cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Greiems Arnolds
Trenera karjera
Arnoldam bija neliela agrīna trenera pieredze. 1989.—1990. gada sezonā aizvadīja divus mačus kā Sydney United treneris, būdams kluba spēlētājs. Tomēr viņa pilnvērtīga trenera karjera sākās 1998. gadā, kad viņš tika iecelts par Northern Spirit spēlējošo treneri.
2000. gadā sāka strādāt par Austrālijas izlases trenera asistentu. 2006. gada jūlijā, kad pēc Pasaules kausa galvenā trenera amatu atstāja Gīss Hidinks, Arnolds kļuva par galvenā trenera pienākumu izpildītāju. Šajā amatā darbu turpināja līdz 2007. gada Āzijas kausa finālturnīra beigām. Tajā Austrālija aizkļuva līdz ceturtdaļfinālam, kurā pēcspēles 11 metru sitienu sērijā piekāpās Japānai.
2010. gadā atkal pievērsās darbam ar klubu komandām. Trīs sezonas nostrādāja par Central Coast Mariners galveno treneri. Šajā laikā divreiz aizveda komandu līdz čempionāta finālam, 2013. gadā arī izcīnot čempiontitulu. 2011.—2012. gada sezonā uzvarēja regulārajā sezonā. 2014. gadā neilgu laiku bija Japānas kluba Vegalta Sendai galvenais treneris. Tomēr ar šo komandu nespēja uzvarēt nevienā no spēlēm un pēc dažiem mēnešiem klubu atstāja. 2014. gada maijā kļuva par Sydney FC galveno treneri. Ar Sidnejas klubu divreiz uzvarēja Austrālijas līgas regulārajā sezonā un divas reizes vadīja komandu lielajā finālā, 2017. gadā izcīnīja čempiontitulu.
2018. gada martā tika paziņots, ka pēc 2018. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīra Arnolds aizvietos Bertu van Marveiku Austrālijas izlases galvenā trenera amatā. Vienlaikus Arnolds uzņēmās arī Austrālijas U-23 izlases vadību. 2019. gada Āzijas kausā Austrālijas izlase izstājās ceturtdaļfinālā. Arnolds vadīja Austrālijas olimpisko izlasi 2020. gada vasaras olimpisko spēļu turnīrā, tajā komanda nespēja izkļūt no grupas. Pēc tā neturpināja darbu ar olimpisko izlasi un pievērsās tikai nacionālajai izlasei. 2022. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas turnīrā Arnolda vadītā Austrālijas izlase pirmo reizi izcīnīja astoņas uzvaras pēc kārtas. Vēlāk starpkonfederāciju izslēgšanas spēlēs tika pieveikta Peru izlase, un komanda kvalificējās finālturnīram.
Likums un kārtība (seriāls)
"Likums un kārtība" (en) ir amerikāņu policijas procesuālās un juridiskās drāmas televīzijas seriāls, kura autors ir Diks Volfs. To pārraidīja NBC televīzijas kanāls laikā no līdz. Seriālam kopumā ir iznākušas 20 sezonas (456 sērijas).
Seriāla darbība notiek Ņujorkā, kur tas arī tiek filmēts. Parasti sērija sastāv no divām daļām, pirmajā daļā Ņujorkas policijas departamenta detektīvi izmeklē kādu noziegumu (parasti tā ir slepkavība), otrajā daļā Ņujorkas apgabala Manhatanas apgabala prokurora birojs izvirza apsūdzības atbildētājam. Bieži seriālā attēlotie noziegumi ir bijuši no reālām lietām, kas nesen bijušas aktuālas, tomēr nozieguma motīvi un noziedznieki var būt citi.
Ilgu laiku seriālā tēlojuši Stīvens Hills, Džerijs Orbahs, Epata Merkersone un Sems Voterstons. Seriāls guva lielus panākumus, tika izveidoti dažādi atvasināti seriāli, tostarp Law & Order: Special Victims Unit, "Likums un kārtība" (Law & Order: Criminal Intent), "Likums un kārtība: Losandželosa" (Law & Order: LA), izveidojās "Likuma un kārtības" sērija. Seriāls ir saņēmis arī vairākus apbalvojumus, tostarp Emmy balvas.
All the Right Reasons
All the Right Reasons ir kanādiešu rokgrupas Nickelback piektais studijas albums. Tas tika izdots. Albums ticis pārdots vairāk nekā 10 miljonos kopiju visā pasaulē. 2009. gadā albums tika sertificēts ar astoņkāršo platīna disku ASV. Tas bija viens no vislabāk pārdotajiem mūzikas albumiem ASV.
Ūdens grīslis
Ūdens grīslis (la) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tas plaši sastopams pola tuvumā Eirāzijā un Ziemeļamerikā, ūdenstilpju palienēs un grāvjos. Latvijā ir sastopams ļoti reti, valsts vidus un ziemeļaustrumu daļā.
Augs ir ierakstīts Latvijas Sarkanajā grāmatā 1. kategorijā.
Apraksts
Ūdens grīslis ir daudzgadīgs, 30-100 cm garš lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupai, kurai ir sievišķie ziedi ar 2 drīksnām.
Augs veido irdenu ceru. Tā stublājs ir pelēkzaļš tāpat kā lapas. Lapas ir aptuveni 0,3—0,6 cm platas, aptuveni stublāja garumā vai īsākas. Plātnes virspuse ir matēta, bet apakšpuse spīdīga, un lapām ir dzeltenīgi brūnas makstis. Stublāja galotnē ir 1—3 vīrišķo ziedu vārpiņas, zem tām ir 3—5 stāvas un 3—5 cm platas sievišķo ziedu vārpiņas. Augšējo sievišķo vārpiņu galā ir vīrišķie ziedi. Apakšējās sievišķās vārpiņas (vai divu apakšējo) seglapa garāka nekā vārpiņa. Zied jūnijā, jūlijā.
