cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pelēkais vilks
Pelēkais vilks (Canis lupus) jeb vienkārši vilks ir lielākais suņu dzimtas (Canidae) plēsējs. Pelēkais vilks bija sastopams jau pirms 130 000—300 000 gadiem, Latvijas teritoriju tas sāka apdzīvot tūlīt pēc pēdējā ledus laikmeta.
Latvijas Dabas muzejs pelēko vilku ir izraudzījies par 2014. gada dzīvnieku Latvijā. Pelēkais vilks ir Serbijas un Turcijas nacionālais dzīvnieks.
DNS pētījumi liecina, ka pelēkais vilks un suns (Canis lupus familiaris) ir viena suga — suns tiek uzskatīts par vilka pasugu, kas no vilka sāka atdalīties, iespējams, jau pirms 100 000 gadiem. Pelēkajam vilkam ir ļoti daudz pasugu, apmēram 50, bet visas joprojām nav aprakstītas un izpētītas, to skaits mūsdienās joprojām ir mainīgs.
Teritorijās, ko apdzīvo vilki, tie kļūst par galvenajiem plēsējiem. Lai arī pelēkais vilks nespēj tik viegli piemēroties vides izmaiņām kā koijots, tas dzīvo gan mežos, gan tuksnešos, gan kalnos, tundrā un taigā, stepēs un prērijās, pat apdzīvotu vietu tuvumā. Kādreiz vilki apdzīvoja visu Eirāziju un Ziemeļameriku, tomēr mūsdienās to apdzīvotās teritorijas ir ļoti samazinājušās. Cilvēkam nekad nav paticis dzīvot kaimiņos ar vilkiem, jo vilki mēdz uzbrukt mājlopiem un reizēm arī pašiem cilvēkiem, tādēļ tie vienmēr ir medīti un iznīcināti. Mūsdienās ir valstis, kurās vilki tiek saudzēti, ir valstis, kurās tos medī sporta dēļ, bet citur nomedīs ikvienu vilku, kas šķērsos cilvēka ceļu.
Evolūcija
Vissenākie zināmie pelēkā vilka priekšteci ir bijuši aizvēsturiskie kreodonti (Creodonta), kas dzīvoja ziemeļu puslodes teritorijās pirms 100—120 miljoniem gadu. Pirms apmēram 55 miljoniem gadu no kreodontiem attīstījās visas senās suņveidīgo dzīvnieku grupas. Plēsēju ģints Miacis kļuva par suņu un vilku līnijas priekštečiem.
Miacis ģintī bija vairākas sugas, kas dzīvoja pirms 30—40 miljoniem gadu. Senie suņveidīgie plēsēji bija daudz mazāki nekā mūsdienu vilki, tiem bija īsas kājas un plastiski, kustīgi ķermeņi. Apmēram pirms 15—30 miljoniem gadu šī aizvēsturiskā grupa sadalījās divās jaunās ģintīs - Cynodesmus un Tomarctus. Senā Tomarctus ģints kļuva par lapsu un vilku priekštečiem. Attīstījās suņveidīgi plēsēji ar garākām kājām, kompaktākiem ķermeņiem, īsākām astēm un mazākiem pirkstiem. Miocēna laikā pirms 4,5—9 miljoniem gadu no kopējā lapsu un vilku priekšteča nodalījās vilku senais priekštecis, bet pirms 1,8 miljoniem gadu Ziemeļamerikas kontinentā vilki nodalījās no koijotiem. Šie senie vilki izskatījās ļoti līdzīgi mūsdienu vilkiem. No Ziemeļamerikas vilki šķērsoja Beringa jūras šaurumu, kas tajos laikos vēl bija sauszeme un sasniedza Eirāziju. Pelēkais vilks tieši Eirāzijas kontinentā attīstījās par pelēko vilku pirms 130 000—300 000 gadiem, tad tas vēlreiz atgriezās Ziemeļamerikā. Toties senie vilki, kas bija palikuši Ziemeļamerikā, attīstījās par citām vilku sugām.
Izskats
Pelēkā vilka auguma izmēri ir ļoti dažādi, atkarībā, kādas pasugas vilks un kādā biomā tas dzīvo. Augstums skaustā variē no 60—95 cm, svars no 20—68 kg. Vilks ir lielākais suņu ģints savvaļas dzīvnieks. Lielākie vilki dzīvo Aļaskā, Kanādā un Krievijā. Smagākie nomedītie vilki ir datēti Aļaskā (79 kg) un Ukrainā (86 kg). Mazākie pelēkie vilki ir arābu vilki, arābu vilka mātīte var svērt pat tikai 10 kg. Visiem pelēkajiem vilkiem mātītes ir vieglākas par tēviņiem par apmēram 20%. Mātītēm ir arī šaurāki purni un galvas, nedaudz īsākas kājas un mazāk masīvi pleci. Kopumā visiem vilkiem ir spēcīgs augums, ar paaugstinātu skaustu, garām, spēcīgām kājām un izteikti kuplu asti. Ķermeņa garums ir robežās no 1,3 līdz 2 metriem, mērot no degungala līdz astes galam. Astes garums parasti ir viena ceturtā daļa no visa ķermeņa garuma.
Pelēkā vilka skelets ir būvēts tā, lai tas spētu ilgi un nenogurstoši skriet. Vilki var ilgstoši skriet ar ātrumu 10 km/h, īsās distancēs ātrums var sasniegt 65 km/h. Ir zinātnieku datēts vilku mātītes lēciens, uzbrūkot medījumam, kas sasniedza 7 metrus.
Pelēkā vilka ķepas ir veidotas tā, lai varētu iet pa jebkādām virsmām, vilks ļoti labi var skriet pa sniegu. Starp katru pirkstu vilkam ir neliela ādas kroka, kas it kā veido pleznas efektu. Priekškājas ir lielākas nekā pakaļkājas. Pelēkajam vilkam atšķirībā no koijota un suņa karstumā nesvīst ķepas.
Vilka kažoks ir dubults, ar blīvu un siltu pavilnu, un garāku, asāku akotspalvu, kas lieliski sargā vilku no lietus ūdeņiem, sniega un dubļiem. Pavasarī vilks nomet pavilnu. Pavilna parasti ir pelēkā krāsā, neatkarīgi no tā, kāda ir akotspalva, kas variē no pelēkas līdz pelēkbrūnai un brūnai.
Ieradumi
Reizi gadā vilkiem piedzimst kucēni. Tēviņam reizēm ir vairākas mātītes (harēms), tad metieni ir vairāki. Grūsnības periods ilgst 60—75 dienas. Parasti piedzimst 4—7 akli un kurli kucēni. Kucēni dzimst midzenī, kas tiek ierīkots attālākās meža nomalēs, salās, purvu malās. Bieži vilku midzeņi ir sastopami iedobēs zem kritušiem kokiem, retāk tiek izmantotas citu dzīvnieku izveidotās alas. Tas parasti atrodas ūdens tuvumā. Midzenī kucēni paliek apmēram 2 mēnešus. Vilki aug lēnāk nekā koijoti vai savvaļas suņi. Mātīte baro kucēnus ar pienu apmēram 2 nedēļas. Pirmās nedēļas mātīte paliek pie bērniem, bet bars tos apgādā ar barību. Kad kucēni ir 2 mēnešus veci, tos sāk ņemt līdzi, bet tie tiek atstāti kādā klusākā vietā, kamēr pieaugušie medī. Ar kucēniem vienmēr paliek kāds pieaugušais - "aukle", kas tos pieskata. Pēc dažām nedēļām tiem jau atļauj piedalīties medībās, ja tie spēj izskriet līdzi. Vilki savvaļā dzīvo 6—10 gadus, nebrīvē tie var nodzīvot divreiz ilgāk. Kucēni bieži nesasniedz briedumu, jo tie var nomirt tādēļ, ka trūkst barības, tie var krist par upuri lāčiem, tīģeriem vai citiem vilkiem.
