40—50 gadiem, bet var sākties arī bērnībā un jaunieša gados. Sekundārais sindroms attīstās 30—50% pacientu ar reimatoīdo artrītu, 10—25% ar sistēmisku sarkano vilkēdi un 10—20% pacientu ar sklerodermiju.
Simptomi
Viens no pirmajiem simptomiem pie Šēgrena sindroma ir acu un mutes sausums, to pamatā ir siekalu un asaru dziedzeru funkcijas nepietiekamība. Deguna, rīkles, elpvada, bronhu, ādas eksokrīnie dziedzeri arī var būt iesaistīti vai iesaistās pakāpeniski, slimībai progresējot. Košļāšanas un rīšanas process nereti ir apgrūtināts. Sausums mutē sekmē arī paātrinātu zobu bojājumu un patogēnu sēņu infekciju (mikoze). Mēles izskats ir tipisks — gluds, ar plaisām un kārpiņu atrofiju. Siekalu dziedzeru izmēra palielināšanās raksturo primāro formu (25—66%), bet izpaliek pie sekundārās formas. Šēgrena sindroms ir atzīts kā viens no siekalu dziedzera vēža riska faktoriem. Ir iespējams pieauss dziedzera iekaisums. Hronisks acs sausums noved pie konjunktīvas un radzenes iekaisuma (keratoconjuctivitis sicca), daudziem slimniekiem parādās graušanas sajūta acīs, kas palielinās putekļainās vai stipri apgaismotās vietās.
Elpošanas sistēmas bojājumi nav reti, bet to klīniskās izpausmes parasti paliek ierobežotas. Diezgan raksturīgs ir sauss klepus (bronchitis sicca). Apmēram pusei slimnieku rentgenogrammā atrod plaušu intersticiālo audu hronisku iekaisumu.
No kuņģa un zarnu trakta komplikācijām var minēt hronisku atrofisko gastrītu. Aknu bojājumi ir reti (5%) un parasti paliek asimptomātiski. Turpretī, 50—80% primārās biliārās cirozes gadījumu tiek atrastas eksokrīnā sausuma iezīmes. Žultspūšļa biopsija atklāj celiakijas aspektu 15% Šēgrena pacientu.
Apmēram vienai trešdaļai slimnieku parādās nieru tubulārās acidozes (NTA) distālā forma — attīstās nierakmeņu slimība un nefrokalcinoze, tiek traucēta nieru koncentrācijas spēja. Apmēram 4% slimnieku ar primāro sindromu pēc 10 slimības gadiem tika novērots izteikts nieru bojājums ar intersticiālo nefrītu vai glomerulonefrītu. Šķiet, intersticiālais nefrīts maz apdraud nieru funkciju. Toties glomerulonefrīts parasti noved pie hroniskās nieru mazspējas. Dažiem slimniekiem novērojams urīnpūšļa intersticiālo audu iekaisums.
No asinsrites traucējumiem Reino sindroms sastopams vairāk nekā 35% slimnieku, sīko asinsvadu vaskulīts 20—30%. Raksturīgas atkārtotas nātrenes epizodes (urtikārija) un sejas sasarkšana (eritēma). Sistēmisks nekrotizējošs vaskulīts ar nieru, plaušu un kuņģa—zarnu trakta iesaistību ir ļoti rets. Par visbīstamāko Šēgrena sindroma komplikāciju tiek uzskatīta nehodžkina limfoma (saukta arī par NHL). Tā attīstās pēc apmēram 8 slimības gadiem 4—6% slimnieku ar primāro formu. Pie sekundārās formas tās prevalence joprojām ir neskaidra.
Diagnoze un diferenciālā diagnoze
Eksokrīnā sausuma iezīmes var novērot praktiski jebkuras autoimūnas vai reimatoīdās slimības gadījumā. Piemēram, par to sūdzas 20% reimatoīdā artrīta slimnieku, kaut gan klīniski ievērojamas izmaiņas atrod tikai 5% gadījumu. Šēgrena sindromu var daļēji atgādināt arī amiloidoze, sarkoidoze, vīrushepatīts C, limfoma, AIDS. Diagnozes uzstādīšanai nav viena specifiska testa, kas varētu pilnīgi apstiprināt vai noraidīt aizdomas. To uzstāda, apkopojot klīniskās izmeklēšana rezultātus ar asins analīzēm un audu paraugu novērtējumu. Apmēram 68 % pacientu ar Šēgrena sindromu analīzēs atrod antinukleārās antivielas (autoantivielas pret šūnu kodolu komponentiem).
50 (skaitlis)
50 ir kārtas skaitlis, kurš atrodas starp 49 un 51.
Vēsturiskie gadi
50. gads, 1950. gads
Latvijas futbola izlase 2010. gadā
'''Latvijas futbola izlase 2010. gadā''' aizvadīja vienpadsmit spēles, no kurām vienā izcīnīja uzvaru, četrās spēlēja neizšķirti, bet sešas reizes piedzīvoja zaudējumus.
Sezonu Latvijas izlase uzsāka, kad Spānijas pilsētā Malagā tikās ar Korejas Republikas izlasi. Šajā draudzības spēlē uzvarēja korejieši ar rezultātu 1 — 0. Martā Latvijai bija paredzēta draudzības spēle ar Armēniju, taču saņemts piedāvājums no Angolas, tādēļ LFF piekrita spēlēt ar Angolu. Spēle Luandā noslēdzās ar rezultātu 1 — 1. 5. jūnijā Latvijas izlase Anglijā spēlēja pret Ganas izlasi, kurai tā bija pēdējā spēle pirms Pasaules kausa finālturnīra sākuma. Ganas izlase uzvarēja ar rezultātu 1 — 0.
Jūnijā Lietuvā notiek Baltijas kausa turnīrs, kura pirmajā spēlē Latvija spēlēja neizšķirti 0 — 0 ar lietuviešiem, bet nākamajā dienā ar tādu pašu rezultātu nospēlēja ar Igauniju. Latvijas izlase draudzības spēlē ar Čehiju piedzīvoja vienu no pēdējo gadu lielākajiem zaudējumiem, piekāpjoties čehiem ar rezultātu 1 — 4.
Septembrī ar spēli pret Horvātiju sākās 2012. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīrs. Šajā mačā Latvija piedzīvoja zaudējumu ar 0 — 3. Četras dienas vēlāk Latvijas izlase izbraukumā Maltā izcīnīja pirmo uzvaru kvalifikācijas turnīrā un 2010. gadā vispār, ar 2 — 0 pieveicot Maltu. Oktobrī Latvija vispirms ar 0 — 1 Grieķijā piekāpās laukuma saimniekiem, bet Rīgā spēlēja neizšķirti 1 — 1 ar gruzīniem. Gadu Latvijas izlase noslēdza 17. novembrī, draudzības spēlē ar 0 — 1 zaudējot Ķīnai. Spēle pret Ķīnu ilggadējam izlases kapteinim Vitālijam Astafjevam bija pēdējā izlases sastāvā.