Ugunszemes Lielā sala
Ugunszemes Lielā sala ir Argentīnai un Čīlei piederoša sala Dienvidamerikas pašos dienvidos, Ugunszemes arhipelāga lielākā un apdzīvotākā sala.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Atlantijas okeāna dienvidrietumos, Magelāna šaurums ziemeļos un ziemeļrietumos to šķir no Dienvidamerikas kontinenta, bet Bīgla šaurums dienvidos — no Ugunszemes arhipelāga mazākajām salām Navarino, Ostes, Gordona salas, Londonderi u.c. Rietumos vairāki šaurumi salu atdala no Dosona, Arasenas, Klerensa salas un citām mazākām saliņām. Dienvidaustrumu galā Lemēra šaurums salu atdala no Estadosas salas. Salas ziemeļu un austrumu krasti lēzeni, bet salas dienvidos krasti stipri izroboti ar daudzām pussalā, līčiem un fjordiem.
Dabas apstākļu ziņā sala dalās divās izteikti atšķirīgās daļās. Salas ziemeļdaļu aizņem zemas plakankalnes un viļņoti līdzenumi, kurās dominējošās ainavas ir vēsa stepe un pustuksneši. Pieder Patagonijas fitoģeogrāfiskajam rajonam. Izplatīti kūdras purvi. Salas dienviddaļā iestiepjas Andu kalnu grēdas turpinājums Darvina Kordiljera; salas augstākais punkts Šiptona kalns sasniedz 2469 m vjl. Gar grēdas ziemeļu pakāji stiepjas Fanjāno ezers. Virsotnēs un ēnainajās nogāzēs ledāji. 30% salas teritorijas klāj meži, kuros dominē kanelo, Magelāna maitens, Gvataikes ciprese (vistālāk dienvidos augošais skujkoks), notro un 3 notofāgu sugas.
Tipiskie dzīvnieku valsts pārstāvji ir gvanako, Ugunszemes zorro, tukotuko, dienvidu upesūdrs, kā arī introducētie pelēkais zorro, Kastīlijas trusis, ondatra, Kanādas bebrs un Amerikas ūdele. Piekrastēs mīt jūras lauva, jūras leopards un dienvidu ziloņronis. Mīt vai ligzdo daudzas putnu sugas, tajā skaitā kondori un pingvīni.
Salā valda subpolārais okeāniskais klimats un mērens tundras klimats. Raksturīga īsa un vēsa vasara ar vidējo temperatūru ap 10 °C un siltu un mitru ziemu ar temperatūru ap 0 °C. Salas ziemeļaustrumiem raksturīgi stipri vēji un neliels nokrišņu daudzums, bet dienvidiem — ļoti vējains, miglains un mitrs visa gada garumā ar vidējo nokrišņu daudzumu ap 3000 mm gadā. Pastāvīga sniega līnija sākas 700 m augstumā.
Salas kalnainā dienvidrietumu daļa iekļauta Alberto de Agostini nacionālā parka teritorijā, bet Argentīnas daļas dienvidrietumu stūrī izveidots Tjerras del Fuego nacionālais parks.
Vēsture
Sala bijusi apdzīvota jau 10 000 gadu tālā senatnē. Vēl 19. gadsimta vidū salu apdzīvoja tikai četras aborigēnās tautas. Selknami (oni) apdzīvoja salas ziemeļdaļas stepes, salas austrumos Mitres pussalā dzīvoja tiem radniecīgie manekenki (hauši), dienvidu piekrastē gar Bīgla šaurumu dzīvoja jamani (jagani), bet rietumu piekrastē abpus Magelāna šaurumam — kaveskari (alakulufi). Selknami un manekenki nodarbojās galvenokārt ar medībām un vākšanu, bet jamani un kaveskari — ar jūras zvēru medībām. Aplēses liecina, ka pirms eiropiešu kolonizācijas sākuma arhipelāgā dzīvojuši ap 10 000 iezemiešu.
Pirmais no eiropiešiem, kas atklāja salu bija Fernāns Magelāns, kurš 1520. gadā kuģoja no Spānijas uz Filipīnām apkārt Dienvidamerikas dienvidiem. Kuģotāji piekrastē novēroja daudzos jamanu dedzinātos ugunskurus, ar kuru palīdzību tie sildījās vēsajā klimatā, un nodēvēja jaunatklāto zemi par Ugunszemi. Vēlākos laikos salu apmeklēja vairākas izpētes ekspedīcijas, tajā skaitā Roberta Ficroja vadītās ekspedīcijas ar kuģi Beagle 1830. gados, vienā no kurām piedalījās arī Čārlzs Darvins.
1869. gadā Lielās salas dienvidu krastā tika izveidota anglikāņu misija un tie bija pirmie neaborigēni, kas apmetās salā.
19. gadsimta otrajā pusē interesi par arhipelāga pārvaldību sāka izrādīt Argentīna un Čīle un abas valstis pretendēja uz visu arhipelāgu. 1881. gadā tika noslēgts robežlīgums starp abām valstīm, kas cita starpā sadalīja Ugunszemes arhipelāgu, novelkot valsts robežu Lielajā salā pa 68°34' rietumu meridiānu līdz Bīgla šaurumam dienvidos.
1884. gadā arhipelāgā tika atklātas zelta iegulas un sākās zelta drudzis, kas turpinājās līdz 1906. gadam, kad iegulas tika izsmeltas. Zelta drudža laikā salā ieradās vairāki tūkstoši zelta meklētāju no Argentīnas, Čīles, Ziemeļamerikas un Eiropas, bet ievērojamu daļu no strādniekiem veidoja horvātu kalnrači no Dalmācijas. 1884. gada 12 oktobrī netālu no anglikāņu misijas tika izveidots Argentīnas militārais postenis, kas vēlāk izauga par Ušvajas pilsētu.