Vilks ir tipisks gaļēdājs, kas augu barību lieto tikai izņēmuma kārtā. Tas galvenokārt medī stirnas, staltbriežus, meža cūkas un mājdzīvniekus — aitas, kazas, teļus un citus mazos mājlopus — vistas, kaķus u.c. Ķer arī sīkākus zīdītājus — lapsas, jenotsuņus, zaķus, bebrus, peles un žurkas. Barības trūkuma apstākļos ēd arī kritušus dzīvniekus (maitas).
Vilku sistemātika
Pelēkajam vilkam (Canis lupus) šobrīd ir apmēram 50 pasugas, no kurām ir aprakstītas 39 pasugas, ieskaitot mājas suni un dingo. Bāzes pasuga ir Eirāzijas pelēkais vilks (Canis lupus lupus). Vilku sistemātika nav nobeigta un var tikt laika gaitā mainīta un precizēta. Ir vilku veidi, kurus pēdējā laikā uzskata par atsevišķām sugām, lai gan vēl nesen tās tika uzskatītas par pelēkā vilka pasugām, piemēram, sarkanais vilks (Canis rufus), Indijas vilks (Canis pallipes), Himalaju vilks (Canis himalayensis), Etiopijas vilks (Canis simensis) un Austrumu vilks (Canis lycaon)
10. maršruts
10. maršruts var būt:
1052. gads
1052. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
1976. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1976. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
Belgrano II
Belgrano II (es), līdz 1990. gadam Henerala Belgrano II (Base de Ejército General Belgrano II), ir vissezonas Argentīnas polārstacija Antarktīdā. Stacija izvietota Kotsu Zemē uz Bertraba nunataka Filhnera šelfa ledāja austrumu malā Vedela jūras Fāzela līča krastā. 1970. gada janvārī uz Bertraba nunataka izveidoja LABEL (Laboratorio Científico de la base Belgrano ) vasaras staciju augšējo atmosfēras slāņu pētījumiem. Vēlāk staciju paplašināja un 1979. gada 5. februārī pārveidoja par vissezonas staciju kā aizvietotāju uz šelfa ledāja sniegā ieputinātajai Belgrano I. Līdz 1990. gadam staciju uzturēja un pārvaldīja Argentīnas bruņotie spēki, tagad to izmanto Argentīnas Antarktikas institūts. Stacija paredzēta 19 cilvēku izmitināšanai polārajā ziemā.
Pētnieciskās un zinātniskās aktivitātes Belgrano II stacijā lielā mēra saistītas ar tās izvietojumu, kā dēļ polārā diena un nakts katra ilgst četrus mēnešus un parasta parādība ir ziemeļblāzma. Galvenās pētniecības programmas ir:
1051. gads
1051. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
11. maršruts
11. maršruts var būt:
Ziemeļu iela (Rēzekne)
Ziemeļu iela ir iela Rēzeknes Ziemeļu rajonā un Lejas Ančupānos. Tā ir vistālākā ziemeļos iela Rēzekne, kura sākas krustojumā ar Atbrīvošanas aleju un beidzas Lejas Ančupānos.
Ziemeļu ielā nav nevienas dzīvojamās mājas, bet neilgi pirms pilsētas robežas atrodas dzelzceļa pārbrauktuve uz RSEZ SIA "Verems".
Ielu savienojumi
Noliktavu iela ir savienota ar šādām ielām:
HK 11
HK 11 - Vācijas kompānijas Heckler & Koch izstrādātais ložmetējs.
Raksturojums
HK 11 ir diezgan rets un dārgs ierocis. Tas ir līdzīgs G3 un nedaudz arī HK 21, savukārt tā pēcteči ir HK 11A1 un HK 11e. Būdams klasificēts kā vieglais ložmetējs, šis ierocis ir diezgan smags, īpaši kad tiek nests pielādēts ar patronlenti (tas ir lietojams arī no magazīnām). Tā lielā masa apgrūtina manevrēšanu, bet tas ir kvalitatīvs un ar stingru konstrukciju. Tā uguns tempu ir lielāks nekā vairumam ložmetēju, un tā šāvienu skaņa pievērš uzmanību gan sabiedrotajiem, gan pretiniekiem.
Autobuss Debesīs diskogrāfija
Šī ir latviešu grupas "Autobuss Debesīs" diskogrāfija.
Redzamais spožums
Redzamais spožums raksturo apgaismojumu, kurš no debess ķermeņa (parasti zvaigznes) nonāk vietā, kur atrodas novērotājs. To mēra zvaigžņlielumos, apzīmē m.
Ziemeļu iela
Ziemeļu iela var būt:
Džonsa
Džonsa (en, no personvārda Džons (John/Jone); vīriešu dzimtē Džonss) ir izplatīts velsiešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Redzamais spožums
Jo debess ķermenis spožāks, jo mazāks tā zvaigžņlielums. Zvaigžņlielums atkarīgs ne tikai no tā, cik daudz gaismas izstaro zvaigzne, bet arī no attāluma līdz tai. Zvaigžņu dalīšana pēc to zvaigžņlielumiem sākas jau hellēnisma periodā, kad ar neapbruņotu aci redzamās zvaigznes tika iedalītas 6 zvaigžņlielumos. Spožākās zvaigznes noteica kā 1. zvaigžņlieluma (m = 1), bet pašas blāvākās zvaigznes kā 6. zvaigžņlieluma (m = 6). Šo metodi savā grāmatā „Almagest” bija aprakstījis Ptolemajs. Tiek uzskatīts, ka iedalījuma principu izdomājis sengrieķu astronoms Hiparhs. Šajā iedalījumā netika ņemta vērā Saule.
1856. gadā angļu astronoms Pogsons zvaigžņlielumu noteikšanas sistēmu formalizēja, nosakot, ka tipiska 1. zvaigžņlieluma zvaigzne ir zvaigzne, kura ir 100 reizes spožāka nekā tipiska 6. zvaigžņlieluma zvaigzne. Tādējādi, 1. zvaigžņlieluma zvaigzne ir 2,512 reizes spožāka nekā nākamā zvaigžņlieluma zvaigzne. Pogsona skala sākotnēji tika fiksēta, nosakot, ka Polārzvaigznes zvaigžņlielums ir 2. Vēlāk astronomi konstatēja, ka tā ir maiņzvaigzne (spožums mainās) un tie pirmoreiz pievērsās Vegai kā atskaites zvaigznei, nosakot, ka Vega ir 0 zvaigžņlieluma zvaigzne.
Mūsdienās vairs neaprobežojas tikai ar 6 zvaigžņlielumiem vai tikai ar redzamo gaismu. Ļoti spožiem debess ķermeņiem ir piešķirts negatīvs zvaigžņlielums. Piemēram, Sīriusa (spožākā redzamā zvaigzne, izņemot Sauli) redzamais spožums ir −1,47m. Zvaigžņlielums tiek noteikts ne tikai zvaigznēm, bet arī Mēnesim, Saulei un planētām. Pilnmēness redzamais spožums ir −12,6m, Saulei −26,73m. Habla kosmiskais teleskops redzamās gaismas diapozonā ir atradis 30. zvaigžņlieluma zvaigznes, Keka dubultteleskops ir atradis tikpat vājas zvaigznes infrasarkanajā diapozonā. Šie ir tikai aptuvenie lielumi redzamajā gaismā (reālie lielumi ir atkarīgi no frekvences, kuru lieto) Tā kā saņemtās gaismas daudzums ir atkarīgs no Zemes atmosfēras biezuma skata virzienā, tad redzamais spožums tiek normalizēts līdz vērtībai, kāda būtu, ja atmosfēras nebūtu. Zvaigžņlieluma noteikšanu sarežģī fakts, ka gaisma nav monohromatiska. Gaismas uztvērēja jūtīgums atšķiras atkarībā no gaismas viļņu garuma un veids, kādā tas atšķiras, ir atkarīgs no gaismas uztvērēja tipa. Lai mērījums būtu objektīvs, ir nepieciešams noteikt, kā ir iegūts zvaigžņlielums. Tam plaši tiek izmantota UBV sistēma (saīsinājumi no angļu valodas: U — ultraviolets, B — blue (zils), V — visual (redzams)) ar kuru zvaigžņlielums tiek noteikts trīs dažādos viļņu garumos: V frekvenču josla tika izvēlēta speciāliem mērķiem, tā palīdz iegūt zvaigžņlielumus, kādus redz pie gaismas pieradusi cilvēka acs. Ja debess ķermeņa redzamais spožums ir norādīts bez kādām atsaucēm, tad tiek uzskatīts, ka tas uzrādīts V frekvenču joslā.