2010. gadā visvairāk spēles Latvijas izlasē aizvadīja Andrejs Perepļotkins un Jurijs Žigajevs (katram pa 10), bet rezultatīvākais ar diviem vārtiem bija Aleksandrs Cauņa.
Spēles
🇱🇻 latvia: 12. Andris Vaņins (1. Aleksandrs Koliņko 46') — 2. Ritus Krjauklis, 4. Pāvels Mihadjuks, 13. Kaspars Gorkšs (K), 7. Deniss Kačanovs — 8. Genādijs Soloņicins (9. Jurijs Žigajevs 65'), 16. Vladimirs Koļesničenko, 6. Jevgēņijs Kosmačovs (15. Aleksandrs Fertovs 70'), 10. Andrejs Rubins (18. Kristaps Blanks 81') — 14. Andrejs Perepļotkins (19. Ivans Lukjanovs 64'), 17. Artjoms Rudņevs (11. Ģirts Karlsons 64').
🇱🇻 latvia: 1. Deniss Romanovs — 2. Oskars Kļava, 6. Deniss Ivanovs, 7. Pāvels Mihadjuks, 4. Dzintars Zirnis (15. Aleksandrs Fertovs 79') — 8. Genādijs Soloņicins (18. Jurijs Žigajevs 69'), 3. Vitālijs Astafjevs (K) (17. Igors Tarasovs 73'), 5. Juris Laizāns, 10. Andrejs Rubins (16. Ritus Krjauklis 82') — 14. Andrejs Perepļotkins (9. Kristaps Blanks 65'), 11. Ģirts Karlsons.
🇱🇻 latvia: 12. Andris Vaņins (1. Aleksandrs Koliņko 46') — 2. Oskars Kļava, 6. Deniss Ivanovs, 17. Pāvels Mihadjuks, 4. Dzintars Zirnis — 8. Genādijs Soloņicins, 3. Vitālijs Astafjevs (K) (9. Vladimirs Koļesņičenko 80'), 5. Juris Laizāns (15. Maksims Rafaļskis 46'), 14. Andrejs Perepļotkins (7. Ritus Krjauklis 83') — 11. Kristaps Grebis (18. Jurijs Žigajevs 72'), 16. Artjoms Rudņevs (10. Artūrs Karašausks 59').
🇱🇻 latvia: 1. Aleksandrs Koliņko — 2. Oskars Kļava, 6. Deniss Ivanovs, 4. Pāvels Mihadjuks, 7. Ritus Krjauklis — 8. Genādijs Soloņicins, 3. Vitālijs Astafjevs (K), 10. Maksims Rafaļskis, 14. Andrejs Perepļotkins (15. Deniss Rakels 75') — 11. Kristaps Grebis, 9. Oļegs Malašenoks (18. Jurijs Žigajevs 64').
🇱🇻 latvia: 1. Aleksandrs Koliņko — 2. Oskars Kļava, 6. Deniss Ivanovs (K), 4. Pāvels Mihadjuks, 7. Ritus Krjauklis — 18. Jurijs Žigajevs (3. Vitālijs Astafjevs 90'), 10. Maksims Rafaļskis, 5. Juris Laizāns (17. Artis Lazdiņš 65'), 14. Andrejs Perepļotkins (16. Artūrs Karašausks 65') — 11. Kristaps Grebis, 15. Deniss Rakels (8. Genādijs Soloņicins 56').
🇱🇻 latvia: 12. Andris Vaņins — 2. Oskars Kļava, 6. Deniss Ivanovs, 13. Kaspars Gorkšs (K), 7. Pāvels Mihadjuks — 10. Andrejs Rubins (18. Jurijs Žigajevs 46'), 16. Maksims Rafaļskis (19. Aleksandrs Fertovs 80'), 5. Juris Laizāns (3. Artis Lazdiņš 59'), 14. Andrejs Perepļotkins (15. Genādijs Soloņicins 74') — 9. Māris Verpakovskis (17. Kristaps Grebis 70'), 11. Ģirts Karlsons (8. Aleksandrs Cauņa 59').
🇱🇻 latvia: 12. Andris Vaņins — 2. Oskars Kļava, 6. Deniss Ivanovs, 13. Kaspars Gorkšs (K), 7. Pāvels Mihadjuks — 8. Aleksandrs Cauņa, 15. Maksims Rafaļskis, 5. Juris Laizāns (3. Vitālijs Astafjevs 87'), 10. Andrejs Rubins (18. Jurijs Žigajevs 46') — 9. Māris Verpakovskis, 11. Ģirts Karlsons (17. Artjoms Rudņevs 63').
🇱🇻 latvia: 12. Andris Vaņins — 2. Oskars Kļava, 6. Deniss Ivanovs, 13. Kaspars Gorkšs (K), 7. Pāvels Mihadjuks — 8. Aleksandrs Cauņa, 15. Maksims Rafaļskis (3. Vitālijs Astafjevs 82'), 5. Juris Laizāns, 10. Andrejs Rubins — 9. Māris Verpakovskis (14. Andrejs Perepļotkins 90+2'), 17. Artjoms Rudņevs (11. Ģirts Karlsons 70').
🇱🇻 latvia: 12. Andris Vaņins — 2. Oskars Kļava, 6. Deniss Ivanovs, 13. Kaspars Gorkšs (K), 15. Dzintars Zirnis — 8. Aleksandrs Cauņa, 3. Vitālijs Astafjevs, 5. Juris Laizāns (14. Andrejs Perepļotkins 83'), 10. Andrejs Rubins (18. Jurijs Žigajevs 66') — 9. Māris Verpakovskis, 17. Artjoms Rudņevs (11. Ģirts Karlsons 74').
🇱🇻 latvia: 12. Deniss Romanovs — 4. Ritus Krjauklis, 2. Vitālijs Smirnovs, 7. Pāvels Mihadjuks, 5. Dzintars Zirnis (K) — 18. Jurijs Žigajevs, (11. Vladimirs Bespalovs 90+1'), 15. Aleksandrs Fertovs (6. Andrejs Kovaļovs 82'), 8. Maksims Rafaļskis (3. Vitālijs Astafjevs 71'), 16. Artis Lazdiņš (13. Kaspars Dubra 90+3'), 14. Andrejs Perepļotkins (10. Ritvars Rugins 88') — 9. Daniils Turkovs (17. Vladislavs Kozlovs 77').
