cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Niks Klegs
Nikolass Viljams Pīters "Niks" Klegs (en; dzimis ) ir angļu politiķis, kopš 2010. gada Apvienotās Karalistes premjerministra vietnieks, pārstāv Liberālo demokrātu partiju.
Viņa māte ir nīderlandiete, tēvs — daļēji krievs, kura aristokrātiskā māte pārcēlās uz Lielbritāniju pēc 1917. gada boļševiku revolūcijas. Studējis Kembridžas Universitātē, Minesotas Universitātē, Eiropas koledžā. Strādājis dažādus darbus Vācijā, Austrijā, Somijā, ASV, Beļģijā, Ungārijā. Bijis Financial Times žurnālists, Eiropas Parlamenta deputāts.
2005. gadā tika ievēlēts parlamenta apakšpalātā, pēc 2010. gada vēlēšanām kļuva par premjera vietnieku, kad Liberālie demokrāti izveidoja koalīciju ar Konservatīvo partiju.
Suzanna Lenglēna
Suzanna Lenglēna (fr; dzimusi, mirusi ) bija franču tenisiste, divkārtēja olimpiskā čempione 1920. gadā, izcīnīja astoņus Grand Slam titulus vienspēlēs un divdesmit vienu kopā. Starptautiskās tenisa slavas zāles locekle.
Biogrāfija
1910. gadu beigās un 1920. gados Lenglēna bija spēcīgākā tenisiste pasaulē. Viņas pirmais treneris bija tēvs S. Lenglens, kas bija profesionāls velosipēdists. 15 gadu vecumā Lenglēna uzvarēja savā pirmajā turnīrā Parīzē. Pēc 5 gadiem viņa pirmo reizi uzvarēja Vimbldonas vienspēļu un dubultspēļu turnīrā. 1920. gadā viņa izcīnīja divas zelta medaļas Antverpenes olimpiskajās spēlēs vienspēlēs un jauktajās dubultspēlēs (jauktajās dubultspēlēs pārī ar M. Decugi), tās pašas olimpiādes bronzas medaļas ieguvēja dubultspēlēs (ar E. d'Ajenu). Lielākos panākumus viņa guva, uzstājoties Vimbldonas turnīrā, kur 6 reizes uzvarēja gan vienspēlēs, gan dubultspēlēs (1919–23, 1925) un trīs reizes jauktajās dubultspēlēs (1920, 1922, 1925), divas reizes uzvarēja Francijas atklātajā čempionātā (1925. 1926) vienspēlēs, dubultspēlēs un jauktajās dubultspēlēs.
1930. gadi gadu sākumā Parīzē Lenglēna atvēra tenisa skolu. Viņa ir trīs grāmatu par tenisu autore (1925–1937). Viņa pēc nāves tika apbalvota ar Goda leģiona ordeni. Viņas vārdā ir nosaukts centrālais tenisa korts "Roland Garros" stadionā Parīzē. Francijas atklātā čempionāta uzvarētāja tiek apbalvota ar Sūzenas Lenglēnas kausu.
Širmeļupīte
Širmeļupīte ir Ņegas labā krasta pieteka Ogres novada Birzgales pagastā.
Iztece — pie meža masīva uz austrumiem no Širmeļiem. Tek rietumu virzienā. Ietek Ņegā. Vidustecē vairāki uzplūdinājumi, lielākais no tiem — Širmeļu dīķis.
Upi šķērso valsts autoceļš P88 (Bauska—Linde). Vidustecē, labajā krastā — ciems Širmeļi (agrāk Dzintari).
969. gads
969. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Māris Olte
Māris Olte (dzimis ) ir latviešu biologs, žurnālists, raidījumu vadītājs, uzņēmējs un sabiedriskais darbinieks. Piedalījies vairāku dokumentālo filmu veidošanā. Vadījis erudīcijas šovus "Prāta banka" un "Vai tu esi gudrāks par 5klasnieku?". Pazīstams arī kā bijušais raidījuma "Vides fakti" vadītājs un viens no raidījumu Te un KaralisTe vadītājiem.
Biogrāfija
Viņa jaunākais brālis Uģis Olte ir operators un režisors, darbojas Vides filmu studijā.
Mācījies Latvijas Universitātes Bioloģijas fakultātē, kuru 1995. gadā absolvējis ihtiologa specialitātē.
2008. gadā kopā ar ģimeni no Rīgas pārcelies atpakaļ uz Ērgļiem. 2016. gadā iegādājies bijušo Ērgļu dzelzceļa staciju, lai pārvērstu to par tūrisma informācijas centru un nodarbotos ar aktīvā tūrisma attīstību.
Politiskā darbība
2017. gadā kandidējis pašvaldību vēlēšanās un ievēlēts Ērgļu novada domē. Savukārt 2021. gada pašvaldību vēlēšanās ievēlēts Madonas novada domes sarakstā, kandidējot no "Latvijas Reģionu Apvienība" un "Latvijas Zemnieku savienības" saraksta.
Ādams Kreicbergs
Ādams Kreicbergs (1961—1933) bija latviešu virsnieks, Latvijas armijas ģenerālis (1926).
Dzīvesgājums
Dzimis 1861. gada 16. aprīlī Dzirciema pagasta “Bauzēnos” kalpa ģimenē. Mācījās Tukuma apriņķa skolā, 1882. gadā kā brīvprātīgais sāka dienestu Krievijas Impērijas armijas 98. kājnieku pulkā, tad mācījās Rīgas junkurskolā (1883—1886) un dienēja 97. Vidzemes pulkā. Piedalījās Mukdenas kaujās Krievijas—Japānas karā (1904—1905), apbalvots ar 3. šķiras Sv. Annas ordeni ar lenti un šķēpiem. Ā. Kreicbergs dienēja dažādos pulkos, 1913. gadā sasniedza apakšpulkveža dienesta pakāpi. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1914. gadā viņu ieskaitīja 68. kājnieku divīzijas 272. kājnieku pulkā, piedalījās Austrumprūsijas kaujās pie Tilzītes un Mazūrijas kaujās 1914. un 1915. gadā. 1917. gadā pulkvedis Kreicbergs komandēja 181. kājnieku pulku līdz tā izformēšanai 1918. gada janvārī—februārī. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas viņu 1918. gada martā Galīcijā demobilizēja.
1918. gada septembrī pulkvedis Kreicbergs atgriezās Latvijā un 1918. gada 19. novembrī Rīgā iestājās Latvijas Pagaidu valdības bruņotajos spēkos. Latvijas brīvības cīņu sākumā viņu 17. decembrī iecēla par Rīgas apriņķa apsardzības priekšnieku. Pēc Sarkanās armijas uzbrukuma Kreicbergs 1919. gada 2. janvārī atstāja Rīgu un maijā ieradās Liepājā, no kurienes kopā ar Pagaidu valdību atgriezās Rīgā. 1919. gada 12. jūlijā Ā. Kreicbergu atkal iecēla par Rīgas apriņķa apsardzības priekšnieku un komandantu līdz 1920. gada februārim. Ā. Kreicbergs atvaļinājās 1926. gada 31. decembrī pēc ģenerāļa dienesta pakāpes saņemšanas, vēlāk bija viens no Andreja Pumpura biedrības dibinātājiem.
Miris Rīgas Kara slimnīcā 1933. gada 17. maijā. Apbedīts Rīgas Lielajos kapos.
Voldemārs Anševics
Voldemārs Anševics (1977—2009) bija Latvijas NBS seržants, viens no Afganistānas kara upuriem. Viestura ordeņa lielkrusta komandieris (2010).
Apbalvojums
2010. gada 13. oktobrī par sevišķiem nopelniem Voldemāru Anševicu pēc nāves apbalvoja ar Viestura ordeni un atzina par Viestura ordeņa lielkrusta komandieri.