12. trolejbusu maršruts (Rīga)
12. trolejbusu maršruts Rīgā var būt:
Redzamais spožums
Tā kā aukstākas zvaigznes, piemēram, sarkanie milži un sarkanie punduri, izstaro mazāk enerģijas spektra zilajā un ultravioletajā daļā, to jauda UBV sistēmā bieži tiek nenovērtēta. L un T spektra klases zvaigznēm zvaigžņlielums ir lielāks par 100, jo tās izstaro ļoti maz redzamās gaismas, bet tām ir ļoti spēcīgs infrasarkanais starojums.
Dānijas karaļu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Dānijas karaļi, kopš 940. gada, kad par Dānijas valdnieku kļuva Gorms Vecākais, aizsākot Gormu dinastiju. Iepriekš Dānijas teritoriju pārvaldījuši pagāniskie leģendārie dāņu ķēniņi.
30px Kalmāras ūnija (1397—1536) 30px
Skatīt arī: Kalmāras ūnija
30px Dānija-Norvēģija (1536—1814) 30px
Skatīt arī: Dānija-Norvēģija
1050. gads
1050. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Kosmiskais skafandrs
Kosmiskais skafandrs ir skafandrs, kas paredzēts cilvēka darbībai kosmiskajā vidē. Tos izmanto iziešanā atklātā kosmosā ārpus kosmosa kuģa bezsvara stāvoklī vai uz Mēness virsmas. Vienkāršākus skafandrus izmanto kosmosa kuģa iekšienē kritisku operāciju (starts, nolaišanās) laikā. Atkarībā no veicamajiem darbiem un tehniskajām iespējām skafandri var būt pilnībā vai daļēji autonomi.
Sarkanmuižas pagasts
Sarkanmuižas pagasts bija viena no Ventspils apriņķa pašvaldībām tā rietumos, Ventas abos krastos. Robežojās ar Ventspils apriņķa Ances, Popes, Puzes, Zūru, Vārves un Užavas pagastiem. Pagasta valde atradās Sarkanmuižā (Rothhof, tagad iekļauta Ventspils pilsētā). Lielākās apdzīvotās vietas bija Tārgale, Miķeļtornis un Krievlauki.
Kosmiskais skafandrs
Ķīnas skafandri
Ķīnas kosmosa kugos Šeņžou-5 un Šeņžou-6 izmantots krievu skafandrs Sokol ar nelielām izmaiņām.
Upe (ierakstu kompānija)
UPE ir latviešu mūzikas izdevējkompānija. To ir izveidojis Ainars Mielavs. Par UPEs oficiālo dibināšanas datumu tiek uzskatīts 1997. gada jūnijs.
Sarkanmuižas pagasts
Mūsdienās Sarkanmuižas pagasta teritorija iekļauta Ventspils novada Vārves un Tārgales pagastos un Ventspils pilsētā.
Vēsture
Sarkanmuižas pagasts tika izveidots 19. gs. otrajā pusē. 20. gadsimta 20. gados Ventspilij pievienoja vairākus ciemus gar Kuldīgas ceļu un Pārventā. 1939. gadā to pārdēvēja par Ventas pagastu. 1945. gadā Ventas pagastā izveidoja Liepenes, Tārgales un Ventas ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Ventspils rajonā. 1954. gadā Liepenes ciemu pievienoja Ventas ciemam. 1961. gadā daļu, bet 1966. gadā, kad Ventas ciemu likvidēja, tā lielāko daļu pievienoja Tārgales ciemam. 1990. gadā Tārgales ciemu reorganizēja par Tārgales pagastu.
13. maršruts
13. maršruts var būt:
Zlatans Ibrahimovičs
Zlatans Ibrahimovičs (Zlatan Ibrahimović; dzimis Malmē, Zviedrijā) ir bosniešu (no tēva puses) un horvātu (no mātes puses) izcelsmes Zviedrijas bijušais futbolists, spēlējis uzbrucēja pozīcijā. Zviedrijas izlasē aizvadījis 122 spēles un guvis 62 vārtus, Zviedrijas izlases visu laiku rezultatīvākais spēlētājs.
Z. Ibrahimovičs piedzima Zviedrijā Dienvidslāvijas imigrantu ģimenē (tēvs bosniešu musulmanis, māte horvātu katoliete) un bērnību pavadīja Malmes piepilsētā Rozengārdā. Futbolu viņš sāka spēlēt 6 gadu vecumā.
Karjera
1999. gadā Z. Ibrahimovičs noslēdza pirmo profesionālo līgumu ar dzimtās Malmes komandu Malmö FF. Jau tad par 17 gadus veco jaunieti ieinteresējās Bosnijas un Hercegovinas izlase, taču viņš no piedāvājuma tajā spēlēt atteicās. Par jauno futbolistu ieinteresējās Amsterdamas "Ajax" galvenais treneris Leo Bēnhakers, un 2001. gada martā "Ajax" par 7,8 miljoniem eiro jauno futbolistu iegādājās. 2001. gadā Z. Ibrahimovičs debitēja Zviedrijas izlasē, vēlāk kļūstot par tās uzbrukuma līderi. Pēc veiksmīgā 2004. gada Eiropas čempionāta Z. Ibrahimovičs pārgāja uz Itālijas komandu "Turīnas "Juventus"". Vēlāk par viņu interesējās arī Madrides "Real", taču "Juventus" noraidīja 70 miljonus eiro vērto piedavājumu.
2006. gada vasarā Z. Ibrahimovičs pārgāja uz citu Itālijas komandu — Milānas "Internazionale". Savukārt 2009. gada vasarā viņš pārcēlās uz Spānijas FC Barcelona, apmaiņā pret Samuelu Eto'O un 40 miljonu sterliņu mārciņu lielu kompensāciju. 2010. gada augustā Z. Ibrahimovičs atgriezās Milānā, jo Spānijas klubs izīrēja viņu AC Milan uz gadu, pēc kura Itālijas klubam bija tiesības atpirkt spēlētāju. Tas arī tika izdarīts un Z. Ibrahimovičs nospēlēja veiksmīgu sezonu Itālijā, ar 28 iesistiem vārtiem kļūstot par Itālijas līgas rezultatīvāko spēlētāju.
2012. gada vasarā Francijas līgas klubs Parīzes "Saint-Germain" par 60 miljoniem eiro pārpirka divus AC Milan līderus Tiagu Silvu un Z. Ibrahimoviču, ar kuru noslēdza līgumu uz trim gadiem. Jau pirmajā oficiālajā spēlē viņš guva divus vārtus. 2012.—2013. gada sezonā viņš kļuva par Francijas čempionu kluba sastāvā.
2014. gada 4. septembrī Zviedrijas izlases uzvarā pār Igauniju (2:0) Z. Ibrahimovičs iesita abus vārtus, tādējādi kļūdams par visu laiku rezultatīvāko Zviedrijas izlases spēlētāju. Piedalījās 2016. gada Eiropas čempionātā, pēc tā noslēdza karjeru izlasē.
No 2016. līdz 2018. gadam pārstāvēja Anglijas Premjerlīgas klubu Manchester United. 2017. gadā ar to uzvarēja Anglijas Līgas kausā un UEFA Eiropas līgā. 2018. gada martā pārgāja uz MLS klubu Losandželosas "Galaxy". Divu sezonu laikā 56 spēlēs guva 52 vārtus.