Skangaļi (Lendžu pagasts)
Skangaļi (ltg; īslaicīgi Taudejāni ) ir apdzīvota vieta Rēzeknes novada Lendžu pagastā. Izvietojusies pagasta dienvidrietumu pierobežā 9 km attālumā no pagasta centra Lendžiem, 12 km no novada centra Rēzeknes un 248 km no Rīgas. Kādreiz Skangaļi bija vienota apdzīvota vieta ar Griškānu pagasta Skangaļiem.
Kopš 2019. gada jūnija Skangaļus pārsvarā apkalpoja Lendžu pasta nodaļa (LV-4625), izņemot Taudejāņu staciju, kuru apkalpo Sprūževas pasta nodaļa (LV-4641).
Stopiņu pagasta vēstures muzejs
Stopiņu pagasta vēstures muzejs izveidots 2000. gadā. Tā pirmsākumos par saturu un ekspozīcijām rūpējās Ulbrokas vidusskolas skolotāji un skolēni, jo muzejs atrodas šīs skolas telpās. Materiālu vākšanā un sistematizēšanā daudz palīdzēja tas, ka daudzi no viņiem dzīvojuši un mācījušies šajā pagastā. Daudz ziņu iegūts no vecākās paaudzes cilvēku stāstiem un atmiņām. Kopš 2002. gada muzeja vadītāja ir ilggadēja pagasta iedzīvotāja Biruta Zvaigznīte. Pēc viņas vārdiem, muzeja darbības galvenais pamatvirziens ir Stopiņu pagasta cilvēks, viņu laiks un likteņi neatņemama muzeja sastāvdaļa ir tematiskas izstādes, veltītas izciliem novadniekiem un vēsturisku notikumu atcerei. Muzeja krājumā ir tuvu pie tūkstoš priekšmetiem, tai skaitā puse pamatkrājumā.
Tematika
Muzeja galvenās sadaļas ir:
Papardes
Papardes var būt:
Amnestija
Amnestija (grieķu amnestia - aizmiršana) ir augstākās valsts varas akts, ar kuru noteiktas kategorijas notiesātos pilnīgi vai daļēji atbrīvo no soda vai aizstāj to ar mīkstāku sodu. Pamatojoties uz amnestiju, neierosina vai izbeidz krimināllietu pret personām, kuras vēl nav notiesātas par izdarītajiem noziegumiem, kas minēti amnestijas aktā. Amnestijas akts var atzīt personas, kas sodu izcietušas vai no tā atbrīvotas, par nesodītām. Individuāli personas amnestijas aktā netiek minētas, ar ko amnestija atšķiras no apžēlošanas. Amnestija atšķiras arī no reabilitācijas.
Scatman John
Džons Pols Lārkins (en, pazīstams ar skatuves vārdu Scatman John, dzimis Elmontē, Kalifornijā, miris  Losandželosā, Kalifornijā) bija amerikāņu mūziķis, kas pazīstams ar 1990. gados populārajām dziesmām "Scatman (Ski Ba Bop Ba Dop Bop)" un "Scatman's World".
Sev raksturīgo stostīšanās runas defektu, kuru nebija varējis pārvarēt visu mūžu, viņš izmantoja, 53 gadu vecumā kļūstot par dziedātāju. Miris 1999. gadā no plaušu vēža.
Francija
Francija (fr, izrunā: ), oficiāli Francijas Republika (République française, ), ir valsts Rietumeiropā ar dažām aizjūras salām un teritorijām, kas atrodas citos kontinentos. Francijas Eiropas daļa robežojas ar Beļģiju, Luksemburgu, Vāciju, Šveici, Itāliju, Monako, Spāniju un Andoru. Dienvidos to apskalo Vidusjūra, rietumos — Biskajas līcis (Atlantijas okeāns), bet ziemeļos — Ziemeļjūra. Franciju no Apvienotās Karalistes šķir Lamanša šaurums, zem kura atrodas tunelis, kas savieno abas valstis. Francijas kontrolē ir arī Korsikas sala Vidusjūrā un vairākas citas mazākas piekrastes salas. Francijas aizjūras departamenti robežojas ar Brazīliju, Surinamu (Franču Gviāna) un ar Nīderlandes pakļautībā esošo Sintmārtenu (Senmartēna). Paši francūži savu valsti bieži dēvē par L’Hexagone (Sešstūri), jo tā pēc kontūras atgādina šo ģeometrisko figūru.
Francija kopš 17. gadsimta beigām ir viena no pasaules lielvarām. 18. un 19. gadsimtā tā kļuva par koloniālu impēriju. Tai piederēja aizjūras teritorijas Rietumāfrikā, Dienvidaustrumāzijā un Mazajās Antiļu salās. Francija bija viena no Eiropas Savienības dibinātājvalstīm. No visām Eiropas Savienības valstīm tā pēc platības ir vislielākā. Tā ir arī viena no Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) dibinātājvalstīm, kā arī NATO un G7 locekle, tā ir arī viena no piecām pastāvīgajām ANO Drošības Padomes loceklēm. Francija ir viena no septiņām pasaules valstīm, kurām ir legāli kodolieroči, kā arī tajā atrodas daudzas atomelektrostacijas. Francija ir unitāra pusprezidentāla republika.
Francijas galvaspilsēta ir Parīze. Valstī ir arī daudzas citas vēsturiskas un ievērojamas pilsētas. Nozīmīgākās no tām ir Nica, Marseļa, Bordo, Lille, Liona, Tulūza, Strasbūra un Nante. Francija ir tūristu visiecienītākā valsts. Katru gadu to apmeklē vidēji 82 miljoni tūristu. Francijā ir daudzi pieminekļi, celtnes un citas ievērojamas apskates vietas, kā, piemēram, Luvra, Eifeļa tornis, Triumfa arka, Versaļas pils, Parīzes Dievmātes katedrāle, un Monsoro pils. Administratīvi Francija sīkāk tiek iedalīta reģionos un departamentos.
Etimoloģija
Nosaukums Francija ir cēlies no latīņu vārda Francia, kas burtiskā tulkojumā nozīmē "franku zeme". Savukārt par šīs cilts nosaukuma rašanos ir vairākas teorijas. Viena no versijām ir tāda, ka šis nosaukums ir cēlies no senģermāņu vārda frankon, kas nozīmē "šķēps" vai "pīķis".
Vēsture
Mūsdienu Francijas teritoriju jau pirms 200 000 gadiem apdzīvoja neandertālieši, kas izmira pirms aptuveni 30 000 gadiem, kad tos izkonkurēja saprātīgais cilvēks, kas Francijā ienāca pirms 50 000 gadiem. Lasko alā ir atrasti sienu zīmējumi, kas liecina par viņu klātbūtni tajā laikā. Aptuveni pirms 6500 gadiem sākās pāreja no paleolīta uz mezolīta laikmetu, kad dominēja mednieku-vācēju ciltis, uz neolīta laikmetu.