Piemiņa
2016. gada 11.novembrī Ādažu bāzē atklāja Nacionālo bruņoto spēku kritušo karavīru piemiņas vietu. 2017. gada 9. augustā ASV Mičiganas štatā Alpenas Kaujas gatavības apmācības centra bāzē, piedaloties Nacionālo bruņoto spēku komandierim ģenerālleitnantam Leonīdam Kalniņam un Alpenas Kaujas gatavības apmācības centra komandierim pulkvedim Džeimsam Endrū Robertsam, atklāta Afganistānā kritušā Latvijas karavīra, seržanta Voldemāra Anševica vārdā nosaukta iela.
Valmiermuižas kungu māja
Valmiermuižas kungu māja jeb Valmiermuižas pils, jeb Valmieras muiža (de) bija muižas ēka mūsdienu Valmieras novada Valmiermuižā Dzirnavu ielā 2. Līdz mūsdienām saglabājies vienīgi pils tornītis, kur ir saglabājušies griestu gleznojumi.
Vēsture
Valmieras muižas izcelsme vēsturiski saistīta ar Valmieras draudzes novadu, jo zemes, uz kurām atradās Valmiermuižas un Valmieras mācītāja pagasti, Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs piešķīra valsts kancleram, grāfam Akselam Uksenšernam (1583-1654). 17. gadsimta 80. gados novads pārgāja valsts īpašumā un tika iznomāts. Pirmais nomnieks bija Rīgas lieltirgotājs Johans Reiterns, bet pēc tam – Bahmaņu dzimta. Ar 1725. gadu Valmieras muiža par īpašiem nopelniem valsts labā tika piešķirta lietošanā ģenerālim Ludvigam Nikolajam fon Hallartam (1660-1727). Pēc viņa nāves 1727. gadā to sekmīgi pārvaldīja viņa sieva, atraitne Magdalēna Elizabete fon Hallarte. Ar ģenerālienes atbalstu tika izveidots Vidzemes Brāļu draudžu centrs un nodibināts pirmais Latviešu skolotāju seminārs (1738-1743). Pēc fon Hallartes nāves 1750. gadā Valmieras muižu uz 12 gadiem iznomāja galma virsmaršalam, baronam Karlam fon Zīversam.
1762. gadā Krievijas Impērijas ķeizars Pēteris III muižu uzdāvināja feldmaršalam, Rēveles ģenerālgubernatoram un ķeizara nama radiniekam, Šlēsvigas – Holšteinas – Zonderburgas – Bekas princim Pēterim Augustam Frīdriham (1697-1775). Ap 1764. gadu viņš neobaroka stilā uzcēla jaunu Valmiermuižas kungu māju. 1771. gadā Valmiermuižu pārdeva grāfam Kārlim Frīdriham fon Vahtmeistaram, kura atraitne pēc diviem gadiem to pārdeva tālāk Karlam Dītriham fon Lēvenšternam. Lēvenšterniem muiža piederēja līdz pat agrārreformai. 1783. gadā par Valmiermuižas majorātkungu kļuva landrāts Kārlis Oto fon Lēvenšterns (1755-1833). Viņam piederēja arī mantotā Ancenes un no Holšteinas kambarkunga fon Baijera 1780. gadā atpirktā Kokneses muiža. Viņa vecākais dēls, bruģu tiesnesis Karls Oto fon Lēvensterns mira 1883. gadā, par majorātkungu kļuva viņa brālis Andreass Oto fon Lēvenšterns (1782-1852), kurš bija mantojis arī Stukmaņu muižu. Viņa dēls Gabriēls Eduards Oto fon Lēvenšterns (1824-1860) mantoja Kokneses muižu un Valmiermuižu. Valmieras Sv. Sīmaņa baznīcā piemiņas epitāfijā lasāms, ka Valmiermuižas, Kokneses un Radalkas muižas īpašnieks gājis bojā Austrijas kalnos Insbrukā un apbedīts Valmieras kapos blakus savai agri mirušajai sievai Katarīnai Elizabetei, dzimušai fon Kaizerlingai (1831-1858). Par vecāku mantiniekiem kļuva viņu trīs tolaik vēl nepilgadīgie dēli. Brāļiem savstarpēji vienojoties 1878. gadā, tēva atstātais īpašums tika sadalīts: Kokneses pili ieguva vecākais – Volfgangs Frīdrihs Ludvigs Maksimiliāns. Valmiermuižu saņēma Kārlis Oto Edgars, kurš tur bija dzimis 1853. gadā un iesvētīts Valmieras Sv. Sīmaņa vācu draudzē 1872. gadā. Turpinot tēva un vectēva iesākto, paplašinot saimniecisko darbību un veiksmīgi ieguldot finanšu līdzekļus, Edgars 1882. gadā nopirka Kauguru muižu. Pēc viņa nāves to mantoja radinieki: Stukmaņu īpašnieki brālēns grāfs Teodors fon Mēdems (1853-1916) un Elizabete fon Mēdema (1857-1922). Majorātkungs Karls Oto Edgars fon Lēvenšterns mira pēkšņā nāvē Korsikas salā, Valmiermuižu mantoja viņa brālis, Kokneses muižas īpašnieks Oto fon Lēvenšterns (1854-1914) un viņa sieva Elizabete fon Lēvenšterna, dzimusi Hercberga.
Muižas pils tika nodedzināta 1918. gadā, Latvijas brīvības cīņu laikā 1920. gadā muižā tika ierīkota karagūstekņu nometne un vecās prinča celtās ēkas drupas nojauca. Karla Dītriha fon Lēvenšterna piebūvi atjaunoja un pielāgoja pamatskolas vajadzībām. No 1936. gada tur darbojās Valmieras cietuma darba nams, kas Otrā pasaules kara laikā tika pārvērsts atpakaļ par karagūstekņu nometni. Šī ēka pēc tam arī nodega, un drupas tika nojauktas. Palika vienīgi tornītis. Pils tornītī ir saglabājušies unikāli griestu gleznojumi.
Pils būve
20. gadsimta sākumā ēka bija vienstāva ar neobarokālu tornīti un divstāvu blakuskorpusu. Ēka bija iecerēta kā prinča ģenerālgubernatora medību rezidence, vasarnīca viesiem un mednieku uzņemšanai. Iekštelpām bijusi grezna paviljona koncepcija.
No Valmiermuižas pils kompleksa palicis vienīgi pils tornis. Tornis ir tā jaunākā daļa, celts 1883. gadā. Šis gads iekalts tā vējrādītājā. Tornis atradies pils ansambļa vidū: kā savienotājelements divām dažādu stilu un laiku ēkām. Viss pils komplekss pastāvējis līdz 1918. gadam, un tas ar seno piebūvi austrumdaļā bijis viens no iespaidīgākajiem Vidzemē. Pils tornis celts trīs stāvos no ķieģeļu mūra ar bagātu fasāžu apdari un apmests. Torņa telpas apgleznotas tā sauktajā mauru stilā, tas Latvijas apstākļos ir unikāls gleznojums. Arī Alūksnes pilī ir mauru stila gleznojumi, bet Valmiermuižas gleznojumi ir Latvijā augstvērtīgākais šā stila interjera piemērs. Otrā stāva sienu apdarē izmantoti Granādas emīra Alhambras pils paraugi un arābu kaligrāfijas motīvi. Tā secināts 1985. gada pētījumos, ko veikuši Rundāles pils speciālisti. 1989. gadā atkārtotajā pils torņa izpētē konstatēts, ka Valmiermuižas mauru stila gleznojumi savā ziņā ir "unikāli monumentāli dekoratīvās glezniecības pieminekļi un to saglabāšana ir reāli apdraudēta."