2020. gada janvārī atgriezās Itālijas kluba AC Milan rindās. 2020. gada augustā pagarināja līgumu ar Milānas klubu līdz 2021. gada vasarai. 2022. gada 18. jūlijā tika paziņots, ka Ibrahimovičs ir parakstījis viena gada līguma pagarinājumu ar Milānas klubu, paliekot klubā vēl uz vienu sezonu. 2023. gada februārī viņš atgriezās treniņos, taču netika iekļauts kluba sastāvā dalībai Čempionu līgas turnīrā. Ibrahimovičs atgriezās pamatsastāvā 2023. gada 26. februārī, pirmo reizi deviņu mēnešu laikā, uzvarā ar 2:0 pār Atalanta. 18. martā viņš kļuva par vecāko vārtu guvēju A Sērijā 41 gada un 166 dienu vecumā, kad guva vārtus zaudējumā pret Udinese ar 3:1. 2023. gada 4. jūnijā Ibrahimovičs paziņoja par spēlētāja karjeras beigām pēc AC Milan A sērijas pēdējās spēles.
Sasniegumi
Ajax
Inter Milan
Barcelona
AC Milan
Minhenes slaktiņš
Minhenes slaktiņš bija terora akts 1972. gada vasaras olimpisko spēļu laikā, kas bija vērsts pret Izraēlas sportistiem. Tas notika laikā no līdz  Minhenē, Rietumvācijā. 5. septembrī 8 palestīniešu teroristu grupa iebruka olimpisko spēļu ciematā un sagrāba par ķīlniekiem 11 Izraēlas sportistus, trenerus un oficiālās amatpersonas. Vēlāk visi 11 sportisti un 1 policijas darbinieks gāja bojā. 5 no 8 teroristiem tika nogalināti neveiksmīgajā policijas veiktajā glābšanas mēģinājumā. Trīs izdzīvojušie teroristi tika noķerti, taču Rietumvācija viņus izdeva pēc gaisa lainera Lufthansa nolaupīšanas. Pēc šī terora akta spēles tika pārtrauktas, līdz tobrīdējais SOK prezidents Everi Brendidžs izlēma, ka spēlēm ir jāturpinās.
Zlatans Ibrahimovičs
Sasniegumi
Paris Saint-Germain
Minhenes slaktiņš
Filmas
Par notikumiem Minhenes olimpisko spēļu laikā ir uzņemtas vairākas filmas.
Zlatans Ibrahimovičs
Sasniegumi
Manchester United
Individuālie sasniegumi
Klements IV
Dzīvesgājums
Dzimis katoļu priestera ģimenē kā Gvido Fuko laika posmā starp 1190. un 1200. gadu Gardas Senžilā (Saint-Gilles-du-Gard), Langdokas teritorijā netālu no senās Nīmas pilsētas, kas vēlāk tika iekļauta Francijas karaļvalstī. Jaunībā bijis karavīrs, jurists, vēlāk kļuvis par Francijas karaļa Ludviķa IX sekretāru. Pēc sievas nāves viņš kļuva par garīdznieku, 1254. gadā par Lepuī bīskapu, 1259. gadā par Narbonas arhibīskapu, 1261. gadā par Sabīnas kardinālu. 1262.-1264. gadā viņš bija pāvesta legāts Anglijā.
Pēc pāvesta Urbāna IV nāves viņš piedalījās četrus mēnešus ilgā kardinālu konklāvā, kas beidzot viņu ievēlēja par Romas pāvestu 1265. gada 5. februārī. Sava pontifikāta laikā Klements IV atbalstīja Francijas karaļa brāļa Anžujas Kārļa (Charles d'Anjou) cīņu pret Manfredu Hohenštaufenu par Sicīlijas karaļa kroni, ko viņš ieguva 1266. gadā. Pastāvīgi uzturējās savā rezidencē Viterbo, kur mira 1268. gada 29. novembrī. Pēc viņa nāves kardināli nespēja vienoties par jaunu pāvestu gandrīz trīs gadus.
Ziemeļreina-Vestfālene
Ziemeļreina-Vestfālene ir Vācijas federālā zeme Vācijas rietumos. Tās administratīvais centrs ir Diseldorfa, bet lielākā pilsēta Ķelne.
Ziemeļreinas-Vestfālenes platība ir 34 080 km2, pēc platības tā ir ceturtā lielākā Vācijas federālā zeme. Tajā dzīvo aptuveni 18 miljoni iedzīvotāju, un tā ir iedzīvotājiem bagātākā Vācijas federālā zeme. Reinas-Rūras reģions, tajā dzīvo aptuveni 10 miljoni cilvēku, un tas ir viens no 30 lielākajiem metropolreģioniem.
Ziemeļreina-Vestfālene ziemeļos un ziemeļaustrumos robežojas ar Lejassaksiju, dienvidaustrumos — ar Heseni, dienvidos — ar Reinzemi-Pfalcu, bet rietumos — ar Nīderlandi un Beļģiju.
Ģeogrāfija
Ziemeļreina-Vestfālene ietver Lejasreinas līdzenumu un daļu no Centrālās augstienes. Federālās zemes platība ir 34 080 kvadrātkilometri, un tā robežojas ar Beļģiju dienvidrietumos un Nīderlandi rietumos un ziemeļrietumos. Lielākoties viss reģions atrodas relatīvi zemā reljefā Vestfālenes zemienē un Reinzemē.
Galvenokārt kalnains reljefs reģiona dienvidos un austrumos. Uz dienvidiem atrodas Zīgerlandes kalni (Siegerland), uz austrumiem Teitoburgas Mežs (Teutoburger Wald) un Zauerlandes kalni (Sauerland), uz dienvidaustrumiem Eifelas kalni (Eifel). Pierobežā pie Hesenes augstums palielinās līdz 800 metriem virs jūras līmeņa. Augstākais kalns ir Lengenbergs, kura augstums sasniedz 843,2 metri virs jūras līmeņa, Kālera Astena kalns 840,7 metri v.j.l., un Klemensbergs 839,2 metri v.j.l.
Svarīgākās upes, kas plūst cauri Ziemeļreinai-Vestfālenei, ir Reina, Rūra, Lipe, Emsa un Vēzere. Reģiona svarīgākā upe ir Reina, kas tek cauri svarīgam vīna reģionam. Reina gandrīz pie Nīderlandes robežas sadalās daudzos atzaros.
Lielākās Ziemeļreinas-Vestfālenes pilsētas ir Ķelne, Esene, Dortmunde, Diseldorfa un Dīsburga.
Vēsture
Ziemeļreina-Vestfālene tika izveidota 1946. gada 23. augustā, apvienojot britu armijas pakļautībā esošo ziemeļu daļu bijušās Prūsijas Reinas provinces ar Vestfāleni. 1947. gadā tā tika paplašināta līdz Lipes zemei. Kristīgie demokrāti kļuva par pirmo demokrātiski ievēlēto partiju.
Kopš 1949. gada Ziemeļreina-Vestfālene ir Vācijas federatīvās republikas sastāvdaļa. 1950. gada 18. jūnijā tika pieņemta Ziemeļreinas-Vestfālenes konstitūcija.
Ekonomika
Rūras apgabala kalnrūpniecība pēc kara kļuva par svarīgu reģiona industrijas sastāvdaļu un izraisīja "ekonomikas brīnumu" ne tikai Ziemeļreinā-Vestfālenē, bet arī visā Vācijā un Eiropā. Ap 1960. gadiem kalnrūpniecība parādīja savas negatīvās puses, arvien biežākās nozares krīzes veicināja kalnrūpniecības industrijas samazināšanos. Turpretī mašīnbūves, metāla un dzelzs apstrādes industrija piedzīvoja kāpumu. Strukturālās pārmaiņas no industrijas uz zinātnes zemi katrā apgabalā izpaudās citādi.
2007. gadā Ziemeļreina-Vestfālene bija ekonomiski spēcīgākā Vācijas federālā zeme un viena no pasaules ekonomikas centriem. Iekšzemes kopprodukts 2007. gadā bija 529,4 miljardi eiro. 2010. gadā bezdarba līmenis sasniedza 8,1%, kas ir otrais augstākais Vācijas reģionos.