Gallija
6. gadsimtā p.m.ē. no Centrāleiropas Francijas teritorijā ienāca ķeltu ciltis, kas zināmi kā galli. Senie romieši gallus iedalīja divās grupās — Transalpu gallos (galli aiz Alpiem), kas dzīvoja mūsdienu Francijā, un Cizalpijas gallos, kas apdzīvoja teritoriju Itālijā starp Po upi un Alpiem. Tā kā Cizalpijas galliem nebija nozīmīga loma Francijas vēsturē, tad ar "galliem" parasti apzīmē Transalpijas gallus.
Gallu ciltis bieži karoja ar akvitāņiem, kas dzīvoja dienvidos no Garonnas upes, un ģermāņiem, kas dzīvoja austrumos. 4. gadsimtā p.m.ē. galli iebruka pat Senajā Romā. 221. gadā p.m.ē. caur gallu teritoriju karagājienā uz Romu devās kartāgiešu karavadonis Hanibāls Barka. 2. gadsimta p.m.ē. beigās romieši sāka Gallijas iekarošanu. 122. gadā p.m.ē. Romas Republika anektēja Provansu. No 58. līdz 51. gadam p.m.ē. Galliju pilnībā iekaroja Jūlijs Cēzars, pretestību kuram vadīja Verkingetorikss.
Vairākas gallu apmetnes laika gaitā pārvērtušās par lielpilsētām — Lutetia Parisiorum (mūsdienās Parīze) un Burdigala (Bordo). Arī akvitāņu apmetnes vēlāk izaugušas par lielpilsētām, piemēram, Tolosa (Tulūza). Ilgi pirms romiešu iekarojumiem, sengrieķi izveidoja savas kolonijas Provansā, Francijas dienvidos pie Vidusjūras, kura piekrastē arī feniķieši dibināja Massalia (Marseļa) un Nikaia (Nica). Savukārt romieši nodibināja Lugdunum (Liona) un Narbonensis (Narbonna). Gallu valodas sajaukšanās procesā ar latīņu valodu un vēlāko iebrucēju franku valodu radās franču valoda, kurā vēl mūsdienās pastāv vairāki reģionālie dialekti.
No romiešu Gallijas provincēm nākuši Romas imperatori Klaudijs, Karakalla un Antonijs Pijs. Haotiskajā 3. gadsimtā no 260. līdz 274. gadam pastāvēja pat Gallu impērija, ko izveidoja provinces vietvaldis. Šajā laikā Gallijā no austrumiem sāka ienākt ģermāņu ciltis franki un alemaņi. 4. gadsimtā ķelti no Lielbritānijas masveidā pārcēlās uz Bretaņu, kurā joprojām pastāv savdabīga ķeltu kultūra.
Pavājinoties Romas impērijai, tā 418. gadā Akvitānijas provinces teritoriju atdod vestgotu karalim, kas šeit izveido vienu no pirmajām barbaru karalistēm. Pēc Rietumromas impērijas pastāvēšanas beigām vestgoti iekaro Gallijas dienvidus un centru, kamēr burgundi dienvidaustrumos izveido savu karalisti, bet ziemeļaustrumus kontrolē franki.
Merovingu un Karolingu dinastijas
Franku valdnieki drīz sāk iekarot lielākas teritorijas un ir pirmie no ģermāņu barbariem, kas kristiešu ariānisma vietā pieņem katoļticību. Franču valdnieki savu valsti vēlāk mēdza dēvēt par "Francijas viskristītāko karaļvalsti". 486. gadā franku karalis Hlodvigs I pakļāva gallus un 496. gadā pieņēma katoļticību, iegūstot Romas pāvestu atbalstu karam pret ariāņu vestgotiem. 507. gadā Hlodvigs I sakāva vestgotus, sagrāba Akvitāniju un vestgotu galvaspilsētu Tulūzu. Hlodvigs par savu galvaspilsētu izvēlējās Parīzi. Pēc Hlodviga nāves viņa mantinieki pēc franku tradīcijas viņa karalisti sadalīja četrās daļās. Turpmākos 250 gadus franku valstī valdīja Merovingu dinastijas karaļi, kas 751. gadā zaudē varu godkārīgajam augstmanim Pipinam Īsajam, kas kļuva par pirmo Karolingu dinastijas karali.
Franku valsts savu lielāko varenību sasniedza Kārļa Lielā varas laikā, kurš 774. gadā pakļāva Itālijas langobardus, 788. gadā iekaroja Bavāriju, 796. gadā sakāva avārus pie Donavas, 801. gadā uzbruka musulmaņu Spānijai un 804. gadā pakļāva Lejassaksiju. 800. gadā Romas pāvests Kārli Lielo kronēja par Svētās Romas impērijas imperatoru.
Pēc viņa nāves franku impēriju vairākkārt dalīja viņa mantinieki. 843. gadā noslēgtais Verdenas miera līgums impēriju sadalīja trīs daļās — Rietumfranku, Austrumfranku un Vidusfranku valstīs, taču 855. gadā notiek vēl viena dalīšana, kurā uz ilgāku laiku izveidojas Burgundijas karaliste. Pēc šīs dalīšanas pakāpeniski sāk veidoties neatkarīgas Eiropas karalistes, sākas Francijas karalistes vēsture.
Francijas karaliste
Karolingu dinastija beidz valdīt 987. gadā, un par karali kļuva Hugo Kapets no Kapetingu dinastijas. Pēc Kapetingiem Francijā valdīja Valuā un Burbonu dinastijas. Viduslaiku Francija bija feodāli sadrumstalota valsts, kurā reģionu hercogi bija varenāki par karali, kuram piederēja tikai neliela teritorija ap Parīzi. Vēlīnajos viduslaikos valsti plosīja Simtgadu karš, kura gaitā Francijas karaļiem izdevās nostiprināt savu varu un atvairīt angļu karaļu pretenzijas uz troni.
Revolūciju gadsimts
1789. gadā sākās Franču revolūcija, kuras gaitā 1792. gadā krita monarhija un tika pasludināta Francijas Pirmās republikas izveidošana. 1793. gadā gāztajiem Luijam XVI un Marijai Antuanetei izpildīja nāvessodu. Pēc valsts apvērsuma 1799. gadā par Francijas līderi kļuva Napoleons Bonaparts, kurš 1804. gadā pasludināja Francijas impērijas izveidošanu. 1815. gadā pie varas atgriezās Burbonu dinastija, kas valdīja līdz 1830. gada Jūlija revolūcijai, kad pie varas nāca Luijs Filips I, kurš valdīja līdz 1848. gada februāra revolūcijai. Revolucionāri pasludināja Otrās republikas izveidošanu, kas pastāvēja līdz 1852. gadam, kad prezidents Luijs-Napoleons pasludināja Otrās impērijas izveidošanu. Napoleonu III gāza 1870. gadā pēc sakāves Franču-prūšu karā. Tika pasludināta Trešās republikas izveidošana, Francijā nostiprinājās republikāniskā valsts iekārta.