Sakarā ar ieceļotāju ierašanos salās izplatījās slimības (masalas, bakas, tuberkuloze u.c.), pret kurām iezemiešiem nebija imunitāte. 1880. gadu epidēmiju un vēlākā genocīda rezultātā aborigēno iedzīvotāju skaits samazinājās no vairākiem tūkstošiem līdz dažiem simtiem. Sākot attīstīties aitkopībai, mērķtiecīgi tika iznīcināti potenciālās ganības apdzīvojošie selknami, kuriem nebija izprotama privātīpašuma koncepcija uz dzīvniekiem; par selknamu galvām bija izsludināta atlīdzība.
Administrācija
Sala ir administratīvi sadalīta starp Argentīnu un Čīli. Saskaņā ar 1881. gadā parakstīto robežlīgumu robeža starp valstīm tika vilkta no Espiritu Santo zemesraga salas ziemeļaustrumu piekrastē pa 68°34' rietumu meridiānu līdz Bīgla šaurumam dienvidos. 1893. gadā robeža tika precizēta, pavirzot to par 11,3 km uz rietumiem līdz 68° 36' 26.840" rietumu garumam, iekļaujot Argentīnas teritorijā visu Sansebastjana līča piekrasti.
Salas austrumu daļa veido Argentīnas Tjerras del Fuego provinci, kas savukārt iedalās trijos departamentos: Riogrande, Ušvaja un Toluina. Salas rietumu Čīles daļa ietilpst Magaljanesas reģionā. Lielākā teritorijas ziemeļu daļa veido Tjerras del Fuego provinci, kas iedalās Porveniras, Primaveras un Timaukelas komūnās, bet mazākā dienvidu daļa ietilpst Čīles Antarktikas provencē kā Kabo de Ornosas komūnas daļa.
Lielākās salas apdzīvotās vietas ir Riogrande ar 98 277 (2020) iedzīvotājiem, Ušvaja ar 74 752 (2019) iedzīvotājiem, Porvenira ar 6801 (2017) iedzīvotāju un Toluina ar 2949 (2010) iedzīvotājiem.
Tomass Pēcs
Biogrāfija
Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā uzvarējis Rostokā (1978, 1981, 1982), Jeleņa Gurā (1980), Poznaņā (1983), Erfurtē (1989).
Par panākumiem turnīros FIDE 1984. gadā Pēcam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1990. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Tomasa Pēca meita Elizabete ir starptautiskā lielmeistare šahā.
Kurtoša pilskalns
Kurtoša jeb Rušonas pilskalns atrodas Latgalē, Preiļu novada Rušonas pagastā Lielā Kurtoša ezera dienvidu krastā.
Tas ir apmēram 10 metrus augsts paugurs (100 x 150 metrus liels), ko no trīs pusēm apņem zemas, purvainas salas.
Arčibalds Vordens
Arčibalds Vordens (en; dzimis, miris ) bija britu tenisists, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs.
Viņš 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs startēja tenisa dubultspēļu turnīrā kopā ar Bohēmijas sportisti Hedvigu Rozenbaumovu kā Jauktās komandas pārstāvji. Viņi šajā turnīrā izcīnīja bronzas medaļu. Viņu rezultāts un iegūtā medaļa tiek pieskaitītas pie Jauktās komandas panākumiem. Vordens startēja arī vienspēļu turnīrā, taču tajā neguva nekādus panākumus.
Lāški
Apdzīvotā vieta izvietojusies netālu no autoceļa P45 (Viļaka—Kārsava). Lāškos atrodas vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis — Lašku senkapi (Zviedru kapi)
Vitauts Nenišķis
Vitauts Nenišķis (dzimis Aknīstē, miris  Koknesē) bija latviešu mūziķis, vokālists, ģitārists, arī dziesmu autors. Darbojies šlāgermūzikas žanrā. Kustības "Helsinki 86" dalībnieks.
1989. gadā ierakstījis četras programmas "Mēs nespējam salīgt ar vēsturi", "Vārds", "Aizgāja latvietis pasaulē tālu", "Vēstules pār barikādēm". Sakarā ar antikomunistisku raksturu dziesmās programmas netika izdotas. Popularitāti latviešu mūzikas aprindās ieguvis ar grupu "Staburags" 1990. gadā, kad nāca klajā albumi "Erots pret komunismu" un "Mutants atgriežas" ar dziesmām - Trīs zvaigznes, Erota dziesma, Atpakaļ uz Kaliforniju, Māte. 1991. gadā izdoti pēdējie divi albumi "No senas dziesmas" un "Lai var tautu domu nest". Pēc 1991. gada pārtrūka sadarbība ar grupu "Staburags".
No 1994. gada Salas pagastā notiek piemiņas pasākums "Trīs Zvaigznes" par godu Vitauta Nenišķa piemiņai.
Zorans Živkovičs
Zorans Živkovičs (sr, sh;, dzimis ) ir serbu rakstnieks, universitātes profesors, esejists, pētnieks, izdevējs un tulkotājs. Žikoviča darbi ir tulkoti 20 valodās, viņam piešķirta Pasaules fantāzijas balva (World Fantasy Award for Best Novel).
Biogrāfija
1973. gadā Zorans Živkovičs absolvēja Belgradas Universitātes Filoloģijas fakultātes Salīdzinošās literatūras nodaļu. 1979. gadā viņš ieguva maģistra grādu ar darbu “Antropomorfisms un pirmā kontakta motīvs Artura Klārka darbos” (“Antropomorfizam i motiv prvog kontakta u delima Artura Klarka”), bet 1982. gadā tajā pašā universitātē ieguva doktora grādu. Viņa disertācijas tēma bija "Zinātniskās fantastikas kā mākslinieciskās prozas žanra parādīšanās" ("Nastanak naučne fantastike kao žanra umetničke proze").
No septiņdesmito gadu vidus līdz deviņdesmito gadu sākumam Živkovičs bija cieši saistīts ar zinātnisko fantastiku. Viņš bija arī izdevējs, tulkotājs (tulkojis vairāk nekā 70 grāmatas, galvenokārt no angļu valodas), esejists, pētnieks (veidojot lielu, bagātīgi ilustrētu, divu sējumu zinātniskās fantastikas enciklopēdiju) un TV raidījumu vadītājs (vadīja televīzijas apskatu sēriju par zinātniskās fantastikas kinofilmām).