Gandrīz ceturtā daļa ārzemju kompāniju ražotņu un uzņēmumu, ko atver Vācijā, atrodas Ziemeļreinas-Vestfālenes reģionā. Reģionā atrodas daudzi starptautiski uzņēmumi, kā, piemēram, 3M, BP, Ericsson, Ford, LG, Sony, Renault, Toyota un Vodofone. Šie uzņēmumi nodarbina vairāk nekā 582 000 cilvēku. To darbība svārstās no dažādiem pakalpojumiem līdz vieglajai rūpniecībai.
Hamiltons
Hamiltons (, no pilsētas Hamiltona) ir izplatīts skotu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
14. maršruts
14. maršruts var būt:
Bērenss
Bērenss var būt:
Hamilton
Hamilton var būt:
Rūdijs Gejs
Rūdijs Kārltons Gejs (en; dzimis Baltimorā, Mērilendas štatā, ASV) ir amerikāņu basketbolists, spēlē uzbrūkošā aizsarga un vieglā uzbrucēja pozīcijā, ASV basketbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2018) pārstāv NBA klubu Sanantonio "Spurs".
Karjera
Pirms nokļūšanas NBA R. Gejs pārstāvēja Konektikutas Universitātes komandu "Huskies" NCAA čempionātā. 2006. gada NBA draftā viņu izraudzījās Hjūstonas "Rockets" ar kopējo 8. kārtas numuru, taču viņš tika aizmainīts uz Memfisas "Grizzlies".
Jau pirmajā sezonā "Grizzlies" sastāvā R. Gejs vairumā spēļu devās komandas sākumsastāvā. 2007.—2008. gada NBA sezonā, kas bija otrā viņa karjerā, piedalījās 81 spēlē, visās dodamies sākumsastāvā. 2009. gada 13. decembrī uzvarētā spēlē pret Maiami "Heat" viņš iemeta 41 punktu, kas bija dalīts "Grizzlies" komandas rekords (tikpat iemetis arī Maiks Millers).
20. maršruts
20. maršruts var būt:
Rūdijs Gejs
Karjera
2010. gada 1. jūlijā R. Gejs pagarināja līgumu ar "Grizzlies" uz 5 gadiem par 82 miljoniem ASV dolāru. 2013. gada janvārī viņš tika aizmainīts uz Toronto "Raptors" trīs komandu maiņas darījumā. 2013. gada 9. decembrī "Raptors" viņu aizmainīja uz Sakramento "Kings" vairāku spēlētāju maiņā. Janvārī viņš atkārtoja karjeras rezultativitātes rekordu, gūstot 41 punktu uzvarā pret Ņūorleānas "Pelicans".
2017. gada jūlijā R. Gejs kā brīvais aģents noslēdza līgumu ar Sanantonio "Spurs".
Kopā ar ASV izlasi izcīnījis zelta medaļu 2010. gada Pasaules čempionātā un 2014. gada Pasaules kausā.
1975. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1975. gada notikumi Latvijas''' teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
21. maršruts
21. maršruts var būt:
Heimdals
Tuvojoties Ragnarokam, Heimdals pūtīs ragu Gjallahornu un pamodinās dievus kaujai (Gjallahorna skaņa dzirdama visā pasaulē). Ragnarokā viņš cīnīsies ar Loki, un abi viens otru nogalinās.
Heimdals ir deviņu māšu dēls (iespējams, viņa mātes ir deviņas Ēgira meitas — viļņi, taču citur minēts, ka viņa mātes bijušas milzes). Snorre Sturlusons Heimdalu nosauc par Odina dēlu (iespējams, Odina padēlu). Heimdalam pieder zirgs Gulltops. Saskaņā ar Snorres Sturlusona Jaunāko Edu kenings zobenam ir "Heimdala galva" (kenings galvai savukārt ir "Heimdala zobens").
Ulfa Ugasona skaldiskajā poēmā Húsdrápa, no kuras saglabājušies tikai fragmenti, minēts, ka Heimdals palīdzējis Freijai atrast viņas kaklarotas Brisingamenas zagli Loki un, pārvērties par roni, cīnījies ar Loki pie Singasteina akmens. Heimdals uzvarējis un atdevis kaklarotu Freijai.
Skaldiskajās poēmās Völuspá un Húsdrápa (pēdējā Heimdals parādās ar vārdu "Rigs") Heimdals nosaukts par visas cilvēces tēvu.
Haimdalu saista ar romiešu Jānusu, indiešu Djausu vai Agni. Heimdals saistīts ar mirdzumu (skat. vārda skaidrojumu), arī viņa zobi ir no zelta, tomēr mūsdienās neuzskata, ka viņš varētu būt bijis saullēkta vai dienas, vai mēness dievs.
1969. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1969. gada notikumi Latvijas PSR. Latvija atradās PSRS sastāvā.
Fosilijas
Fosilijas (la — 'izrakts no zemes') jeb pārakmeņojumi ir dzīvnieku, augu vai citu organismu pārakmeņojušās paliekas, kā arī to darbības nospiedumi, piemēram, pēdu nospiedumi. Tās var būt no pāris milimetrus lielām baktērijām līdz milzīgiem, vairāk nekā tonnu sverošiem dinozauriem. To vecums var sasniegt vairākus miljonus gadu. Zinātne, kas nodarbojas ar fosiliju izpēti, ir paleontoloģija.
Fosiliju iedalījums
Pēc fosiliju saglabāšanās veida izšķir eufosilijas (pārakmeņojies organisma ķermenis, tā daļas, fragmenti), ihnofosilijas (pārakmeņojušies pēdu nospiedumi un citi organismu darbības nospiedumi) un hemofosilijas (organisko molekulu fragmenti).
Savukārt pēc izmēriem izdala makrofosilijas un mikrofosilijas. Mikrofosilijas ir redzamas tikai mikroskopā, dažreiz vēl izdala nanofosilijas, kas ir vēl sīkākas, nav redzamas parastā mikroskopā. Pie mikrofosilijām pieder liecības par baktērijām un ziedputekšņiem.
Fosilizācija
Fosilizācija jeb pārakmeņošanās ir process, kura rezultātā dzīvie organismi vai tā daļas sacietē. Fosilizācija norisinās reti, parasti organismi pēc nāves noārdās, citi organismi tos izmanto kā enerģijas avotu. Visbiežāk fosilizācija ir notikusi, kad īsi pēc nāves organismu noklājusi vide, kas neļauj citiem organismiem to noārdīt, piemēram, dubļi, nogruvumi, sveķi, lava. Laikam ritot, minerālvielas ieplūst organisma atliekās, kas organismu pārakmeņo. Fosilizācija parasti skar organisma cietās daļas, tas ir, kaulus, zobus, gliemežvākus. Reti ir sastopamas fosilijas, kas veidojušās no mīkstiem audiem, piemēram, tārpu fosilijas.
Paleontoloģija
Zinātne, kas nodarbojas ar fosiliju izpēti, ir paleontoloģija. Paleontologi fosilijas ir atraduši visā pasaulē, gan karstos tuksnešos, gan mitros tropu mežos. Fosilijas ļauj uzzināt, cik dažāda bioloģiskā daudzveidība ir bijusi pirms miljoniem gadu. Fosilijas sniedz arī informāciju par Zemes garozas izmaiņām. Piemēram, megalodona fosilija Jūtas štatā, Amerikas Savienotajās Valstīs ļauj spriest, ka senos laikos šī teritorija ir bijusi zem ūdens. Jūras dzīvnieku fosilijas Himalajos apstiprina teoriju par šo kalnu rašanos, kad Indijas plātne sadūrās ar Eirāzijas plātni.
Fosiliju kolekcijas Latvijā
Latvijas Dabas muzejā tiek glabāta plaša seno augu, dzīvnieku un citu organismu fosiliju kolekcija. Lielākā daļa no tām izveidojušās mezozoja un paleozoja laikā.