1981. gadā padomju saimniecības "Valmiera" vadība lūdz atļauju torni nojaukt, bet, tā kā tas atradās arhitektūras pieminekļa statusā (arī muižas klēts) un to aizliedza darīt. 1982. gadā padomju saimniecība saņem Latvijas PSR Kultūras un Izglītības ministrijas priekšrakstu, kurā tā lūdz saimniecībai celtni steidzami izremontēt un izmantot pēc vajadzības. Taču teiktais neatrod atsaucību un izpratni, tam nebija arī ministrijas materiālā atbalsta. Valmiermuižas kungu māja tika nodedzināta vācu okupācijas laikā 1918. gadā. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām 1920. gadā muižas ēkās tika ierīkota karagūstekņu nometne un vecās prinča celtās ēkas drupas nojauca. Karla Dītriha fon Lēvenšterna piebūvi atjaunoja un pielāgoja pamatskolas vajadzībām. No 1936. gada tur darbojās Valmieras cietuma darba nams, kas Otrā pasaules kara laikā tika pārvērsts atpakaļ par karagūstekņu nometni. Šī ēka pēc tam arī nodega, un drupas tika nojauktas. Palika vienīgi tornītis. Pils tornītī ir saglabājušies unikāli griestu gleznojumi.
1603. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1603. gada notikumi pašreizējās Latvijas''' teritorijā, kuras Kurzemes un Zemgales novadi atradās Kurzemes hercogistes sastāvā, bet Vidzemes un Latgales novadi Pārdaugavas hercogistes sastāvā (Žečpospolitas province). Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, bet dienviddaļā Grobiņas apgabals, kuri nebija pakļauti Kurzemes hercogistei. Notika karadarbība starp Zviedijas un Polijas spēkiem (Poļu—zviedru karš), tomēr karadarbība norisinājās galvenokārt mūsdienu Igaunijas teritorijā.
Ernests Nauks
Ernsts Frīdrihs Nauks (de, 1819—1875) bija Rīgas Politehniskās augstskolas dabaszinātņu profesors (no 1862. gada) un pirmais direktors (1862—1875).
Dzīvesgājums
Dzimis 1819. gada 14. februārī Saksijas pilsētā Auerštetē luterāņu mācītāja ģimenē. Mācījās Naumburgas ģimnāzijā, pēc tam Erfurtes skolotāju seminārā (1838—1840). Studēja dabaszinātnes Berlīnes Universitātē (1846—1849), ieguva zinātņu doktora grādu Halles Universitātē. Strādāja par fizikas un ķīmijas skolotāju Berlīnē, vēlāk par Krēfeldes amatniecības skolas direktoru (1852—1862).
1862. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā, kur bija Rīgas politehniskās augstskolas ķīmijas, fizikas un mineraloloģijas profesors un augstskolas direktors. Viņa vadībā izveidoja augstskolas pirmās studiju programmas un uzbūvēja pirmo korpusu tagadējā Raiņa bulvārī 19 (1866—1869).
Latintrādes banka
Akciju sabiedrība «Latintrādes banka» bija Latvijas banka. Dibināta 1992. gadā ar nosaukumu «Latintreid-Banka», 1995. gadā tai tika anulēta licence.
Ernests Nauks
Dzīvesgājums
Miris pēkšņi, spēlējot šahu, 1875. gada 14. janvārī.
Latintrādes banka
Vēsture
Banka tika dibināta ar nosaukumu «Latintreid-Banka». banka mainīja nosaukumu uz «Latintrādes banka».
tika apturēta bankas darbība, jo tā vairākas dienas nespēja izmaksāt līdzekļus noguldītājiem. Bankas problēmu cēlonis bija tas, ka lielākā daļa kredītu tika izsniegti vienam no akcionāriem, kurš tos nespēja atdot, jo nespēja realizēt par aizdoto naudu iegādātos apavus. 2. maijā Saimnieciskā tiesa pasludināja bankas maksātnespēju.
Bankas slēgšana sabiedrībā tika uztverta kā pārsteigums, jo tajā tobrīd strādāja vairāki Latvijā pazīstami cilvēki: bijušais enerģētikas ministrs Auseklis Lazdiņš, bijušais tieslietu ministrs Viktors Skudra, bijušais finanšu ministrs Elmārs Siliņš, bijušie Finanšu ministrijas darbinieki Nellija Jermoļicka un Guntis Urlovskis, kā arī Nikolajs Neilands un Viktors Kalnbērzs. Viens no «Latintrādes bankas» noguldītājiem bija Raimonds Pauls.
Kompjeņa
Kompjeņa (fr) ir komūna/pilsēta Francijas ziemeļos, Augšfrancijas reģiona Uāzas departamentā. Pilsēta atrodas Uāzas upes krastā. Tā bieži tiek saukta par "Imperatora pilsētu", jo ir cieši saistīta ar Francijas Otro impēriju. Pilsēta atrodas 65 km uz dienvidaustrumiem no Amjēnas un 71 km uz ziemeļaustrumiem no Parīzes, 11 km attālumā no automaģistrāles A1 "Ziemeļi". Netālu no Kompjeņas atrodas plašais Kompjeņas mežs.
Olgas iela (Jūrmala)
Olgas iela ir iela Jūrmalā, Asaru un Valteru apkaimēs. Olgas iela sākas krustojumā ar Kāpu ielu un beidzas krustojumā ar Piekrastes ielu. Kopējais ielas garums ir 2450 metri, tā ir klāta ar asfalta un grants segumu (Grants segums ir posmā no Asaru prospekta līdz Dzelzceļa ielai.) Olgas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Olgas ielai ir vienvirziena posms, kas sākas no Zemgales ielas līdz Dāvja ielai, kā arī strupceļš, kas ir starp Dzelzceļa ielu un Zemgales ielu, jo to starpā atrodas dzelzceļš. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve, kā arī daudzas ēkas ir iekļautas ievērojamo celtņu sarakstā un kultūrvēsturiskajā apbūvē.
Kompjeņa
2017. gadā pilsētā dzīvoja 40 199 iedzīvotāji. Kompjeņa administratīvi tiek iedalīta 2 kantonos: Kompjeņa-1 un Kompjeņa-2.
Olgas iela (Jūrmala)
Sabiedriskais transports
Agrāk pa Olgas ielu vienvirziena posmā kursēja 5. autobuss.
Ielu savienojumi
Olgas iela ir savienota ar šādām ielām:
Kompjeņa
Vēsture
1430. gada 23. maijā, mēģinot atbrīvot Kompjeņu no Burgundijas karaspēka, kas to aplenca Simtgadu kara laikā, Francijas nacionālā varone Žanna d'Arka nonāca gūstā. 1630. gadā šeit tika izsūtīta Luija XIII māte Marija de Mediči pēc neveiksmīga mēģinājuma gāzt kardinālu Rišeljē. No šejienes gadu vēlāk viņa aizbēga uz Briseli. 1794. gada 17. jūlijā tika izpilds nāvessods "Kompjeņas moceklēm", kuras tika apsūdzētas revolūcijā pret Franciju.
1900. gadā 2. un 3. oktobrī Kompjeņas klubā tika aizvadīts 1900. gada vasaras olimpisko spēļu golfa turnīrs.
1918. gada 11. novembrī Lefransportā netālu no Kompjeņas tika panākts pamiers starp Antanti un Vācijas Impēriju, pārtraucot karadarbību Rietumu frontē Pirmajā pasaules karā. 1940. gada 22. jūnijā tajā pašā vietā, kur tika noslēgts 1918. gada pamiers, tika parakstīts jauns pamiers starp Trešo Reihu (Nacistisko Vāciju) un Francijas Petēna valdību. 1941. gads vācu okupācijas laikā Francijā Kompjeņā tika izveidota koncentrācijas nometne.
1972. gadā pilsētā tika atvērta Tehnoloģiju Universitāte.