Živkovičs ir ieguvis vairākas literārās balvas par saviem daiļliteratūras darbiem - 1994., 2003., 2007., 2014. un 2015. gadā.
Divus no Živkoviča stāstiem kā radioraidījumus varēja noklausīties BBC: "The Train" (2005) un "Alarm Clock on the Night Table" (2007).
Prestižais ASV literārais žurnāls World Literature Today 2011. gada novembra / decembra numura īpašā sadaļā iepazīstināja ar Živkoviča darbiem.
No 2007. līdz 2017. gadam Živkovičs bija Belgradas Universitātes Filoloģijas fakultātes profesors, kur viņš pasniedza radošo rakstniecību. 2011. gadā viņš bija radošās rakstniecības darbnīcas (Radionica za kreativnog pisanja „PričArt”) iniciators.
2019. gadā viņa apkopotie darbi tika publicēti angļu valodā ASV.
Uz 2020. gadu viņa darbi bijuši tulkoti 20 valodās.
Elizabete Pēca
Elizabete Pēca (de; dzimusi Erfurtē) ir Vācijas starptautiskā lielmeistare šahā (2001).
Biogrāfija
Vācijas šaha lielmeistara Tomasa Pēca meita. Divpadsmit gadu vecumā uzvarējusi Vācijas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 1999. gadā kļuvusi par visu laiku jaunāko Vācijas sieviešu šaha čempionāta uzvarētāju. 2002. gadā uzvarējusi Pasaules junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā, bet 2004. gadā Kočinā izcīnījusi sudraba medaļu Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 2005. gadā Stambulā kļuvusi par Pasaules junioru šaha čempioni U20 vecuma grupā. 2007. gadā Bādhomburgā izcīnījusi 2. vietu starptautiskajā šaha turnīrā (uzvarējusi Džao Sjue).
Astoņas reizes (2001, 2004, 2006, 2008, 2010, 2015, 2017, 2018) piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempionātos pēc izslēgšanas sistēmas, kuros labākos rezultātus sasniegusi divos pirmajos turnīros, kad iekļuvusi 3. kārtā. 2017. gadā Teherānā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā uzvarējusi Atusu Purkašjanu, bet 2. kārtā zaudējusi Pīa Kramlingai. 2018. gadā Hantimansijskā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā zaudējusi Mobinai Alinasabai.
2016. gadā uzvarējusi Grenke Chess Open starptautiskajā šaha turnīrā. 2019. gada aprīlī Antaljā izcīnījusi bronzas medaļu Eiropas individuālajā šaha čempionātā sievietēm. 2019. gada septembrī Skolkovā (Maskavas apgabals) dalījusi 5.-6. vietu FIDE sieviešu Grand Prix izcīņas posmā. 2021. gada jūnijā Gibraltārā izcīnījusi 5. vietu FIDE sieviešu Grand Prix izcīņas posmā.
2021. gada novembrī Rīgā izcīnījusi 2. vietu 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā sievietēm. 2022. gada septembrī Astanā ierindojusies 9. vietā FIDE sieviešu Grand Prix izcīņas posmā. 2023. gada februārī Minhenē ierindojusies 8. vietā FIDE sieviešu Grand Prix izcīņas posmā. 2023. gada jūnijā Sentluisā dalījusi 6.-7. vietu sieviešu lielmeistaru starptautiskajā šaha turnīrā Cairns Cup.
Pārstāvējusi Vācijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1998. gadā Pēcai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2001. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2004. gadā saņēmusi starptautiskā meistara nosaukumu vīriešiem (IM).
Kerijs Fukunaga
Kerijs Džodži Fukunaga (en, dzimis ) ir ASV kinorežisors, kinoproducents, scenārists un kinooperators.
Pirmo ievērību guvis par 2009. gada filmu Sin nombre un 2011. gada filmu "Džeina Eira". "Džeina Eira" tika nominēta vairākām balvām, tai skaitā vienai Amerikas Kinoakadēmijas balvai. Bijis režisors HBO seriāla "Īsts detektīvs" pirmajai sezonai. Par to saņēmis Emmy balvu kā labākais režisors dramatiskajam seriālam. 2015. gadā režisējis kara drāmu Beasts of No Nation, bet 2021. gadā 25. Džeimsa Bonda filmu sērijas filmu "Nav laiks mirt". Bijis arī viens no šausmu filmas "Tas" (2017) scenārija autoriem.
Psammolepis paradoxa
Psammolepis paradoxa ir psammosteīdu dzimtas bezžokļaiņu suga, kas dzīvoja devona periodā Baltijā. Sugu pirmo reizi aprakstīja dabaspētnieks Luijs Agasi 1844. gadā pēc fragmentu ornamentējuma, izveidojot divas sugas: Ps. paradoxa un Ps. arenatus. Šīs abas sugas pastāvēja literatūrā līdz brīdim, kad Valters Gross parādīja, ka šie abi it kā dažādie ornamentējumi pieder vienai un tai pašai sugai, tikai dažādām plātnēm. Holotipa vietā Gross izveidoja neotipu: vēdera plātni no augšdevona gaujas svītas (Gaujas upe, Latvija). Nosaukums Psammolepis paradoxa nozīmē "dīvainais psammolepis". Suga bija izplatīta frānas stāvā, gaujas svītā Latvijā Gaujas baseinā, kā arī Piuzas upes atsegumā pie Jeksi majām Igaunijā. Psammolepis paradoxa ir psammolepju ģints tipveida suga.
Apraksts
Branhiālā plātne ir eiribazāla un salīdzinoši šaura. Muguras un vēdera plātnes klātas ar rombiskām vai asimetriskām tesērām, izņemot zonā ap augšanas centru. Muguras plātne daudzmaz piecstūraina (l:w ~ 1). Ādas zobi ir noapaļoti un gandrīz vienādā formā uz visām plātnēm. Tie ir ne pārāk izstiepti pat uz zvīņām. Vēdera plātne ir gara un šaura. Tās priekšējā daļā ir koncentriskas augšanas zonas, bet aizmugurējā daļa klāta ar zvīņveidīgām tesērām.