19. gs Francija, sacenšoties ar Lielbritāniju, ieguva kolonijas lielā daļā Āfrikas, Indoķīnā un citur. Daudzās bijušajās franču kolonijās oficiālā valoda joprojām ir franču.
Jaunākie laiki
Neraugoties uz dzīvā spēka zaudējumiem un postījumiem, Francija bija viena no uzvarētājvalstīm Pirmajā pasaules karā, taču tā bija par vāju, lai nostiprinātos Eiropā un pakāpeniski zaudēja politiskās pozīcijas, bet vēlāk arī karu nacistiskajai Vācijai, kas 1940. gada jūnijā uzsāka kauju par Franciju. Vācieši ātri guva uzvaru, kas noveda pie Trešās republikas sabrukuma un Višī Francijas izveidošanās. 1944. gada izcelšanās Normandijā iesāka Francijas atbrīvošanu, izveidojās pagaidu valdība Šarla de Golla vadībā, kas pēc kara drīz demisionēja. Izveidojās Francijas Ceturtā republika, kas sabruka 1958. gadā pēc krīzes, ko izraisīja Alžīrijas neatkarības karš. De Golls atgriezās pie varas un vadīja Franciju nākamos 10 gadus, izveidojot Francijas Piekto republiku, kas pastāv līdz mūsdienām.
Ģeogrāfija
Francija atrodas Rietumeiropā. Tā robežojas ar Beļģiju (robežas garums 620 km), Luksemburgu (73 km), Vāciju (451 km), Šveici (573 km), Itāliju (488 km), Monako (4,4 km), Andoru (56,6 km) un Spāniju (623 km). Tā kā aizjūras teritorijas robežojas arī ar Brazīliju, Surinamu un Nīderlandei piederošo Sintmārtenu, tad arī šīs valstis var uzskatīt par Francijas kaimiņvalstīm. Pie Francijas robežām atrodas divas kalnu grēdas: Alpi un Pireneji. Francijā ir arī daudz upju. Divas nozīmīgākās no tām ir Sēna un Luāra. Francijas ziemeļos un rietumos ir daudz pakalnu un upju ielejas. Dažādās valsts vietās ir ļoti atšķirīgs klimats. To spēcīgi ietekmē Atlantijas okeāns.
Francijas platība ir 674 843 km², pie kuras ir pieskaitīta tās aizjūras departamentu teritorijas. Francijas Eiropas daļas platība ir tikai 551 695 km².
Klimats
Kopumā Francijā klimats ir mērens, bet jūtamas ir reģionālās atšķirības. Valsts ziemeļu un rietumu piekrastē vēji no Atlantijas okeāna atnes ļoti mitru gaisu. Laikapstākļi tur ir mainīgi, vasaras ir vēsas, ziema — maiga. Daudz kontinentālāks klimats ir Parīzes apkaimē, reģionā, kuru sauc par Ildefransu. Šajā teritorijā ir daudz nokrišņu pavasarī un rudenī, bet vasarā dažkārt plosās pērkona negaiss. Francijas austrumos un Centrālā masīva reģionā ir lielākas ziemas un vasaras temperatūru starpība. Valsts dienvidos, bet īpaši dienvidaustrumos (Provansā) dominē siltais Vidusjūras klimats. Gaisa temperatūra vasarā mainās robežās no 17 °C līdz 29 °C, un ziemā ļoti reti nokrīt zem 0 °C. Francijas dienvidos ir jūtama mistrāla ietekme. Mistrāls rada zaudējumus zemkopībai. Francijas teritorijā ir vienmērīgs nokrišņu sadalījums. Dažas zemienes valsts daļas ziemeļos saņem mazāk nekā 300 mm nokrišņu gadā, bet atsevišķos kalnu rajonos nokrišņu daudzums pārsniedz 1300 mm gadā.
Par Francijas aizjūras teritoriju klimatu skatīt attiecīgo zemju rakstos.
Administratīvais iedalījums
Francija tiek iedalīta 26 administratīvajos reģionos. 22 no tiem atrodas metropoles Francijā (tas ir, Eiropā) un četri ir tā sauktie aizjūras reģioni.
Francijas četras aizjūras teritorijas ir šādas:
Reģioni tālāk tiek iedalīti 100 departamentos. Departamentus numurē, pārsvarā alfabēta kārtībā. Šos numurus izmanto, piemēram, pasta kodiem, automašīnu reģistrācijas numuriem. Savukārt departamenti tiek iedalīti 342 apgabalos (arrondissements). Šīm teritoriālajām vienībām nav vēlētu varas orgānu. Nākamā iedalījuma vienība ir 4 035 kantoni, kuru funkcijas ir ierobežotas. Smalkākā Francijas administratīvā vienība ir komūna, kurām ir vēlēti pārvaldes orgāni.
Valdība
Francijas valsts iekārta ir pusprezidentāla republika, kas ir noteikts Francijas Piektās republikas konstitūcijā. Šī konstitūcija tika apstiprināta ar referendumu, kas notika. Tajā valsts arī ir paziņoja, ka tā ir nesadalāma, pasaulīga, demokrātiska un sociāla republika. Tās konstitūcija paredz varas sadalīšanu.
Izpildvara pieder gan Francijas prezidentam, gan Francijas premjerministram. Prezidents tiek ievēlētas uz 5 gadiem, bet premjerministru amatā ieceļ valsts prezidents. Francijas parlamentam ir likumdošanas vara. Tas sastāv no Nacionālās Asamblejas (Assemblée Nationale) un Senāta. Nacionālajā Asamblejā ir 577 deputāti, bet Senātā — 343. Nacionālās Asamblejas deputāti tiek ievēlēti tiešās vēlēšanās, bet Senāta locekļus uz 9 gadiem ievēl vēlētāju kolēģija no Francijas departamentiem.
Bruņotie spēki
Francijas militārie spēki ir sadalīti četrās nozarēs:
Starptautiskās attiecības
Francija ir Apvienoto Nāciju Organizācijas locekle. Tā ir arī viena no piecām pastāvīgajām ANO Drošības Padomes loceklēm un tai pieder veto tiesības. Francija ir arī Pasaules tirdzniecības organizācijas (WTO) locekle. Francija atrodas galvenās mītnes tādām starptautiskām organizācijām, kā ESAO, UNESCO, Interpol un citas.