Baltkrievijas—Ukrainas robeža
Baltkrievijas—Ukrainas robeža ir 1084 km gara starpvalstu robeža, kas atdala Baltkrievijas un Ukrainas teritorijas. Tā šķērso Poļesjes zemienes purvus un kā starpvalstu robežai tās pirmssākumi meklējami 1569. gadā pēc Ļubļinas ūnijas noslēgšanas starp Lietuvas dižkunigaitijas un Polijas karalistes zemēm Polijas-Lietuvas kopvalsts ietvaros.
Grāvendāle
Grāvendāle ir ciems Lielupes kreisajā krastā Bauskas novada Viesturu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumos 11,3 km no pagasta centra Bērsteles, 18,6 km no novada centra Bauskas un 73,0 km no Rīgas.
ASV pirmā lēdija
ASV pirmā lēdija (en (FLOTUS)) ir tituls, kuru iegūst Amerikas Savienoto Valstu prezidenta dzīvesbiedre vīra prezidentūras laikā. Lai gan pirmās lēdijas pienākumi nav oficiāli definēti, viņai ir svarīga loma valsts politiskajā un sociālajā dzīvē.
Pašreizējā ASV pirmā lēdija ir 46. ASV prezidenta Džo Baidena sieva Džila Baidena.
Dzīvās bijušās pirmās lēdijas
Uz 2022. gadu, ir piecas dzīvās pirmās lēdijas: Rosalinna Kārtere (Džimija Kārtera sieva), Hilarija Klintone (Billa Klintona sieva), Lora Buša (Džordža V. Buša sieva), Mišela Obama (Baraka Obamas sieva), un Melānija Trampa (Donalda Trampa sieva).
Frīdrihs Brēdermanis
Frīdrihs Brēdermanis (1875—1956) bija latviešu ierēdnis, sabiedriskais darbinieks, vēlāk luterāņu mācītājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1875. gada 11. februārī Mežmuižas pagastā Jāņa un Emīlijas Brēdermaņu ģimenē. Studēja tautsaimniecību Rīgas Politehniskajā institūtā, studijas veidza 1899. gadā ar ''cand. com.'' grādu. Pirmā pasaules kara laikā darbojās bēgļu organizācijās, vācu okupācijas laikā bija nodokļu inspektors. 1917. gada 22. decembrī Brēdermani ievēlēja par provāciskās Vidzemes Zemes padomes locekli.
Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām viņš līdz 1921. gadam bija Finanšu Ministrijas nodokļu departamenta vicedirektors, līdztekus studēja Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātē un ieguva luterāņu mācītāja tiesības (1921). No 1922. līdz 1925. gadam Brēdermanis kalpoja kā Lielvārdes, Jumpravas, Aizkraukles un Allažu draudžu mācītājs. No 1925. līdz 1944. gadam viņš bija Siguldas Ķempju evaņģēliski luteriskās draudzes mācītājs, līdztekus arī Rīgas 5. aizsargu pulka mācītājs (1930-1940), 1943. iecelts par 5. Rīgas aizsargu pulka jātnieku daļas mācītāju. Miris 1956. gadā.
Iniciatīva "Drošas un drošas interneta azartspēles"
Iniciatīva "Drošas un drošas interneta azartspēles" (en) ASV veicina indivīda brīvību spēlēt tiešsaistē, lai izveidotu drošības pasākumus patērētāju aizsardzībai un nodrošinātu, ka finanšu darījumi ir likumīgi un droši.
Pamatinformācija
Iniciatīvu izveidoja koalīcija, kuras dalībnieki atbalsta centienus legalizēt interneta azartspēles, kas ļautu tās pienācīgi regulēt. Šādus likumprojektus Pārstāvju palātā ir ierosinājuši deputāti Bārnijs Frenks (Barney Frank, D-MA) un Džims Makdermots (Jim McDermott, D-WA). Kopš tās izveides 2007. gadā vairāk nekā 1200 cilvēku ir reģistrējuši savu atbalstu iniciatīvai legalizēt un regulēt tiešsaistes azartspēles.
2013. gadā ASV Pārstāvju palātas loceklis Džo Bārtons (Joe Barton, R-TX) iesniedza Likumu par pokera brīvību (Poker Freedom Act), kas aizliedza izmantot kredītkartes interneta pokera spēlēšanai. Iniciatīva "Drošas un drošas interneta azartspēles" lūdz palātu pārskatīt aizliegumu veikt iemaksas ar kredītkartēm patērētāju aizsardzības labad.
Vecgulbenes muiža
Vecgulbenes muiža bija muiža tagadējā Gulbenes novada ziemeļaustrumu daļā. Muižas centra komplekss atrodas Gulbenes teritorijā, tajā ietilpst Gulbenes Baltā pils, Gulbenes Sarkanā pils, saimniecības komplekss, pils parks un Rūdolfa parks. Muižas tiešā tuvumā atrodas arī citi ievērojami kultūras pieminekļi - Gulbenes luterāņu baznīca un mācītājmuiža, brīvības cīnītāju piemineklis.
Vecgulbenes muiža
1797. gadā fon Fītinghofa atraitne Vecgulbenes muižu kopā ar Valmi, Blomi un Liteni ieķīlāja uz 90 gadiem par 96 000 rubļiem Oto Magnusam Rihteram un Johanam Gotlībam fon Volfam. 1802. gadā Volfi kļuva par pilntiesīgiem un vienīgiem Vecgulbenes muižas īpašniekiem. Vecgulbenes muižas pils ir būvēta 1840. gados vēlā bīdermeijera stilā Rūdolfa Gotlība Magnusa Volfa (1809-1847) saimniekošanas laikā. Savukārt pēc Latvijas Piļu un muižu asociācijas datiem pils centrālā daļa celta 1763. gadā un ēka paplašināta 1840. gadā.
1859. gadā, kad par muižas īpašnieku kļuva Heinrihs Johans Gotlībs fon Volfs (1843—1897), pārbūves rezultātā Baltā pils kļuva par izcilu neorenesanses stila celtni. Pili iekļāva Pils parks ar Mīlas kalniņa un Saules altāra skulpturālajām kompozīcijām un Rūdolfa parks, kurus savienojis kokgriezumiem rotāts gaisa tilts pāri Garā kalna nogāzei un Krustalīces gravai. Pilij pretī bijis piemineklis ģermāņu kareivju veidolā — veltījums Vācijas impērijas apvienotājam "dzelzs kancleram" Oto fon Bismarkam (1815–1898). Starp abām pilīm bijis izcils rožu dārzs, kur Gulbenes dārzniekam esot izdevies izaudzēt pat melnu rozi.
Garā kalna kraujas malā uzceltā Gulbenes Sarkanā pils esot bijusi Heinriha Volfa dāvana mīļotajai sievai Marisai (Marijai Volfai, dzimušai fon Etingenai, 1857—1883). Baronese bijusi gan jauna, gan skaista, bet sirgusi ar tolaik neārstējamo tuberkulozi. Pat Romas gaiss nav varējis glābt divdesmit piecus gadus veco Marisu, bet Heinrihs Volfs visu atlikušo mūžu nodzīvojis viens, ar viņu beidzās Vecgulbenes Volfu dzimtas atzars. Volfi bija veiksmīgi saimnieki, jo viņu laikā vispirms dzimtzemnieku, vēlāk klaušinieku, vēlāk rentzemnieku darbs ticis organizēts tā, ka Vecgulbenes muiža kļūst par spēcīgu, baronam peļņu un turīgumu nesošu saimniecisku centru. Muižā darbojušās dzirnavas, spirta brūzis, krogs. Govju, aitu un cūku kūtis moderniecība un siernīca ar būvniecisko vērienu un greznumu (bareljefi un citi rotājumi) joprojām liek apbrīnot Volfu saimniecisko ķērienu. Peļņa tikusi izmantota dažādi — saimniecības paplašināšanai, muižas kungu un saimniecības ēku pārbūvei un jaunbūvei, parku iekopšanai un skulptūru uzstādīšanai, ārzemju ceļojumiem un baronu dzimtas jaunās paaudzes studijām. Tā 19. gadsimta gaitā muiža kļuvusi par plaukstošu, pašpietiekamu saimniecisku vienību, kuras centru vainagoja Baltā un Sarkanā pils.