Balvu ezers
Balvu ezers (arī Bolvu azars) atrodas Balvu novada Kubulu pagastā un Balvu pilsētā. Caurteces režīma ezers, kam cauri tek Balupe, kas iztekot no ezera tiek regulēta. Ezera platība ir 167,9 hektāri un maksimālais dziļums ir 3,9 metri.
Zoofīti
Ezerā sastopamās zivis ir līdaka, rauda, asaris, karūsa, līnis, zandarts, sapals, ķīsis, rudulis, plaudis un zutis. Ezerā sastopami arī gulbji.
Makrofīti
Ezerā sastopami meldri, niedres, kosas, kalmes, parīss, pameldri, ežgalvītes, platlapu vilkvālītes, grīšļi, sīkās lēpes, ūdensrozes, lēpes, spirodellas, raglapes, glīvenes (skaujošās, spožās, ķemmveida), daudzlapes, elodejas, elši.
Tūrisma objekti
Blakus Balvu ezeram atrodas Balvu muiža. Ezerā ir arī publiska peldvieta.
Populisms
Populisti savā retorikā piedāvā sociāli pievilcīgas idejas, izmantojot demagoģiju. Bieži vien populisma mērķis ir novērst uzmanību no politiskā spēka vai atsevišķa politiķa cīņas par varu. Kopš 20. gadsimta 80. gadiem vairāki pētnieki populismu izdala kā atsevišķu retorikas stilu, kas tiek izmantots dažādu politisko ideoloģiju retorikā. Bieži tie izdalīts "kreisais" un "labējais" populisms atkarībā no tā, kādiem ideoloģiskiem uzskatiem pieder noteiktais politiskais spēks. Tomēr populisms ir saskatāms arī reliģiskajā fundamentālismā, rasismā un citos sociālos un politiskos uzskatos.
Bieži vien populisti uzstājas kā noteiktas tautas daļas, reģiona, rūpniecības nozares utt. aizstāvji. Populistu retorikā bieži vien tiek izmantoti tādi termini kā "tiešā demokrātija", "cīņa ar korupciju". Šo uzlabojumu ieviešanai tiek piedāvāti ļoti vienkārši risinājumi, kas ir nereāli vai bez jebkādas argumentācijas un pamatojuma, kā to izdarīt.
Latvijā
Politikas zinātņu doktore Ilze Balcere izanalizējusi 128 no 5. līdz 11. Saeimas vēlēšanām kandidējušo politisko partiju 4000 zīmju programmas un atzinusi, ka vispopulistiskākās bija 6. Saeimas vēlēšanās, kurās 23 kandidējušo partiju programmās vidēji atrasti 17,7% populistiska teksta. Viņasprāt, Latvijas politikā "izteiktas populistiskas iezīmes" bijušas Joahima Zīgerista 1990. gadu beigu Tautas kustībai "Latvijai", Jaunajam laikam tās pirmsākumos un Zatlera Reformu partijai, bet pašlaik "raksturojumam vistuvāk" ir Artusa Kaimiņa partija KPV LV.
Volodimirecas rajons
Volodimirecas rajons ir Ukrainas Rivnes apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Rivnes apgabala Zaričnes, Dubrovicjas, Sarnu un Kostopiļas rajoniem, kā arī Volīnijas apgabalas Maneviču un Ļubešivas rajoniem.
1234. gads
1234. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
1971. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1971. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
Tehnēcijs
Tehnēcijs (la) ir ķīmiskais elements ar simbolu Tc un atomskaitli 43. Tas ir sintētisks elements — iegūts mākslīgi kodolreaktoros. Dabā tehnēcijs ārkārtīgi mazos daudzumos ir sastopams urāna rūdās. Tehnēcijs ir sudraboti pelēcīgs, kristālisks pārejas metāls, kas atrodas vienā apakšgrupā ar rēniju un mangānu, tādēļ to ķīmiskās īpašības ir samērā līdzīgas. Tehnēcijs ir radioaktīvs. Tehnēcijam ir iespējamas oksidēšanas pakāpes +2, +4, +5, +6 un +7. Izplatītākie savienojumi ir TcO2 un Tc2O7, oksidējošā vidē eksistē arī pertehnāta jons TcO4−. Tehnēciju galvenokārt iegūst atomreaktoros no urāna-235. Pirmais mākslīgi iegūtais ķīmiskais elements.
Vēsture
Pirms elements tika atklāts, daudzas elementa Nr.43 īpašības 1871. gadā paredzēja Dmitrijs Mendeļejevs. Mendeļejevs atstāja šim elementam vietu paša veidotajā periodiskajā tabulā un nosauca to par ekamangānu (Em). 1925. gadā tika ziņots, ka ir atklāts Mendeļejeva paredzētais ķīmiskais elements. Tam pat tika iedots nosaukums — mazūrijs (masurium), tomēr šis ziņojums netika apstiprināts. Tikai 1937. gadā itāļu mineralogs Karlo Perrjers (Carlo Perrier) un fiziķis Emīlio Segrē (Emilio Segrè) ieguva tehnēcija izotopu 97Tc. To viņi ieguva no molibdēna parauga, kas tika bombardēts ar deitroniem. Tā kā šo elementu ieguva mākslīgi, to nosauca par tehnēciju, jo grieķu valodas vārds (technētos) nozīmē ‘mākslīgs’. 1962. gadā tehnēcija izotopu 99Tc atrada arī urāna rūdās Āfrikā.
Atrašanās dabā
Tehnēcijas dabā ārkārtīgi mazos daudzumos ir sastopams urāna rūdās. Tehnēcijs ir konstatēts S, M un N tipa zvaigžņu spektros.
Izotopi
Tehnēcijam ir 36 mākslīgi izotopi, kuru masas skaitlis ir no 85 līdz 120. Visi tā izotopi ir nestabili (tas ir pats vieglākais no šādiem elementiem). Visstabilākie tehnēcija izotopi ir 97Tc un 98Tc, kuru pussabrukšanas periodi ir 4,2 miljoni gadu. Arī izotopam 99Tc pussabrukšanas periods ir salīdzinoši liels — 211 tūkstoši gadu.
Izmantošana
Tehnēcija izotopu 99Tc (tā metastabilo kodola izomēru ar pussabrukšanas periodu 6 stundas) plaši izmanto medicīnā diagnosticējošajām pārbaudēm (scintigrāfijai). Tas tiek lietots par bēta starojuma avotu.
Hēnirs
Hēnirs skandināvu mitoloģijā ir āsu dievs, Odina pavadonis. Kopā ar Odinu un Loduru Hēnirs atdzīvina pirmos cilvēkus (skat. Asks un Embla; Hēnirs dod cilvēkiem saprātu), kā arī cīnās ar milzi Tjaci. Kopā ar Mīmiru Hēnirs dodas pie vāniem kā gūsteknis, lai noslēgtu pamieru starp āsiem un vāniem. Vāni padara Hēniru par savu valdnieku; Hēnirs vienmēr paklausa viedajam Mīmiram, līdz vāni to atklāj un nocērt Mīmiram galvu. Hēnira keningi ir "Odina dzīrubiedrs", "ceļabiedrs".
Saskaņā ar "Gaišreģes dziesmu" Hēnirs pārdzīvo Ragnaroku un turpina dzīvot jaunajā pasaulē.
Austrumu baltastes trusis
Izplatība
Austrumu baltastes trusis sastopams ASV austrumos un dienvidos, rietumos izplatības areāls stiepjas līdz Ziemeļdakotai, Kanzasai un Teksasai. Austrumu baltastes trusis mājo arī Kanādas dienvidos, Meksikas austrumos, Centrālamerikā un Dienvidamerikas pašos ziemeļos. Tas mīt atklātās ainavās, zāļainos līdzenumos un krūmājos. Kad Ziemeļamerikas apguvēji izcirta mežus ziemeļu virzienā, truši izplatījās līdz ar viņiem uz ziemeļiem. Austrumu baltastes trusis vēsturiski nav dzīvojis Jaunanglijā, bet ir ticis introducēts šajā reģionā. Mūsdienās tas konkurē par dzīves telpu ar vietējo Jaunanglijas baltastes trusi (Sylvilagus transitionalis). Austrumu baltastes trusis ir ticis introducēts arī Oregonā, Vašingtonā un Britu Kolumbijā. Ārpus ASV tas ticis introducēts Kubā, Jamaikā, Kaimanu Salās, Puertoriko, Dominikānā, Barbadosā, Bahamās, Haiti, Grenāda, Gvadelupā un Itālijas ziemeļos.