Francija ir viena no Eiropas Savienības dibinātājvalstīm. 1960. gados ar tās palīdzību franči centās iegūt varu pār kontinentālo Eiropu, neļaujot to iegūt Apvienotajai Karalistei. Kopš 1990. gadiem Francija ir kļuvusi draudzīgāka Vācijai. Tādējādi tika uzturēta konkurence Apvienotajai Karalistei un ierobežota Austrumeiropas valstu ietekme. Francija ir arī Ziemeļatlantijas līguma organizācijas (NATO) locekle. 1990. gadu sākumā Francija tika kritizēta par tās pazemes kodolieroču izmēģinājumiem Franču Polinēzijā. 2003. gadā Francija nosūtīja lielu skaitu karavīrus uz Irāku, kur sākās ASV uzbrukums irākiešiem. Francijai ir arī palikusi spēcīga politiskā un ekonomiskā ietekme uz tās bijušajām kolonijām Āfrikā. Piemēram, tā ir sūtījusi ekonomisko palīdzību un kareivjus miera uzturēšanai uz Kotdivuāru, Mali un Čadu.
Demogrāfija
Vairāk nekā 90% Francijas iedzīvotāju ir dzimuši šajā valstī, ir baltādainie un runā franču valodā. Pierobežas rajonos dzīvo etniski atšķirīgas iedzīvotāju grupas: bretoņi - Bretaņas pussalā, elzasieši - Elzasā, flāmi - ziemeļos, korsikāņi - Korsikas salā, baski un katalonieši - Pireneju priekškalnēs. Atšķirībā no pārējām Rietumeiropas valstīm Francijā ilgstoši bija relatīvi augsts iedzīvotāju dabiskais pieaugums, jo valdības demogrāfiskā politika veicināja dzimstību. Tomēr uz 2021. gada sākumu bērnu skaits uz vienu sievieti arī Francijā bija krities līdz 1,84, kas ir zem dabiskās atjaunošanās līmeņa.
Tālā pagātnē Francija atradās tirdzniecības ceļu krustpunktā un tajā apmetās uz dzīvi dažādas ciltis — ķelti, vestgoti no Itālijas un vikingi. Senie grieķi pirms 2600 gadiem nodibināja tirdzniecības koloniju vietā, kur tagad atrodas lielākā ostas pilsēta Marseļa. Vēlāk liela daļa no Francijas nokļuva Romas impērijas pakļautībā. 18. — 20. gadsimtam Francija bija koloniāla lielvalsts. Tai piederēja lielākā daļa Ziemeļāfrikas, Rietumāfrikas, Karību jūras reģions, Dienvidaustrumāzijas, un tai piederēja daudzas salas Klusajā okeānā.
Francijā dzīvo daudz ieceļotāju no tās bijušajām kolonijām, īpaši no Ziemeļāfrikas. Liels ir iebraucēju skaits arī no Portugāles, Itālijas, Spānijas un Turcijas.
Francijas iedzīvotāju skaits
Reliģija
Francijā reliģijas brīvību garantē tās konstitūcija. 51,1% iedzīvotāji ir Romas katoļi, 39,6% ir agnostiķi vai ateisti, 5,6% — musulmaņi un 0,8% ir jūdaisma piekritēji. Atlikušie 2,9% pieder pie citām reliģijām vai nevēlas atklāt savu piederību.
Valoda
Francijas valsts valoda ir franču valoda. Tā pieder pie romāņu valodu saimes, pie kuras pieder arī spāņu un itāļu valoda. Visā Francijā ir vairāki franču valodas dialekti. No 17. līdz 19. gadsimtam franču valoda bija izplatīta diplomātijas valoda.
Daļa no Francijas iedzīvotājiem runā basku, bretoņu, katalāņu, korsikāņu, vācu, flāmu un oksitāņu valodās.
Tautsaimniecība
Francija ir vadošās rūpniecības valstu grupas G7 biedrs. Francija ir astotajā vietā pasaulē pēc iekšzemes kopprodukta. Francijā un vēl 11 Eiropas valstīs par nacionālo valūtu kļuva eiro.
Francijā ir reģistrēti gandrīz 2,9 miljoni uzņēmumi. Valsts kontrolē ir uzņēmumi, kuri pārvalda dzelzceļu, elektroenerģiju, aviāciju un telekomunikācijas. Nozīmīga kompānija gan lidmašīnu, gan kosmosa kuģu ražošanā ir Airbus. Francija kosmosa kuģus palaiž no sava kosmodroma Franču Gviānā.
Lauksaimniecība, mežsaimniecība un zvejošana
Francijas plašās zemes platības — no kurām puse ir aramzeme, bet ceturtdaļu klāj meži — dāvā plašas iespējas lauksaimniecībā un mežsaimniecībā. Valsts daudzveidīgais reljefs un augsne, kā arī atšķirīgās klimatiskās zonas tikai palielina šo potenciālu. Nokrišņu daudzums ir salīdzinoši augsts gandrīz visā valstī, tāpēc ūdens apgāde parasti nav problēma. Pietiekami daudz zivju Atlantijas okeānā un Vidusjūrā nodrošina valsti ar papildu resursiem.
Lai gan lauksaimniecībā tiek nodarbināti salīdzinoši maz cilvēku (aptuveni 4% no darbaspēka) un veido tikai 3% no iekšzemes kopprodukta, Francija ir vadošā Eiropas valsts lauksaimniecības produktu ražošanā un eksportēšanā. Šajā valstī tiek saražoti aptuveni 20% no visiem Eiropas Savienības lauksaimniecības produktiem. Visvairāk tā eksportē kviešus, mājputnus, piena produktus, liellopu un cūkgaļu. Francijā ir attīstīta vīna ražošana. Šī valsts ir pirmajā vietā pasaulē pēc saražotā vīna daudzuma; tā saražo aptuveni vienu trešdaļu no visa Eiropas Savienībā saražotā vīna. Francijas zemnieki 2006. gadā no Eiropas Savienības saņēma 10 miljardus ASV dolārus subsīdijās.
Derīgie izrakteņi un enerģija
Francija daudz līdzekļus iegulda kodolenerģijā. Tādējādi Francijā ir mazākā ogļskābās gāzes emisija starp septiņām rūpnieciski attīstītākajām pasaules valstīm. Lielāko daļu no elektronerģijas (78%) saražo Francijas 59 atomelektrostacijās.
Kultūra
Lielāko daļu no tās vēstures Francijai ir bijusi nozīmīga loma Eiropas kultūras dzīvē.
Literatūra
Franču literatūras pirmsākumi ir meklējami viduslaikos. Francija šajā laikā bija sadrumstalota, tādēļ katra reģiona autori rakstīja savā stilā un gramatikā.