Vecgulbenes muižas komplekss mūsdienās
Vecgulbenes muižas apbūve ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, tomēr dažām ēkām ir vietējas nozīmes arhitektūras pieminekļu statuss. Gulbenes vēsturiskā centra teritorijā izvietoti šādi objekti:
2005. gadā uzsāka atjaunošanas darbus, kas turpinājās līdz 2009. gadam.
Muižas manēža
Muižas manēža, kur savulaik barons Rūdolfs lolojis savus no Austrumiem atvestos rikšotājus, tika iekārtota garnizona zāle, tolaik lielākā Gulbenē, kur 1920. un 1930. gados notika visi svinīgie pasākumi un arī pirmais kino seanss. Pašlaik manēža, siernīca, aitu kūts un parki lielā mērā ir atjaunoti, un piedāvā gulbeniešiem un pilsētas viesiem plašu atpūtas un izklaides pasākumu klāstu (viesnīca, SPA, izstāžu zāle u. c.).
Garkāta balodene
Garkāta balodene (la) ir mainīga izskata amarantu dzimtas suga, kuras ietvaros nodala 2 pasugas, kuras dažreiz aplūko kā patstāvīgas sugas. Garkāta balodene ir diezgan reta un tai ir šauras izplatības areāls galvenokārt Baltijas jūras un Ziemeļjūras piekrastē, kā arī Islandē un Lielbritānijā.
Latvijā tā ir ļoti reti sastopama jūras piekrastē, galvenokārt Lielupes un Daugavas grīvās vai tiešā tuvumā un gar jūru posmā no Liepājas līdz valsts robežai ar Lietuvu. Vietējās floras suga. Suga ir ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.
Zaļais pāvs
Zaļais pāvs (Pavo muticus) ir liela auguma fazānu dzimtas (Phasianidae) putns, kuru viegli atpazīt pēc tēviņa krāšņās, acotās astes un zaļā ķermeņa apspalvojuma. Tā dabīgais izplatības areāls aptver Dienvidaustrumāzijas tropiskos mežus, sākot ar Indijas ziemeļaustrumiem, Ķīnas dienvidiem un Mjanmas ziemeļiem, turpinās cauri Laosai, Taizemei, Vjetnamai, Kambodžai, sasniedzot Malakas pussalu un Javas salu. Mūsdienās līdz ar mežu izciršanu un pārāk intensīvām medībām sugas populācija ir ievērojami samazinājusies un fragmentējusies. Šī suga vairs nav sastopama Bangladešā un Malaizijā. Zaļā pāva tuvākais radinieks ir Indijas pāvs.
Izskats
Zaļais pāvs ir viens no lielākajiem vistveidīgajaiem putniem. Ierēķinot asti, tas ir garākais putns pasaulē. Tēviņa garums ir 1,8—3 m, virsastes garums 1,4—1,6 m, astes 40—48 cm, svars 3850—5000 g. Zaļajam pāvam aste ir garāka nekā Indijas pāvam, tomēr īsāka nekā argusam. Mātītes ķermeņa garums, asti ieskaitot, ir 1—1,1 m, astes garums apmēram 40—45 cm, svars apmēram 1060—1160 g. Zaļajam pāvam ir relatīvi liels spārnu izplētums, kas var būt 1,2—1,6 m. Tas tāpat kā Indijas pāvs spēj lidot un to samērā bieži var novērot lidojam. Tam ir garš kakls un garas kājas.
Atšķirībā no Indijas pāva zaļajam pāvam abi dzimumi izskatās ļoti līdzīgi. Abiem dzimumiem ir samērā garas virsastes spalvas, kas nosedz īsto asti. Tēviņam mirdzoši zaļās virsastes spalvas (vairāk kā 200) ir ļoti garas un katra no tām greznota ar krāšņu pāvaci. Mātītes virsaste ir salīdzinoši īsa, zaļa, tomēr nosedzot asti. Ārpus vairošanās sezonas tēviņš zaudē savu garo dekoratīvo astes daļu un tad to no attāluma ir ļoti grūti atšķirt no mātītes, lai gan mātīte kopumā ir mazāk koša, pelēcīgāka. Abiem dzimumiem kakla, muguras un krūšu apspalvojums ir metāliski zaļš. Katrai spalvai ir šaura, melna maliņa, radot zvīņu efektu. Tēviņam pleci un piere ir metāliski zili, uz galvas garš, zili melns cekuls, kas vienmēr atrodas vertikālā pozīcijā. Ap acīm neapspalvots, gaiši zils ādas laukums, bet zem acs apgāzta mēness formā dzelteni vaigi. Knābis tumši pelēks, acis tumši brūnas, bet kājas rozīgi pelēkas. Spārni tumši ar tumši brūnām lidspalvām, bet pirmās lidspalvas ir gaiši brūnas. Pavēdere tumši brūna ar zaļu tonējumu uz sāniem. Tēviņiem līdzīgi kā gaiļiem ir pieši, kurus tie izmanto savstarpējās cīņās. Mātītei ir īsākas kājas, tā ir nedaudz pelēcīgāka, aste tumši brūna ar gaiši brūnām šķērsjoslām, arī sejas āda mazāk kontrastaina. Jaunie putni līdzīgi mātītēm.
Uzvedība
Zaļais pāvs mājo tropu un subtropu mežos, gan mūžzaļajos, gan lapu koku mežos, uzturoties mežmalās un izvairoties no lieliem biezokņiem. Tas sastopams arī bambusa audzēs, savannā, krūmājos un lauksaimniecības tīrumu malās, vietās ar minimālu cilvēku klātbūtni. Tuvumā vienmēr ir kāda ūdenstilpe. Tas mājo zemieņu mežos līdz 3000 metriem virs jūras līmeņa.
Lai arī šīs suga nav migrējoša, zaļais pāvs daudz klejo. Nebrīvē zaļie pāvi veido monogāmus pārus, savvaļā tēviņi ir vienpatņi ar savu teritoriju, kuru agresīvi aizsargā, un neveido ilgstošus pārus. Mātītes un tās pēcnācēji veido nelielas grupas, kurās ir 2—6 indivīdi. Grupa nepārtraukti ceļo, meklējot labākās barošanās vietas. Vairošanās sezonas laikā, kad mātīte ceļo cauri tēviņa teritorijai, tas to visur pavada un izrāda savu uzmanību, dejojot ap to, paceļot un izplešot savu krāšņo asti un skurinot garās virsastes spalvas. Zaļais pāvs ir daudz klusāks nekā Indijas pāvs, lai gan agri no rītiem vai vakaros var dzirdēt tēviņus sasaucoties, īpaši pļāpīgiem kļūstot riesta laikā. Pēc vairošanās sezonas zaļie pāvi maina apspalvojumu un tēviņi zaudē savu krāšņo asti. Spārnu lidspalvas ataug ļoti ātri un putni samērā ātri atkal spēj lidot. Pa dienu putni pamatā uzturas uz zemes, no rītiem un vakariem meklējot barību, dienas vidū atpūšoties garā zālē vai upes krastā. Zaļais pāvs ir ļoti labs peldētājs. Naktis tie pavada augsta koka zaros, 10—15 metru augstumā no zemes. Putns ir ļoti kautrīgs un uzmanīgs. Savvaļā to grūti novērot, jo ātri skrien un slēpjas.
Barība
Zaļais pāvs ir visēdājs un barojas ar visu, ko var atrast. Tie ir jaunie augu asni, koku un krūmu pumpuri, lapas, sēklas, graudi, augļi un ogas, kukaiņi un citi bezmugurkaulnieki, arī rāpuļi, vardes un nelieli grauzēji. Retos gadījumos zaļais pāvs nomedī pa kādai čūskai, indīgās ieskaitot. Iecienītākie kukaiņi ir ērces, sienāži, prusaki un termīti.