Salīdzinājums
Ps. paradoxa atšķiras, ar nelieliem izņēmumiem, ar savu ādas zobu formu pastāvību — ieapaļi, kupolveidīgi, ar īsiem zobiņiem. Tie visvairāk līdzinās Psammolepis venyukovi, pirmkārt pēc branhiālo un muguras plātņu, kā arī tesēru formas. Ps. paradoxa rostrālā plātne ir šaurāka un garāka. Galvenā atšķirība no Ps. venyukovi domājams ir tā, ka uz vēdera plātnes nav tesēru. Orbitālā plātne visvairāk ir līdzīga psammolepim(?) no Lietuvas, pie Pelišas upes (Šventojas labā pieteka).
Grāvi
Grāvi ir ciems Smiltenes novada Gaujienas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 3 km no pagasta centra Gaujienas, 36 km no novada centra Smiltenes un 159 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V368, Gaujas krastā iepretim Gaujienai.
Kolonja (Ponpeja)
Kolonja (Kolonia) ir pilsēta Mikronēzijas Federatīvajās Valstīs, Ponpejas pavalsts galvaspilsēta, valsts otra lielākā apdzīvotā vieta. Aizņem 1,5 x 1,5 km lielu pussalu Ponpejas salas ziemeļos. Veido atsevišķu municipalitāti.
Vēsture
Pilsēta dibināta 1887. gadā kā Spānijas Karolīnu salu koloniālās administrācijas pilsēta ar nosaukumu Santjago de la Asensjona (Santiago de la Ascensión), bet neformāli dēvēta vienkārši par Kolonju. 1899. gada 30. jūnijā, pēc Spānijas un Amerikas kara, Spānija pārdeva Karolīnu salas, tajā skaitā Ponpeju, Vācijas Impērijai, kas Mikronēzijas salas iekļāva Vācijas Jaungvinejas sastāvā. Vācu administrācijas laikā pilsēta oficiāli tika pārdēvēta par Kolonju (Kolonia). Pirmā pasaules kara laikā salas okupēja Japāna, kas pēc tam to pārvaldīja kā Nāciju līgas mandātu. Sajā periodā salā ieradās ievērojams daudzums japāņu kolonistu, galvenokārt no Okinavas. Otrā pasaules kara laikā pilsēta ievērojami cieta ASV spēku bombardēšanā. Pēc Otrā pasaules kara Ponpeja kļuva par ASV Klusā okeāna salu mandātteritorijas vienu no distriktiem, bet Kolonja — par tā administratīvo centru. 1979. gada 10. maijā Ponpeja kļuva par neatkarīgo Mikronēzijas Federatīvo Valstu daļu, bet Kolonja līdz 1989. gadam bija valsts galvaspilsēta, līdz federālās administratīvās iestādes tika pārceltas uz 8 km attālo Palikiru.
Asterikss: Dievu zeme
"Asterikss: Dievu zeme" (fr) ir 2014. gada Francijas un Beļģijas kopražojuma animācijas filma, kuras režisori ir Aleksandrs Astjērs un Luijs Klišī. Galvenās lomas ieskaņojuši Rodžers Karels, Lorānts Doičs un Lorāns Lafīts, filmas pirmizrāde notika 2014. gada 26. novembrī.
Filmā Cēzars, netālu no neiekarotā gallu ciemata uzbūvē dzīvojamo kompleksu "Dievu zeme", lai beidzot tiktu galā ar nevaldāmajiem galliem.
Globotalamejas
Globotalamejas (Globothalamea) ir bentisku un planktona foraminīferu klase ar aglutinētu vai kaļķa, daudzkameru čaulu. Čaulas var būt trohospirāliskas, kā arī sastāvēt no vienas, divu vai triju kameru virknēm. Juvenīlajā stadijā kameras var būt lodveidīgas vai izliektas. Klase izdalīta pamatojoties uz SSU rDNS molekulārajiem pētījumiem, ņemot vērā arī grupas morfoloģiskās īpatnības. Ģeohronoloģiski tās ir zināmas no kembrija līdz mūsdienām.
Sistemātika
Globotalameju klases dalījums apaklasēs un kārtās: :
(†) - izmirušu organismu grupa.
Likums un kārtība (2001)
"Likums un kārtība" (en) ir ASV policijas procesuālās televīzijas seriāls, kura autors ir Diks Volfs. To pārraidīja NBC (1.—6. sezona) un USA Network (7.—10. sezona) televīzijas kanāls laikā no līdz. Seriālam kopumā ir iznākušas 10 sezonas (195 sērijas). Šis ir otrais no Volfa sekmīgā seriāla "Likums un kārtība" atvasinātajiem seriāliem.
Seriāla darbība notiek Ņujorkā, kur tas arī ir filmēts. Seriāls ir par Ņujorkas policijas departamenta Īpašo lietu vienības detektīviem. Galvenās lomas seriālā attēlo Vinsents D'Onofrio un Katrīna Erbe, kas ir galvenie izmeklētāji gandrīz visā seriālā. Bieži seriālā attēlotie noziegumi ir bijuši no reālām lietām, kas nesen bijušas aktuālas, tomēr nozieguma motīvi un noziedznieki var būt citi.
Seriāls saņēmis vairākas nominācijas un apbalvojumus.
Kārlis Teodors Podnieks
Kārlis Teodors Podnieks (1896—1938) bija latviešu strēlnieku virsnieks, vēlāk padomju izlūkdienesta darbinieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1896. gada 28. oktobrī (pēc citiem datiem 28. jūnijā) Ikšķiles pagasta zemnieka ģimenē. Mācījās Rīgas Pētera Pāvila skolā. Pirmā Pasaules kara sākumā viņu iesauca Krievijas impērijas armijā. 1915. gadā nosūtīja mācīties Gatčinas Zemeļfrontes praporščiku skolā. Pēc karaskolas beigšanas 1916. gadā Latviešu strēlnieku rezerves bataljona jaunākais virsnieks, tad 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulka jaunākais virsnieks, piedalījās Ziemassvētku kaujās, 1917. gada aprīlī paaugstināts poručika pakāpē, bijis rotas komadnieris.