Izskats
Austrumu baltastes truši ir vidēji lieli zaķveidīgie zīdītāji, kuru ķermeņa garums 36—48 cm. Vairākumam zīdītāju tēviņu ir lielāki par mātītēm, bet zaķiem un trušiem novērojams pretējais — ievērojami lielāka ir mātīte. Austrumu baltastes trusim ir proporcionāli garas ausis (5—8 cm ) un īsa aste (2,5—7,6 cm ), kuras apakša ir balta. To svars ir 800—200 grami. Tam ir garas pakaļkājas, bet priekškājas ir īsākas par tām. Trusim ir arī lielas acis, kuras izvietotas galvas sānos. Pateicoties garajām un muskuļotajām pakaļkājām, trusis var sasniegt ātrumu apmēram 30 km/h un aizlēkt 3 m tālumā. Tā kažoks ir dzeltenbrūns vai pelēkbrūns. Ziemā tas kļūst pelēcīgāks, salīdzinot ar vasaras kažoku. Pakausis sarkanbrūns. Ausis no aizmugures parasti ir tumšākas kā mugura, bieži tām ir melna maliņa. Mazuļiem jau dažu nedēļu vecumā ir tāds pats kažoks kā pieaugušajiem trušiem, vienīgi uz to pieres ir balta zvaigznīte. Ar laiku baltā zīme izzūd.
Dzīvesveids
Austrumu baltastes trusis vislabprātāk mājo meža nomalēs gar atklātām vietām un purvu malām, sastopama arī lauksaimniecības teritorijās. Šī truša suga ir aktīva galvenokārt naktī, reizēm iznāk ganīties agrā pievakarē vai vēlai pēcpusdienā. Pārējo dienas daļu trusis pavada, paslēpies seklā bedrītē vai biezā audzē. Austrumu baltastes trusis pats alas nerok, tikai sliktos laika apstākļos meklē patvērumu alā, ko pametis kāds cits dzīvnieks. Kad zemi klāj bieza sniega kārta, trusis tajā izrok sarežģītu eju sistēmu, savienojot atsevišķas barošanās vietas. Austrumu baltastes trusis ir vienpatnis ar savu teritoriju, katrs indivīds ieņem 100—800 kvadrātmetrus lielu iecirkņi, kas bieži vien pārklājas ar kaimiņu teritorijām. Tēviņiem teritorijas ir lielākas nekā mātītēm. Savstarpēji tiek izveidota stingra hierarhija, kas nepieciešamības gadījumā tiek noskaidrota ar savstrapēju cīņu. Jo dominantāks tēviņš, jo ar vairāk mātītēm tas sapārojas.
Austrumu baltastes truša dabīgie ienaidnieki ir lapsas, koijoti, vanagi, pūces, kaķi, suņi, caunas un čūskas. Galvenais veids kā trusis glābjas no plēsējiem ir laba paslēpšanās māksla, bet kā pēdējais glābšanās veids tiek izmantota bēgšana skrienot, kas parasti notiek zigzag veidā. Austrumu baltastes trusim ir ļoti laba redze, dzirde un oža. Barošanās laikā trusis ik pa laikam paceļas pakaļkājās un pārbauda apkārtni.
Barība
Austrumu baltastes truša pamatbarība ir dažāda veida zālaugi līdzīgi kā citām zaķu un trušu sugām. Ziemas periodā tas ēd arī koku mizu, zarus, sēklas un saknes. Austrumu baltastes trusis apēd neticami daudz barības. Viņu barības vads ir lieliski piemērots liela barības daudzuma pārstrādei: barība tiek sagremota divas reizes. Pirmajā reizē barība tiek izvadīta mīkstu, zaļganu lodīšu veidā, kuras truši atkal apēd, otrajā reizē tiek izvadīta pilnībā sagremota barība, kas tiek izvadīta kā cietas, brūnas lodītes, kuras šie dzīvnieki vairs neēd. Izsalkuši Floridas truši var radīt ievērojamus postījumus tīrumos.
Vairošanās
Šo dzīvnieku pārošanās periods atkarībā no izplatības reģiona ilgt no februāra līdz septembrim. Grūsnības periods ilgst 25—35 dienas. Austrumu baltastes truša mātīte var dzemdēt 7—8 reizes gadā, bet parasti tas ir 3—4 reizes gadā. Visbiežāk vienā metienā dzimst 4—5 mazuļi, kuri sver 25—35 grami. Visu šo laiku mātīte parasti nepamet savu teritoriju. Atšķirībā no daudzām citām zaķu un trušu sugām austrumu baltastes trušu mātītes ierīko mazuļiem migu. Apmēram nedēļu pirms dzemdībām mātīte labi apslēptā vietā ierīko mazuļu migu, tā var būt zem nogāzta koka stumbra vai garā zālē, vai zem krūma. Zemē tiek izrakta neliela iedobe, kas tiek izklāta ar sausu zāli un lapām, kā arī ar pašās mātītes vilnu, kuru tā izrauj sev no vēdera. Tā kā māte izplūc sev vilnu, mazuļiem ir vieglāk atrast piena dziedzerus. Trušu piens ir ļoti barojošs. Floridas trušu mazuļi piedzimst ar plānu matojumu, kurli un akli, bet tie ļoti ātri attīstās un 5—6 dienu vecumā tiem atveras acis un ausis. Jau dažas stundas pēc dzemdībām mātīte atkal tiek apaugļota. Mazuļus viņa apmeklē agri no rīta un vakarā, lai pabarotu. Tos atstājot, māte migu apslēpj ar dažādiem materiāliem. Trusēni migu pamet apmēram 2 nedēļu vecumā, lai gan pirmās dienas pēc migas pamešas, tie mēdz atgriezties savā bernības slēptuvē. Jaunie trusēni aiziet katrs uz savu pusi apmēram 7 nedēļu vecumā. Jaunie truši dzimumgatavību sasniedz 2—3 mēnešu vecumā, tomēr daudzi nepārojas ātrāk par 2 gadu vecumu. Apmēram 25% jaunās paaudzes piedzimst jaunajiem trušiem. Mūža ilgums savvaļā apmēram 5 gadi.
Floridas trusis un cilvēki
Floridas trusis ir vispopulārākais medījamais dzīvnieks Amerikas Savienotajās Valstīs. Tie bieži uzturas cilvēku mājokļu tuvumā un kļūst par vieglu lomu medniekiem. 20. gadsimta 20. gados dzīvnieku aizsardzības organizācijas, sadarbojoties ar mednieku savienībām, mēģināja Floridas trusi izmitināt Kanzasas, Misūri, Teksasas un Pensilvānijas štatā. Šis eksperiments varēja kļūt par katastrofu vietējām trušu rasēm un sugām. Floridas trusis sāka ar tiem krustoties, un šo dzīvnieku pēcnācēji gandrīz izstūma pirmatnējās populācijas.
Pārogre (stacija)
Pārogre ir dzelzceļa pieturas punkts, kas atrodas Latvijā Ogres novadā Ogres pilsētas teritorijā starp Ogres staciju un Ciemupes pieturas punktu. Šī ir viena no nedaudzajām koka ēkām, kas saglabājusies dzelzceļa līnijā Rīga—Daugavpils. Pieturas punktā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
Pieturas punkts tika atvērts. Pieturas punkta ēku uzbūvēja Pārogres labierīcības biedrības organizētā talkā no saziedotiem būvmateriāliem, bet peronu izbūvēja par Dzelzceļu virsvaldes līdzekļiem, stacijas izbūve izmaksāja 1800 latu. Ēkas būvniecību pilnībā pabeidza tikai 1933. gadā, kad tai ielika logus un durvis. 1932. gadā pie ēkas tika iestādīta 50 metru gara liepu aleja, bet 1935. gadā tika iestādītas arī palmas. Pieturas punkts darbojās tikai vasaras mēnešos.