Ligzdošana
Vairošanās sezona zaļajiem pāviem ir no aprīļa līdz jūnijam. Ligzda ir vienkārša iedobe uz zemes, kas izklāta ar sausu zāli, meldriem un lapām. Ligzda vienmēr atrodas vai nu zem krūma, vai citā labi noēnotā vietā. Dējumā ir 3—8 gaiši dzeltenas, spīdīgas olas, retos gadījumos līdz 12 olām. Perē tikai mātīte. Inkubācijas periods ilgst 26—28 dienas. Mazuļi ir ligzdbēgļi un drīz vien pamet ligzdu, paši spēj baroties, mātei nodrošinot tiem drošību, siltumu un labākās barošanās vietas. Jaunie pāvi, sasniedzot 2 nedēļu vecumu, spēj jau lidot, bet paliek kopā ar māti līdz nākamajai vairošanās sezonai.
Rauda (Sēmes pagasts)
Rauda ir apdzīvota vieta Tukuma novada Sēmes pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā. Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Raudas muižas (Rauden, Raudenhof) centru.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V1482 (pievadceļš Raudas pansionātam). Uz austrumiem no ciema atrodas Smārdes pagasta ciems ar tādu pašu nosaukums - Rauda.
Jānis Muške
Jānis Muške (1868—1939) bija latviešu tirgotājs un fabrikas īpašnieks. 1935. gadā apbalvots ar 3. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Dzimis Smiltenē 1868. gada 4. augustā. Pārcēlās uz dzīvi Rīgā un kļuva par vienu no latviešu lielākajiem tirgotājiem. 1917. gada 22. decembrī Muški ievēlēja par provāciskās Vidzemes Zemes padomes locekli. Pēc Latvijas brīvības cīņu noslēguma darbojās Rīgas ložā "Jāņuguns".
Miris 1939. gada 15. jūnijā, apglabāts Rīgas Mārtiņa kapos.
Dispepsija
Dispepsija (no el, dys- — 'slikts, sarežģīts' un, pepsis — 'gremošana') ir hroniski gremošanas trakta darbības traucējumi, kas saistīti ar barības uzņemšanu un sagremošanu, nevis izkārnīšanos. Tas nozīmē, ka process šajos gadījumos skāris pārsvarā gremošanas trakta sākuma daļu — barības vadu, kuņģi, divpadsmitpirkstu zarnu un, iespējams, aizkuņģa dziedzeri, žultsvadus un žultspūsli.
Simptomi
Slimnieki sūdzas par hroniskām (ilgst ne mazāk par 3 mēnešiem) sāpēm, diskomfortu vēdera augšējā trešdaļā, ko pavada pilnuma sajūta pakrūtē pēc ēšanas, ātra sāta sajūta, apetītes trūkums vai pastiprināta ēstgriba, slikta dūša, vemšana, vēdera uzpūšanās, gāzu izvadīšana, atraugas, rūgta garša mutē, dedzinoša sajūta (grēmas) pakrūtē vai aiz krūšu kaula, barības atgrūšana.
Funkcionālā dispepsija
Funkcionālā dispepsija ir simptomu komplekss, kurā ietilpst sāpes un diskomforts vēderā (pārpildīta vēdera sajūta, slikta dūša, vēdera uzpūšanās), vēdera virsdaļā, bieži saistīti ar ēšanu vai fizisko slodzi. Simptomi:
Izmeklējot nav organisku traucējumu atradnes. Tad iespējami šādi varianti:
971. gads
971. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Prijedora
Prijedora (sr; ) ir pilsēta un pašvaldība Bosnijas un Hercegovinas ziemeļrietumu daļā. Prijedora atrodas Serbu Republikas valstiskajā veidojumā, Bosanskas Krajinas reģionā.
Prijedora ir trešā lielākā pašvaldība Serbu Republikā pēc Baņa Lukas un Bijeļinas un septītā lielākā Bosnijā un Hercegovinā. Tā ir ekonomiski plaukstoša pašvaldība, kurā izvietoti plaša profila ražošanas un pakalpojumu uzņēmumi, izglītības iestādes.
Prijedora zināma ar savu katoļu, pareizticīgo un islāma kultūras mantojumu. Tajā atrodas vēsturiskas celtnes no Osmaņu un Austroungārijas periodiem. Laika posmā no 2006. līdz 2009. gadam pilsētā notikuši apjomīgi renovācijas darbi.
Lari
Lari var būt:
Teodors Lakšēvics
Teodors Lakšēvics (—) bija latviešu gleznotājs.
Biogrāfija
Dzimis 1911. gada 12. augustā Rīgā, bet bērnību pavadījis Sibīrijā, Petropavlovskā, kur darba gaitu un politiskās pārliecības dēļ bija devies viņa tēvs, kurš bija tiltu inženieris. Ģimenē bija daudz bērnu, bet kad Teodoram bija 7 gadi, viņš zaudēja tēvu. 20. gadu sākumā māte ar bērniem atgriezās Latvijā un apmetās uz dzīvi Kuldīgā.
Kuldīgā sācis nodarboties ar mākslu, īpaši ar grafiku. No 1936. līdz 1939. gadam mācījies Rīgas mākslas un daiļamatniecības vidusskolā, kā arī glezniecību pie Jēkaba Bīnes. Piedaloties izstādē Jelgavā, guvis pirmo atzinību.
Bijis aktīvi iesaistījies padomju dzīves organizēšanā, Otrā Pasaules kara laikā iestājies Latviešu strēlnieku gvardes divīzijā. Pēc kara bijis Kuldīgas kultūras dzīves organizators, turpinājis māksliniecisko darbību, strādājot linogriezuma un oforta tehnikā, ilustrējis grāmatas.
1960. gadā uzņemts LPSR Mākslinieku savienībā, 1965. gadā rīko pirmo izstādi, 1971. gadā otro. Darbojies īpašā paša izveidotā temperas-vaska tehnikā radot melnbaltus darbus.
Darbos galvenokārt ainavas, Kurzemes daba, zvejnieku ciemi. 1968. gadā apceļojis Vidusāziju.
Miris 1989. gada 25. februārī, apglabāts Rīgas Meža kapos.
Stiukas
Stiukas ir ciems Rēzeknes novada Dekšāres pagastā. Izvietojies pagasta dienvidos 1,3 km no pagasta centra Dekšārēm, 38,5 km no novada centra Rēzeknes un 206,6 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies autoceļu V735 (Stabulnieki–Sīļukalns–Varakļāni) un V554 (Dekšāre–Varakļānu stacija) krustojumā, Malmutas upes krastā.
Deniss Šmihaļs
Deniss Šmihaļs (uk, dzimis Ļvivā ) ir Ukrainas uzņēmējs un politiķis. 2020. gada 4. martā tika iecelts par Ukrainas premjerministru.
Dzīvesgājums
1997. gadā absolvēja Ļvivas Politehnikumu. 2003. gadā viņam piešķira Ekonomisku zinātņu kandidāta goda nosaukumu. Strādāja Ļvivas apgabala administrācijā par Ekonomikas nodaļas vadītāju, kā arī Ukrainas Ieņēmumu un Nodevu Ministrijā. No 2015. līdz 2017. gadam bija saldēto preču izplatītāja TVK Lvivkholod viceprezidents. 2018. un 2019. gadā bija Burštinas TES direktors, kas ir lielākais elektrības ražotājs Ivanofrankivskā un Ukrainas oligarha Rinata Ahmetova holdinga daļa.
No 2019. gada 1. augusta līdz iecelšanai premjerministra amatam bija Ivanofrankivskas apgabala gubernators. 2020. gada 4. februārī viņš tika iecelts par Ukrainas kopienu un teritoriju attīstības ministru, bet tā paša gada 4. martā kļuva par Ukrainas premjerministru, nomainot amatā Oleksiju Hončaruku.