1919. gada oktobrī bija Latvijas armijas Rīgas kaujas rajona komandantūras virsleitnants, decembrī iecelts par Robežsargu galvenā štāba kasieri, 1920. gada februārī par Robežapsardzības III rajona saimniecības pārzini.
1920. gada oktobrī viņu arestēja kā Roberta Šteina vadītās spiegu grupas dalībnieku un 1922. gada maijā piesprieda 15 gadu ilgu cietumsodu. 1923. gadā viņu ieslodzīto apmaiņas kārtībā izsūtīja uz PSRS. 1924. gadā viņš beidza PSRS Finanšu komisariāta kursus, bija Krievijas-Persijas bankas (Русперсбанк) nodaļu pārvaldnieks (1924-1930), darbojās PSRS tirdzniecības pārstāvniecībā Persijā, bija tās pilnvarotais Gilānas provincē. 1930. gadā viņu atsauca uz PSRS un iecēla par Zivsaimniecības zinātniskā institūta direktora vietnieku, vēlāk par PSRS Prombankas (Промбанк СССР) metalurģijas un ķīmijas sektora direktoru.
Tā sauktās NKVD "Latviešu operācijas" laikā 1937. gada 8. decembrī apcietināts kā kontrrevolucionāras organizācijas biedrs un kaitnieks. 1938. gada 9. februārī PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija Podniekam piesprieda nāvessodu, 10. februārī nošauts un aprakts Komunarkas masu kapos.
Džordžs Eljots
Mērija Anna Evansa (en; dzimusi, mirusi ), pazīstama ar pseidonīmu Džordžs Eljots (George Eliot), bija angļu rakstniece, žurnāliste, tulkotāja. Viena no vadošajām Viktorijas laikmeta rakstniecēm, rakstījusi romānus.
Nātrija silikāts
Nātrija silikāts ir dažādu nātrija un silīcija skābekli saturošo savienojumu ar vispārīgo formulu Na2(SiO2)nO kopīgs nosaukums. Vienkāršākais no šiem savienojumiem ir nātrija metasilikāts Na2SiO3, kas uzskatāms par nātrija un metasilīcijskābes sāli. Pie nātrija silikātiem pieder arī nātrija ortosilikāts Na4SiO4. Nātrija metasilikāts un citi silikāti ir baltas kristāliskas vielas, kas labi šķīst ūdenī. Nātrija metasilikāts veido kristālhidrātu Na2SiO3·9H2O. Koncentrētu nātrija silikātu ūdens šķīdumu sauc par šķidro stiklu vai šķīstošo stiklu (šķidrajam stiklam jeb silikātu līmei var būt arī kālija un, retāk, litija silikātu piejaukums).
Vēsture
Šķidro stiklu ieguva vācu ķīmiķis un mineralogs Jans Nepomuks fon Fukss 1818. gadā, bet jau ap 1640. gadu holandiešu ķīmiķis Žans Baptists van Helmonts novēroja šķidras substances veidošanos, izkausētām smiltīm reaģējot ar sārma pārākumu.
Atrašanās dabā
Nātrija silikāti atrodami dabā minerālu ertiksīta Na2Si4O9 un natrosilīta Na2Si2O5 veidā.
Iegūšana
Nātrija metasilikātu iegūst, sakausējot silīcija dioksīdu ar nātrija hidroksīdu vai nātrija karbonātu:
Tas veidojas arī, sadaloties 1120 °C temperatūrā nātrija ortosilikātam:
Nātrija ortosilikātu iegūst, šķīdinot koncentrētā NaOH šķīdumā amorfo silīciju vai silīcija dioksīdu:
Nātrija ortosilikāts veidojas arī, reaģējot nātrija hidroksīdam ar silīcijskābi vai nātrija metasilikātu:
Rūpnieciski šķidro stiklu iegūst, apstrādājot autoklāvā silīcija dioksīdu saturošus materiālus ar nātrija hidroksīda šķīdumu, vai sakausējot kvarca smiltis ar sodu.
Īpašības
Reaģē ar skābēm, veidojoties attiecīgo skābju nātrija sāļiem:
Ar ogļskābo gāzi veido nātrija karbonātu:
Atdziestot nātrija silikātu kausējumiem, veidojas kristāliskas vielas, tomēr kopā ar kalcija silikātu šādi kausējumi veido amorfus, ūdenī nešķīstošus stiklus.
Izmantošana
Nātrija metasilikāts ir šihtas komponents stikla rūpniecībā. To lieto arī pret uguni un skābēm izturīgu betona veidu ražošanā. Ar šķidro stiklu piesūcina audumus vai koksni, lai tie kļūtu ugunsizturīgi; to izmanto arī par līmi. Ja šķidrais stikls izžūst uz parastā stikla virsmas, tas neatgriezeniski kļūst matēts.
Pārtikas rūpniecībā nātrija silikātus lieto kā pretsalipes vielu E550.
ITIL
ITIL (no en — 'informācijas tehnoloģiju infrastruktūras bibliotēka') — dokumentu kopums, kurā ietverti nozarē lietojami informācijas tehnoloģiju (IT) pārvaldības labākās prakses piemēri šai jomā strādājošiem uzņēmumiem, struktūrvienībām, vadlīnijas to realizētajiem procesiem un funkcijām, kas nepieciešami kvalitatīvu IT pakalpojumu sniegšanas nodrošināšanai.
Dulbju acs purvs
Bioloģiskā nozīme
Dabas liegums pašlaik paredzēts ES aizsargājamo biotopu: 7140 Pārejas purvi un slīkšņas un 91D0* Purvaini meži aizsardzībai. Liegumā sastopamas vairākas īpaši aizsargājamo augu sugas, no kurām svarīgākā ir Rusova jeb Traunsteinera dzegužpirkstīte (Dactylorhiza russowii jeb Dactylorhiza traunsteineri).