Vācu okupācijas laikā, pieturas punkts tika pārsaukts par Oger—Ogermünde, bet pēc kara beigām atguva sākotnējo nosaukumu. 1957. gadā, būvējot otru sliežu ceļu jaunajai elektrovilcienu līnijai, pieturas punkta ēka tika pārvietota nedaudz nost no dzelzceļa sliedēm. Pārogre ir B biļešu zonas gala stacija.
Interesanti fakti
Pārogres dzelzceļa pieturas punkts ir viena no nedaudzām dzelzceļa pieturām Latvijā, no kuras perona var redzēt nākamo (Ogres stacijas) dzelzceļa pieturu.
Staļina līnija
Staļina līnija bija no 1928. līdz 1939. gadam izbūvēta nocietinājumu līnija gar PSRS rietumu robežu. Līniju veidoja nocietinātie rajoni ar betona bunkuriem un ložmetēju dotiem, tāpat kā Francijas Mažino līnijā.
Līnija sastāvēja no Karēlijas, Kingisepas un Pleskavas nocietinātajiem rajoniem Krievijā, Polockas, Minskas, Moziras nocietinātajiem rajoniem Baltkrievijā, Korosteņas, Kijevas, Novohradas-Volinskas, Letičevskas (pie Viņņicas), Mogiļevas-Podoļskas, Ribņicas un Tiraspoles nocietinātajiem rajoniem Ukrainā. 1938. gadā starp tiem sāka celt astoņus jaunus nocietinātos rajonus pie Ostrovas, Sebežas, Sluckas, Šepetovas, Izjaslavas, Starokonstantinovas, Ostropoles un Kameņecas-Podoļskas, kas netika pabeigti.
Vēsture
Nocietinājumu izveide tika sākta jau 1928. gadā, gatavojoties karam ar Rietumvalstīm gar PSRS robežu ar Somiju, Igauniju, Latviju, Lietuvu, Poliju un Rumāniju. Ziemeļos tā sākās Karēlijas šaurumā un pie Narvas Somijas līča piekrastē. Gar Peipusa ezera krastu stiepās līdz Pleskavai, tālāk gar Veļikajas upes krastu līdz Ostrovai un Idricai.
1936. gada decembrī Latvijas avīze Сегодня šos nocietinājumus nodēvēja par "Staļina līniju", rakstu pārpublicēja britu avīze Daily Express, un tādējādi šis nosaukums kļuva populārs Rietumu presē. Padomju Savienībā šie nocietinājumi netika dēvēti par "Staļina līniju".
Pēc Polijas kampaņas 1939. gadā un Baltijas valstu okupācijas 1940. gadā tika pieņemts lēmums pamest Staļina līniju, lai izveidotu tā saukto Molotova līniju anektētajā Lietuvā un Polijā. Daļa padomju ģenerāļu uzskatīja, ka prātīgāk būtu paturēt abas līnijas, lai iegūtu aizsardzības dziļumu, bet tas konfliktēja ar pirmskara padomju militārajām doktrīnām.
Ložmetēji tika pārvietoti, bet pārsvarā atradās noliktavās, kad tika uzsākta jaunās līnijas celtniecība. 1941. gada vācu iebrukuma brīdī jaunā līnija nebija pabeigta un Staļina līnija bija pārsvarā pamesta un neremontēta. Neviena no šīm līnijām nebija izmantojama aizsardzībai pret operāciju "Barbarosa".
Vērmahta "Austrumu valnis"
Gatavojoties Sarkanās armijas uzbrukumam, Vērmahts 1943. gadā otrajā pusē Staļina līniju pārbūvēja par Panteras pozīciju (Panther-Stellung) jeb t.s. "Austrumu valni" (Ostwall). 1944. gada janvārī Vērmahta karaspēka grupa "Ziemeļi" atkāpās no Volhovas aizsardzības līnijas uz Veļikajas upes nocietināto rajonu. Tas sastāvēja no galvenās aizsardzības līnijas Panther gar Veļikajas upi, otrās aizsardzības līnijas Reiner Opočka — Sebeža — Osveja ar papildus aizsardzības līniju Blau gar Zilupi un Latvijas—Krievijas robežu līdz Daugavai. Aizmugures aizsardzības līnija bija ierīkota gar Ludzas upi dienvidu virzienā līdz Rundēniem — Dagdai — Krāslavai.
RBS TV
RBS TV bija pirmā komerctelevīzija Latvijā, kura raidīja PAL standartā. RBS TV darbību sāka 1994. gadā 39. decimetru kanālā. AS "RBS TV" prezidents bija Jānis Rušenieks, bet ziņu dienestu vadīja Kārlis Streips. RBS TV strādāja tikai aptuveni vienu gadu. Jau 1995. gada aprīlī finanšu problēmu dēļ RBS TV pārtrauca raidīt ziņas, bet pilnībā raidījumus pārtrauca 1995. gada oktobrī. 1997. gadā tika uzsākta RBS TV bankrota procedūra. 2003. gada 23. martā RBS TV tika likvidēta.
Ādažu lidlauks
Ādažu lidlauks (ICAO: EVAD) ir vispārējās aviācijas lidlauks Ādažu novada Ādažu pagastā. Sertificēts (2014) vizuālajiem lidojumiem diennakts gaišajā laikā. Lidlaukā ir viens 590 m garš un 15 m plats asfalta/zāles seguma skrejceļš.
Izbūvēts kā 1973. gadā kā kolhoza «Ādaži» lauksaimniecības lidlauks. Mūsdienās tiek izmantots gaisa kuģiem ar masu līdz 5700 kg. Lidlaukā ir iespējams veikt mācību lidojumus. 2009. gadā tika saskaņota un ierīkota lidlauka zona akrobātiskiem lidojumiem.
Annas Frankas dienasgrāmata
"Annas Frankas dienasgrāmata" (nl — ‘Sētas māja’) ir balstīta uz nīderlandiešu valodā rakstītās dienasgrāmatas, kuras autore ir Anna Franka (Anne Frank). Tā tapusi laikā, kad meitene divus gadus slēpusies kopā ar ģimeni nacistu okupētajā Nīderlandē. 1944. gadā ģimene tika aizturēta, un Anna Franka nomira no tīfa Bergenas-Belsenas koncentrācijas nometnē. Pēc kara dienasgrāmatu izdevās atgūt Annas tēvam Oto Frankam. Tā tikusi tulkota un publicēta vairāk nekā 60 valodās.
Pirmo izdevumu Het Achterhuis: Dagboekbrieven vab 12 Juni 1942 - 1 Augustus 1944 (Papildinājums: Dienasgrāmatas piezīmes laikā no 1942. gada 12. jūnija līdz 1944. gada 1. augustam), 1947. gadā publicēja Contact Publishing Amsterdamā. Sabiedrības uzmanību un kritiku dienasgrāmata piesaistīja pēc tās angliskā tulkojuma publicēšanas Anne Frank: The Diary of a Young Girl (Anne Franka: Jaunas meitenes dienasgrāmata) 1952. gadā, ko veica ASV izdevniecība Doubleday & Company, kā arī Vallentine, Mitchell & Co no Apvienotās Karalistes. Tās popularitāte iedvesmoja scenāristus Fransisu Gudriču (Frances Goodrich) un Albertu Heketu (Hackett), kuru 1955. g. uzvestā luga "Annas Frankas dienasgrāmata" (The Diary of Anne Frank) 1959. g. tika uzņemta kā filma. Grāmata ierindojas vairākos 20. gs. lasītāko grāmatu sarakstos.