Ģimene
Precēts ar Jekaterinu Šmihaļu. Ir divas meitas – Anna un Sofija.
Amnēzija
Amnēzija ir pilnīgs vai daļējs atmiņas zudums, ko izraisīja kāda slimība, galvas smadzeņu trauma vai augsta stresa apstākļi. Pēc izpausmes amnēzija var būt anterogrāda (nespēja veidot jaunas atmiņas) vai retrogrāda (nespēja atsaukt pagātnes atmiņas no perioda līdz konkrētam brīdim), taču amnēzijas arī tiek klasificētas pēc to cēloņa.
Neiroloģiskie traucējumi, kurus izraisīja slimība vai trauma, primāri skar epizodisko vai semantisko atmiņu, vai abas. Psiholoģiskie cēloņi izraisa vai nu vispārēju, vai situācijai specifisku amnēziju. Vispārējās amnēzijas gadījumā persona var pilnībā aizmirst savu identitāti, bet situācijai specifiskā parasti aizmirst tikai traumatisko epizodi, kas izraisīja amnēziju, taču pārējā atmiņa nav traucēta.
Cēloņi
Atmiņas procesos ir iesaistītas vairākas smadzeņu daļas, tādēļ jebkura trauma vai slimība, kas skar galvas smadzenes, var ietekmēt atmiņu. Līdz ar to amnēzijai var būt ļoti dažādi cēloņi, tostarp:
Amnēzijas veidi
Atkarībā no izpausmes un cēloņa, amnēzijai var tikt nodalīti dažādi veidi, kas var pārklāties.
Retrogrāda amnēzija
Retrogrāda amnēziju raksturo nespēja atcerēties notikumus pirms amnēzijas simptomu rašanās. Lielākoties retrogrāda amnēzija skar nesen radušās atmiņas.
Tā parasti rodas no smadzeņu reģionu bojājumiem, kas saistīti ar epizodisku un deklaratīvu atmiņu, tostarp autobiogrāfisku informāciju jeb informāciju par sevi. Ārkārtējos gadījumos indivīdi var pilnībā aizmirst savu identitiāti — tas ir smagāks amnēzijas veids, ko sauc par globālo jeb ģeneralizēto amnēziju. Tomēr atmiņas zudums var būt arī selektīvs un izpausties kā nespēja atcerēties notikumus, kas saistīti ar konkrētu incidentu vai tēmu. Retrogrāda amnēzijas pacientiem var atšķirties amnēzijas izpausmes ilgums (cik ilgi viņi nevar atcerēties informāciju) un aizmirstā ilguma (iepriekšējais laika posms, par kuru informācija nav pieejama).
Anterogrāda amnēzija
Anterogrādo amnēziju raksturo nespēja veidot jaunas atmiņas jeb atcerēties jaunu informāciju kopš amnēzijas iegūšanas, taču saglabājas atmiņas, kas izveidojušās pirms amnēziju izraisošā notikuma. Šis amnēzijas veids ir biežāks, nekā retrogrāda amnēzija.
Tranzitora globāla amnēzija
Tranzitora jeb pārejoša globālā amnēzija ir īslaicīga amnēzijas forma, kas pāriet 24 stundu laikā. Tā notiek biežāk pusmūža cilvēkiem un gados vecākiem indivīdiem. Kad šī amnēzija pāriet, tā reti atkārtojas. Tranzitoras globālas amnēzijas laikā cilvēks neatceras pēdējo stundu notikumus. Atmiņa lēnām atjaunojas nākamās diennakts laikā. Eksperti nav vienisprātis, kas izraisa šāda veida amnēziju.
Pēctraumatiskā amnēzija
Pēctraumatiskā amnēzija ir amnēzijas veids, kas attīstās pēc nopietnas galvas traumas un var izpausties kā anterogrāda amnēzija, retrogrāda amnēzija vai abas vienlaicīgi.
Pēctraumatiskās amnēzijas simptomi var ilgt dažas minūtes, stundas, dienas, nedēļas vai, retos gadījumos, mēnešus. Ir medikamenti, kas ar dažādiem efektivitātes līmeņiem var uzlabot simptomu izpausmi.
Disociatīvā amnēzija
Disociatīvā amnēzija ir amnēzija, ko izraisa psihoemocionālais un fiziskais stress vai trauma, ko var izraisīt tādi traumatiski notikumi kā karš, vardarbība, nelaimes gadījumi vai katastrofas, un tā izpaužas kā konkrētu notikumu vai kāda dzīves perioda aizmiršana. Dažos gadījumos persona ar disociatīvo amnēziju pēkšņi var aizmirst pat lielāko daļu savas identitātes un dzīves vēstures. Retos gadījumos cilvēks aizmirst visu vai lielāko daļu par savu personību un var doties prom no mājām vai pat iegūt jaunu identitāti. To sauc par disociatīvo fūgu.
Eds Milibends
Edvards Semjuels "Eds" Milibends (en; dzimis ) ir angļu politiķis, kopš 2010. gada ir opozīcijas līders, pārstāv Leiboristu partiju.
Absolvējis Korpus kristi koledžu Oksfordas Universitātē un Londonas Ekonomikas skolu. Bijis televīzijas žurnālists. Kopš 2005. gada ir parlamenta loceklis, premjerministra Gordona Brauna laikā no 2007. līdz 2010. gadam bijis kabineta loceklis. Pēc 2010. gada vēlēšanām ievelēts par Leiboristu partijas līderi, tāpat kļuvis par opozīcijas līderi.
Arī viņa brālis Deivids Milibends ir bijis politiķis, un viņi bija vienīgie brāļi britu parlamentā kopš Ostina un Nevila Čemberlena laikiem.
1297. gads
1297. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Opus
"Opus" bija Latvijas mūzikas grupa, kas izpildīja Zigmara Liepiņa dziesmas latviešu un krievu valodā.
Grupu dibināja Zigmars Liepiņš 1982. gadā, kad četrus gadus bija vadījis no Raimonda Paula pārņemto grupu "Modo". Grupa koncertēja gan Latvijā, gan citās Padomju Savienības republikās. Laika gaitā mainījās dalībnieki, taču muzikālā ievirze palika nemainīga. Tika izdoti vairāki grupas albumi latviešu un krievu valodā. Grupas darbība beigusies 1989. gadā. Vairākās grupas dziesmas joprojām skan dažādās radiostacijās.
Garlapu balodene
Garlapu balodene (la) ir amarantu dzimtas suga, kura ir sastopama Rietumāzijā, Eiropas centrālajā un dienvidaustrumu daļā. Latvijā garlapu balodene ir rets ievazāts (adventīvs) augs, kurš ir galvenokārt Rīgā un Daugavpilī.
Atsevišķi eksemplāri aug nezālienēs un gar dzelzceļiem.
Vairogi (Viesturu pagasts)
Vairogi ir ciems Bauskas novada Viesturu pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 3,1 km no pagasta centra Bērsteles, 20,1 km no novada centra Bauskas un 73,9 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļu V1002 (Dzirnieki–Pilsrundāle) un V1054 (Dimzas–Vircava–Vairogs) krustojuma, pie Kapupes ietekas Svitenē.
2019. gada Critérium du Dauphiné komandas un dalībnieki
Šis ir 2019. gada Critérium du Dauphiné komandu un dalībieku uzskaitījums.
Komandas
Tā kā Critérium du Dauphiné bija UCI Pasaules tūres sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas un dalība tām bija obligāta. Papildus tika uzaicinātas četras UCI profesionālās kontinentālās komandas, veidojot 22 komandu pelotonu.
Braunlingene
Braunlingene (de) ir pilsēta Freiburgas apgabalā, Bādenē-Virtembergā, Vācijā. Pilsētai tek cauri Brega, kas ir Donavas ģeogrāfiskais sākums, un tā atrodas 4 km uz dienvidrietumiem no Donavšingenes.