Citas retās sugas, kas atzīmētas lieguma Natura 2000 sarakstā un iekļautas Latvijas Sarkanajā grāmatā:
Iedalījums
Iedalot teritoriju vides klasēs pēc EUNIS klasifikācijas, 94% lieguma teritorijas aizņem skujkoku mežs (N17) dažādās pārpurvotības pakāpēs. 5% aizņem purvs (N07) un 1% - jauktu koku mežs (N19). Pēc šīs pašas organizācijas vides tipu iedalījuma, skābais sfagnu purvs aizņem 13% (tips 7110 — skābie purvi, nabadzīgi ar barības vielām, barojas galvenokārt no lietus ūdens, veģetācijā būtiskas sfagnu sūnas), pārejas vai pūšanas purvs — 8% (tips 7140 — veģetācija aug uz ūdens) un pārmitrs mežs nabadzīgās augsnēs — 79% (tips 91D0).
Apkārtne
Apmēram puskilometru uz ziemeļiem no lieguma ap Ciskaiņiem atrodas ganību pļavas, kuru daļa iekļauta botānisko bioloģiski vērtīgo zālāju sarakstā. Dienvidos apmēram 100 m no lieguma dienvidu robežas pēc mitra meža joslas atrodas reljefa pacēlums, uz kura aug sauss skujkoku mežs un ir grantēts pievedceļš no autoceļa P109. No ziemeļiem, rietumiem un austrumiem 2019. gadā lieguma robežas aptuveni iezīmēja izcirtuma josla, kura tomēr atstāja nelielus buferzonas iecirkņus.
Dulbju acs purvs ir mazs un tādēļ pats par sevi ne sevišķi piemērots aizsardzības prasībām. Netālu no tā uz dienvidrietumiem atrodas daudz lielākais (388 ha) un sugām bagātais, bet valsts neaizsargātais Saulīšu purvs.
Vēsture
Dabas liegums tika izveidots 1977. gadā pirmām kārtām dzērvenāju aizsardzībai, kuri sastopami apmēram vienā piektdaļā lieguma platības.
Praktiskā aizsardzība
Objekta uzturēšanas, saglabāšanas un attīstības plāni neeksistē.
Parastā odze
Parastā odze jeb vienkārši odze (Vipera berus) ir odžu dzimtas (Viperidae) vienīgā Latvijā dzīvojošā indīgo čūsku suga. Tā sastopama plašā areālā Eirāzijā, sākot ar Francijas ziemeļiem, Lielbritāniju, izņemot Īriju, un Vāciju Eiropas rietumos, areālā ziemeļu robežai Skandināvijā sasniedzot polāro loku, bet dienvidu robeža Centrāleiropā sasniedz Itālijas un Grieķijas ziemeļus. Izplatības areāls virzienā uz austrumiem turpinās Āzijas mērenā klimata joslā līdz pat Tālajiem Austrumiem, sasniedzot Ķīnas ziemeļrietumus, Mongolijas ziemeļus, Ziemeļkoreju un Sahalīnu. Latvijā odze ir diezgan bieži sastopama čūska.
Izskats
Odze ir vidēji liela čūska ar relatīvi masīvu ķermeni un īsu asti. Mātītēm aste ir īsāka nekā tēviņiem. Tās garums ar asti Latvijā var sasniegt 75—80 cm, bet parasti tas ir 40–60 cm. Lielākās odzes mīt Skandināvijā. Šajā reģionā to auguma garums var pārsniegt 90 cm, lielākajiem īpatņiem sasniedzot 104 cm. Toties Francijā un Lielbritānijā lielākās odzes sasniedz 87 cm. Parastās odzes svars ir apmēram 50—180 g.
Odzei uz galvas ir gludas vai vāji izceltas zvīņas, bet uz muguras tās ir raupjas, izteikti ķīļveida, augšpusē veidojot 21 zvīņu rindu, retos gadījumos 19, 20, 22 vai 23 rindas. Rindas, kas robežojas ar vēdera zvīņām vairs nav ķīļveida. Zvīņas pie ādas piestiprinātas samērā vaļīgi un uz sāniem kļūst arvien platākas. Rindas, kas atrodas vistuvāk vēderam, ir apmēram 2 reizes platākas nekā tās, kas atrodas muguras centrā. Uz vēdera ir platu zvīņu josla, kuras tēviņam ir 132—150, mātītēm 132—158. Anālais vairogs ir viens. Zem astes ir pāra zvīņu joslas un pēc skaita tās ir 32—46 tēviņam, 23—38 mātītei.
Ekoloģija
Odzes parasti apdzīvo ar zāli un krūmiem aizaugušus izcirtumus un mežmalas, purvus, skrajus priežu mežus, kur aug virši un meža ogulāji. Vasarā kā slēptuvi odzes izmanto citu dzīvnieku alas, satrūdējušu celmu tukšumus, mīl mitināties starp akmeņiem, sagulētā, pagājuša gada sausajā zālē, sienā. Odzi var sastapt arī pie ūdens krātuvēm, tā kā labi peld. Odzes var iemitināties arī pamestās celtnēs zem veciem celtniecības materiāliem. Pēc ziemošanas parādās agrāk par citām čūskām un citiem rāpuļiem, jau aprīļa sākumā. Odze ir aukstumizturīgākā no visām pasaules čūskām. Tēviņi parādās pusotru vai divas nedēļas pirms mātītēm. Pavasarī, kamēr naktis vēl samērā dzestras, odze ir aktīva tikai dienas laikā un galvenokārt uzturas saules apspīdētās vietās, taču, vasarai iesilstot, odze kļūst aktīva galvenokārt krēslā un tumsā. Tomēr odze visu vasaru mīl no rītiem vai pēcpusdienā izlīst no slēptuves un sildīties saulītē. Odzes ir poikilotermi dzīvnieki, kas atšķirībā no putniem un zīdītājiem paši savā ķermenī siltumu radīt nespēj un tā sasildīšanai izmanto apkārtējās vides siltumu. Sildīties saulītē vasaras nogalē īpaši nepieciešams mātītēm, kurām jo siltāks ir ķermenis, jo ātrāk tajā attīstās mazuļi. Ziemo parasti grupās dziļās alās, bedrēs vai zem koku saknēm, sākot ar septembra beigām, oktobra sākumu. Ziemošanas laikā aiziet bojā apmēram 15% pieaugušo odžu un 30—40% mazuļu.