Hannoveres "Scorpions"
Hannoveres "Scorpions" ir hokeja komanda, kas atrodas Hannoverē, Vācijā, un spēlē Oberlīgā. No 1996. līdz 2013. gadam tā spēlēja Vācijas hokeja līgā, 2010. gadā komanda izcīnīja līgas čempiones titulu.
Francija
Literatūra
17. gadsimtā nozīmīgākie autori bija Blēzs Paskāls un Renē Dekarts, kuru darbi ietekmēja aristokrātiju. Tie iespaidoja arī vēlākos autorus.
Hannoveres "Scorpions"
1999.—2000. gada sezonā klubā spēlēja Grigorijs Panteļejevs, savukārt 2012.—13. gada sezonas tās rindās aizvadīja aizsargs Māris Jass.
Francija
Literatūra
Franču literatūras slavas laiks bija 18. un 19. gadsimtā. 18. gadsimtā ievērojamākie autori bija Voltērs un Žans Žaks Ruso. Vēl slavens kļuva bērnu literatūras rakstnieks Šarls Pero. Viņš ir uzrakstījis tādas pasakas, kā "Pelnrušķīte", "Runcis zābakos", "Sarkangalvīte", "Apburtā princese" un citas.
Nobela prēmiju literatūrā ir ieguvuši 13 franču rakstnieki: Silī Pridoms, Frederiks Mistrāls, Romēns Rolāns, Anatols Franss, Anrī Bergsons, Rožē Martēns di Gārs, Andrē Žids, Fransuā Moriaks, Albērs Kamī, Senžons Pērss, Žans Pols Sartrs, Klods Simons un Žans Marī Gistavs Leklēzio.
Mūzika
Mūzikas profesiju apmācība ir palikusi nemainīga. Parīzē atrodas divas konservatorijas, bet pa vienai konservatorijai atrodas Strasbūrā, Bordo, Nicā un Lionā. Parasti labākie talanti no reģionālajām konservatorijām dodas studēt uz Parīzes konservatoriju (Conservatoire de Paris), kas tiek uzskatīta par labāko valstī. Kopš Otrā pasaules kara tur ir mācījušies vairāki starptautiski izcili diriģenti, piemēram, Herberts fon Karajans un Daniels Barenboims (Daniel Barenboim), kuri ir atjaunojuši sabiedrības interesi par klasisko mūziku.
Francijā, galvenokārt jauniešu paaudzei, visvairāk interesē populārā mūzika, īpaši Amerikas Savienoto Valstu un Apvienotās Karalistes produkcija. Pašu franču izpildītās dziesmas galvenokārt ir tā sauktie šansoni (chanson), romantiskas franču balādes. Slavenākie to izpildītāji ir Žuljeta Greko (Juliette Gréco), Edīte Piafa, Šarls Aznavūrs, Žoržs Brasess (Georges Brassens) un Beļģijā dzimušais Žaks Brels.
Kino
Franču kino ir ieņēmis nozīmīgu vietu valsts kultūrā vairāk nekā simts gadus. 19. gadsimta beigās kustīgo attēlu tehnoloģiju izgudrotāji Ogists un Luī Limjēri (August & Louis Lumière), Alise Gī-Blaše (Alice Guy-Blaché) un citi kļuva par industrijas pionieriem. 1920. gados franču filmas kļuva slavenas ar savu poētiski reālisko sižetu, piemēram, Abela Gansa (Abel Gance) filmas. Ne mazāk slavenas kļuva arī Marsela Paņola 1930. un 1940. gados filmētās filmas. Paaudze, kas vēlāk kļuva zināma kā nouvelle vague ("Jaunais vilnis", 1950. gadu beigas — 1960. gadi), deva tādus izcilus režisorus kā Žanu Liku Godāru un Fransuā Trifo.
Citi starptautiski slaveni franču kinorežisori ir Žans Renuārs (Jean Renoir), Žaks Tatī (Jacques Tati), Žans-Pjērs Melvils (Jean-Pierre Melville), Alēns Renē (Alain Resnais), Ēriks Romers (Éric Rohmer), Robērs Bresons (Robert Bresson) un Luī Mals (Louis Malle).
Slavenākie franču kinoaktieri ir sākot ar Fernandelu (Fernandel), Morisu Ševaljē, Arletī (Arletty) un beidzot ar Brižitu Bardo, Žerāru Depardjē un Katrinu Denevu. Katru gadu Kannās notiek viens no prestižākajiem filmu festivāliem pasaulē — Kannu kinofestivāls.
Tūrisms
Francija ir tūristu visapmeklētākā valsts pasaulē. 2007. gadā to apmeklēja aptuveni 81,9 miljons tūristu. Ja salīdzina ar Spāniju un ASV, kuras ir nākamās apmeklētākās valstis, tad tās attiecīgi ir apmeklējuši 58,5 miljoni un 51,1 miljoni tūristu. Vienas no visvairāk apmeklētākajām apskates vietām ir Eifeļa tornis un Triumfa arka.
Sports
Populāri sporta veidi ir futbols, regbijs, teniss un atsevišķos reģionos basketbols un handbols. Francijā ir norisinājās 1938. un 1998. gada FIFA Pasaules kauss, kā arī 2007. gada Pasaules kauss regbijā. Stade de France, kas atrodas Parīzē, ir lielākais stadions Francijā un tajā norisinājās 1998. gada FIFA Pasaules kausa fināls un arī 2007. gada Pasaules kausa regbija fināls 2007. gada oktobrī. Francijā arī notiek gadskārtējais Tour de France, slavenākais velobrauciens pasaulē. Francija ir arī slavena ar savu Lemānas 24 stundu izturības sacīksti autosportā, kas norisinās Sartas departamentā. Daži lielākie tenisa turnīri arī tiek rīkoti Francijā, piemēram, Parīzes Masters un Francijas atklātais čempionāts, viens no četriem "Grand Slam" turnīriem.
Francija cieši sadarbojas ar modernajām olimpiskajām spēlēm. Tieši franču aristokrāts barons Pjērs de Kubertēns ierosināja spēļu atjaunošanu 19. gadsimta beigās. Pēc tam kad Atēnām tika piešķirtas pirmās spēles, pamatojoties vēsturiski uz antīko spēļu izcelsmi Grieķijā, Parīzē norisinājās 1900. gada spēles. Parīze bija arī pirmās mājas Starptautiskajai Olimpiskajai komitejai pirms tā pārcēlās uz Lozannu. Kopš 1900. gada spēlēm Francijā vēl ir notikušas četras olimpiskās spēles: 1924. gada vasaras olimpiskās spēles atkal notika Parīzē un trīs ziemas olimpiskās spēles (1924. gadā Šamonī, 1968. gadā Grenoblē un 1992. gadā Albērvilā).