Ikšķiles katoļu baznīca
Ikšķiles Sv.Meinarda Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu baznīcas dievnams, kas atrodas Ogres novada Ikšķiles pilsētā.
Čornobajivka
Čornobajivka ir ciems Ukrainas dienvidos, Hersonas apgabala, Hersonas rajonā, ciema padomes centrs. Izvietojies Hersonas pilsētas ziemeļrietumu pierobežā 8 km no tās centra. Rietumos no ciema atrodas Hersonas starptautiskā lidosta un Čornobajivkas aviācijas bāze. Lidosta un aviācijas bāze ievērojami cietušas 2022. gada Krievijas iebrukumā Ukrainā.
2019. gada Critérium du Dauphiné
Komandas
Tā kā Critérium du Dauphiné bija UCI Pasaules tūres sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas un dalība tām bija obligāta. Papildus tika uzaicinātas četras UCI profesionālās kontinentālās komandas, veidojot 22 komandu pelotonu.
Līkaiņi
Līkaiņi ir vasarnīcu ciems Tukuma novada Sēmes pagastā, Plieņu ciema daļa. Atrodas pagasta austrumu daļā pie autoceļa P131 (Tukums—Ķesterciems—Mērsrags—Kolka) Līkaiņu ezera ziemeļu krastā.
Fjodors Bondarčuks
Fjodors Bondarčuks (ru; dzimis Maskavā) ir krievu aktieris, kinorežisors, producents, scenāriju autors un restaurators.
Kaijveidīgie
Kaijveidīgie, kaijveidīgo apakškārta (Lari) ir viena no tārtiņveidīgo kārtas (Charadriiformes) apakškārtām. Tā apvieno 7 tārtiņveidīgo putnu dzimtas, no kurām pazīstamākās ir kaijas, klijkaijas, zīriņi un alki.
Fjodors Bondarčuks
Biogrāfija
Fjodors Bondarčuks piedzima Maskavā, aktrises Irinas Skobcevas un režisora Sergeja Bondarčuka ģimenē. Kad viņš piedzima, tēvam bija 46 gadi, bet mātei 39 gadi. Viņu audzināja vecāmāte Jūlija.
Kaijveidīgie
Nesenā pagātnē kaijveidīgo apakškārtā tika sistematizētas tikai 3 dzimtas: kaiju dzimta, kas apvienoja kaiju un zīriņu sugas, klijkaiju dzimta un smēlējzīriņu dzimta. Tomēr pēdējo gadu molekulārie un DNS pētījumi ir ieviesuši izmaiņas putnu klasifikācijā un dzimtu skaits apakškārtā ir pieaudzis.
Izplatība
Kaijveidīgie putni ir sastopami visā pasaulē, sākot ar Arktiku un beidzot ar Antarktiku. Latvijā var novērot 36 kaijveidīgās sugas: 17 no kaiju dzimtas, 8 no zīriņu dzimtas, 5 no alku dzimtas, 4 no klijkaiju dzimtas, 2 no bezdelīgtārtiņu dzimtas. No kaiju dzimtas Latvijā visbiežāk sastopama ir sudrabkaija (Larus argentatus) un kajaks (Larus canus). No zīriņu dzimtas - upes zīriņš (Sterna hirundo). Visi kaijveidīgie putni, izņemot bezdelīgtārtiņu dzimtu (Glareolidae), ir tipiski ūdensputni.
Fjodors Bondarčuks
Biogrāfija
Pēc skolas iestājās Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūta (ВГИК) režisoru fakultātē. Pēc institūta beigšanas 1991. gadā kopā ar Stepanu Mihalkovu izveidoja producentu kompāniju Art Pictures Group. 2005. gadā izveidoja kinokompāniju Art Pictures Studio. Nodarbojās ar producēšanu, filmu, muzikālo klipu un reklāmas rullīšu režisēšanu, kā arī darbojās kā aktieris. Vadījis vairākus raidījumus televīzijā. Krievijas prezidenta kultūras un mākslas padomnieks.
Fjodors Bondarčuks divas reizes saņēmis Krievijas nacionālo kinobalvu "Zelta ērglis" (Золотой орёл) kā aktieris — par lomām filmās Два дня (2011) un Призрак (2015). Bondarčuks bija režisors un viens no producentiem filmai "9. rota" (2005), kas ieguva Krievijas nacionālo kinematogrāfijas balvu "Nika" (Ника) kā labākā spēlfilma.
Ģimene
Fjodora tēvs ir slavenais padomju aktieris un režisors Sergejs Bondarčuks, māte aktrise Irina Skobceva. Māsa aktrise Jeļena Bondarčuka. Pusmāsa aktrise un kinorežisore Natālija Bondarčuka.
Sieva Svetlana Bondarčuka (dzimusi Rudskaja)  — televīzijas raidījumu vadītāja, žurnālu HELLO! un Icon galvenā redaktore, aktrise. 1991. gadā viņiem piedzima dēls Sergejs un 2001. gadā meita Varvara.
Meļķitāru muldakmens
Meļķitāru muldakmens ir dižakmens, kas atrodas Aizkraukles novada Aizkraukles pagasta ziemeļrietumu daļā. Akmens atrodas 300 m uz dienvidiem no "Meļķitāru" mājām, kas mūsdienās vairs nepastāv.
Tas ir daļēji noapaļots, konusveida formas rapakivi granīts. Pašā augšā akmenim ir muldveida iedobums. Muldas izmēri ir 195 x 50 centimetri, dziļums - apmēram 20 centimetri, kas ir lielākais šāda veida iekalums Latvijā. Lai piekļūtu pie muldas, granīta bluķim sānos iecirsti vairāki pakāpieni. Senāk te auguši lieli ozoli un ļaudis līdz vismaz 19. gadsimta vidum ik gadus uz šī muldakmens esot ziedojuši pirmā kūluma labību, arī vārpas, sviestu, pienu, kā arī naudu. Uzskatījuši, ka ūdens, kas sakrājies muldā, dziedina. Ir nostāsts, ka netālu no akmens audzis svētozols, bet tuvējā mežā burbuļojis svētavotiņš.
Par akmeni ir daudz teiku un nostāstu, kas saistās ar Velna, Lāčplēša vārdu. Saukts arī par Upurakmeni, Velna akmeni. Pēc nostāstiem baronese Anna fon Šulce izsolījusi kādas mājas tam, kas šo akmeni atgādās Aizkraukles muižā pie pils. Taču nevienam tas neesot bijis pa spēkam. Arheoloģiskajos pētījumos 1973. gadā atklāja, ka ap to ir daudz ogļu no seniem ugunskuriem un dedzis māla klājums.
1999. gadā dižakmens vārdā nosauca 3 km uz dienvidiem esošo dzelzceļa pieturu.
Butķēni
Butķēni ir ciems Jēkabpils novada Gārsenes pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 3 km no pagasta centra Gārsenes, 14 km no novada centra Aknīstes un 165 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no autoceļa V709.
XO Tour Llif3
Vēlāk tas tika iekļauts WWE 2K20 skaņu celiņā.
Flāmi
Flāmi ir Beļģijas Flandrijas reģiona pamatiedzīvotāji, kas runā nīderlandiešu valodā. Pēc Nīderlandes sadalīšanas un Beļģijas dibināšanas 19. gadsimta sākumā atdalījās no nīderlandiešiem, ar kuriem vēl arvien veido vienu valodas un kultūras kopu.
Vēsture
Nīderlandes sacelšanās rezultātā 1581. gadā Spānijas karalim Felipem II pakļautās Septiņpadsmit provinces jeb "Zemās zemes" sadalīja desmit dienvidu provincēs ("Spāņu Nīderlandē") un septiņās ziemeļu provincēs jeb Apvienoto provinču Nīderlandes Republikā.