Francijas futbola un regbija izlase ir iesauktas par Les Bleus komandu formas tērpu krāsas dēļ, kas ir Francijas trīskrāsainā karoga krāsās. Futbola izlase ir viena no visveiksmīgākajām pasaulē, it īpaši laikā ap 21. gadsimtu, ar vienu uzvaru FIFA Pasaules kausā 1998. gadā, vienu FIFA Pasaules kausa otro vietu 2006. gadā un diviem Eiropas čempionāta tituliem 1984. un 2000. gadā. Stiprākā valsts futbola līga ir Ligue 1. Regbijs arī ir ļoti populārs, īpaši Parīzē un Francijas dienvidrietumos. Regbija izlase ir piedalījusies visās Pasaules kausa regbija izcīņās un piedalās gadskārtējā Sešu Nāciju čempionātā. Pateicoties stiprajiem vietējiem turnīriem Francijas regbija izlase ir uzvarējusi sešpadsmit Sešu Nāciju čempionātos, ieskaitot astoņus Grand Slam un ir aizkļuvusi līdz pusfinālam un finālam Pasaules kausā regbijā.
Ūlofs Palme
Ūlofs Palme (,  — ) bija Zviedrijas politiķis, divkārt premjerministrs.
Dzīvesgājums
Dzimis Stokholmā apdrošinātāja ģimenē. Bērnībā līdz 1939. gadam vasaras pavadīja Skangaļu muižā (mūsdienās Liepas pagastā) pie sava vecvectēva Voldemāra fon Knīrīma un viņa sievas Elizabetes, kas bija muižas īpašnieki. Pēc vidusskolas absolvēšanas no 1947. līdz 1948. gadam U. Palme studēja ASV, iegūstot bakalaura grādu. Pēc augstskolas pabeigšanas apceļojis ASV, kur saskāries ar sociālās nevienlīdzības un rasisma izpausmēm šajā valstī, kas Palmi pievērsa sociālisma idejām. Atgriezies Zviedrijā, turpināja studijas jurisprudencē Stokholmas Universitātē.
Universitātē aktīvi iesaistījies studentu sabiedriskajā un politiskajā dzīvē, ieņemot augstus amatus Zviedrijas Nacionālajā studentu apvienībā. 1953. gadā Zviedrijas premjerministrs, kas pārstāvēja Zviedrijas Sociāldemokrātisko partiju, uzaicināja Palmi strādāt pie viņa sekretariātā. No 1955. gada Palme darbojās arī Zviedrijas Sociāldemokrātiskajā jaunatnes līgā.
1957. gadā Ūlofu Palmi ievēlēja Zviedrijas parlamentā. No 1963. līdz 1969. gadam viņš ieņēma vairākus amatus valdībā. 1969. gadā, kad no sava amata atkāpās Zviedrijas Sociāldemokrātiskās partijas līderis, Palme tika ievēlēts viņa vietā, kā arī kļuva par Zviedrijas premjerministru. Pirmais Palmes premjerministra termiņš ilga no 1969. līdz 1976. gadam, bet otrais — no 1982. līdz 1986. gadam. Šajā laikā viņš kļuva par vienu no starptautiski pazīstamākajiem zviedriem pasaulē.
Popularitāti viņš ieguva, pateicoties aktīvajai darbībai starptautiskajās attiecībās, kur Palme uzstājās kā ass ASV ārpolitikas pretinieks. Tāpat viņš aktīvi uzstājās pret aparteīdu Dienvidāfrikā, Pinočeta režīmu Čīlē, Franko režīmu Spānijā, pievērsa uzmanību rasisma, sociālās nevienlīdzības un citiem starptautiski svarīgiem jautājumiem. Iekšpolitikā Palme pārstāvēja jauno zviedru sociāldemokrātu paaudzi, kas savos uzskatos tuvinājās sociālistiem un marksistiem.
Nazāls līdzskanis
Nazāls līdzskanis (saukts arī nazāls slēdzenis vai nazāls kontinuants) veidojas nolaižot mīkstās aukslējas un ļaujot gaisam brīvi plūst caur degunu. Mutes dobums turpina darboties kā skaņas rezonanses kamera, bet gaiss caur to neizplūst, jo ir bloķēts ar mēli. Tātad nevis pats deguns, bet mēles artikulācija rada atšķirības nazālajos līdzskaņos. Retāk ir sastopami citu veidu nazalizēti līdzskaņi.
Definīcija
Akustiski nazālie slēdzeņi ir sonoranti. Tas nozīmē, ka netiek traucēta gaisa plūsma un lingvistiski tie gandrīz vienmēr ir balsīgi. Ievērojams izņēmums ir islandiešu valoda, kurā ir četras nebalsīgas nazālas skaņas.
Tomēr nazālie līdzskaņi pēc to artikulācijas ir arī slēdzeņi, jo gaisa plūsma caur muti ir pilnībā bloķēta. Šī divdabība, skaneniskā gaisa plūsma caur degunu kopā ar mutes dobuma noslēgšanu, nozīmē, ka nazālie līdzskaņi ir gan skaneņi, gan troksneņi.
Akustiski nazālie līdzskaņi ir frekvencē no apmēram 200 līdz 2000 Hz.
Pielietojums
Ļoti maz ir tādu valodu, kurās nav neviena nazāla līdzskaņa. Katrā valodā ir vismas viens primārais nazālais līdzskanis.
Bez nazālajiem līdzskaņiem ir arī nazāli patskaņi, kā arī patskaņu un līdzskaņu nazalizācija.
Airīte
Airīte ir iekonservēts dzelzceļa pieturas punkts līnijā Jelgava—Liepāja. Tas atrodas Saldus novada Zirņu pagastā pie Kuldīgas novada robežas. Pieturas tuvumā nav lielāku apdzīvotu vietu.
Stacijas ēka kopš 2001. gada bija pamesta. 2013. gadā to iegādājās Stumburu ģimene, kas organizēja ēkas atjaunošanu. Mūsdienās Airītes stacija pieejama tūristiem, tajā izvietota neliela vēsturiska ekspozīcija.
Vēsture
Sākotnēji Airīte būvēta kā šaursliežu stacija dzelzceļa līnijas Aizpute—Saldus vajadzībām (600 mm līnija uzcelta Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā), slēgta 1929. gadā pēc platsliežu posma Saldus—Skrunda uzbūvēšanas. Šaursliežu stacija atradās gandrīz 4 km uz dienvidiem no tagadējās platsliežu stacijas, otrpus Liepājas šosejai, netālu no mājām "Mazskudras" un "Dižskudras".