Barība
Medī galvenokārt peļveidīgos grauzējus un vardes. Pavasarī barojas arī ar putnu mazuļiem, retāk ar ķirzakām. Odze medījumam iekož, sagaida tā nāvi, ko izraisa inde, un tikai tad sāk rīt. Ļoti bieži sakostais upuris pēc sakošanas vēl pārvietojas un tikai tad nomirst. Odze ar mēles palīdzību sameklē savu medījumu un tad to apēd. Inde ne tikai nogalina upuri, bet arī tās iedarbībā uzsākas upura sadalīšanās. Mazuļi pārtiek no kukaiņiem, retāk no gliemjiem un sliekām. Ūdeni odze uzņem, to iesūcot mutē, pēc tam rāpulis izslejas, atgāž galvu, lai ūdens no mutes ietecētu rīklē.
Odzes ādas virsējās kārtas maiņas laikā nebarojas. Veselīgām čūskām virsāda nonāk vesela un nomaucas kā zeķe no kājas. Slimām čūskām ādas virsslānis atlobās pa daļām. Veselīgas pieaugušās odzes no ādas izmaucas 3—4 reizes gada siltajā sezonā, bet slimīgas odzes un visas jaunās odzes no vecās ādas atbrīvojas vēl biežāk.
Vairošanās
Odzes ir oldzīvdzemdētājas, kas nozīmē, ka olas attīstās mātītes ķermenī un mazuļi piedzimst dzīvi. Dzimumbriedumu odzes sasniedz apmēram 4 gadu vecumā. Tās pārojas maijā, un tēviņš ar ožas palīdzību meklē mātīti, pārvarot lielus attālumus, līdz atrod partneri. Mātīte pārojas katru otro vai trešo gadu. Pirms sapārošanās starp tēviņiem var notikt cīņas par mātītes labvēlību. Sāncenši, līdz pusei piepaceltos ķermeņus viens ap otru vīdami, cenšas nospiest pretinieku pie zemes. Indes zobi cīņās nekad netiek izmantoti. Pārošanās notiek vai nu vienam vai vairākiem pāriem satinoties kamolā un berzējoties vienam gar otru. Pēc sapārošanās pāris dažās dienas paliek kopā. Mazuļu attīstības periods mātītes olvados ilgst apmēram 3 mēnešus. Augustā vai septembrī mātīte dzemdē 5—15 mazuļus, kas ir apmēram 22 cm gari. Metiena lielums pieaug līdz ar mātītes vecumu. Dzemdēšanas laikā mātīte lēni pārvietojas, intervāls starp divu mazuļu pasaulē nākšanu ir vidēji 5—10 minūtes. Laiks no odzēnu piedzimšanas brīža līdz patstāvīgas pārvietošanās spējas iegūšanai apmēram viena, divas minūtes. Tiklīdz apžuvuši, jaunie čūskulēni pirmo reizi mūžā steidz atbrīvoties no ādas virsslāņa. Mazās odzītes ir indīgas uzreiz pēc piedzimšanas.
Odzes aizsardzības uzvedība
Odze nav agresīva un parasti cenšas izvairīties no satikšanās ar cilvēku. Tā kā čūska ir kurla, tā skaņu uztver caur vibrācijām. Sajūtot vibrāciju, ko izdala tuvojošies cilvēka soļi, čūska cenšas laicīgi aizrāpot. Odze kož tikai, lai sevi aizstāvētu, un gandrīz nekad nekož cilvēkam, ja nejūtas tā nopietni apdraudēta, piemēram, tīši vai netīši aizskarta. Tādēļ, pamanot čūsku, neiesaka tai tuvoties, aiztikt vai kaut kā citādi viņu kaitināt. Negaidīti pārsteigta, čūska ieņem aizsardzības pozu un traucētāju brīdina, izslejoties un šņācot, vienlaicīgi šaudot melno, slaido, šķelto mēli. Tā kā mēle ir ožas orgāns, odze cenšas saost, kas ir traucētājs un kur tas atrodas. Mēle izšaujas no mutes caur īpašu, tieši šim nolūkam paredzētu spraudziņu augšlūpā zem nāsīm. Mēle ātri, vibrējoši lokās, ķerdama gaisā esošās smaržas molekulas, tad tā tiek ievilkta atpakaļ mutē, kur nogādā savāktās molekulas līdz specifiskam analizatororgānam, kas atrodas augšžoklī. Strauji sakustoties, var izprovocēt odzi kost, tāpēc odzes tuvumā, kas ieņēmusi aizsardzības pozu, neiesaka izdarīt straujas kustības.
Padomi odzes koduma gadījumā
Parastās odzes koduma vieta stipri sūrst un sāp un, jo tuvāk kodiens galvai, jo bīstamāks. Pavasarī odzes inde ir daudz toksiskāka nekā vasarā. Pēc odzes kodiena cietušajam var iestāties sirds vājums, elpas trūkums, var sākties vemšana, sakostās ķermeņa vietas var stipri pietūkt, āda kļūt zili violeta. Reakcija parādās pēc 15—20 minūtēm, bet var parādīties arī uzreiz. Uz koduma vietas steidzami jāuzliek kaut kas auksts, lai sašaurinātu asinsvadus, un jāmeklē medicīniskā palīdzība, kas jāsaņem ne vēlāk kā trīs stundas pēc sakošanas. Nevajadzētu kustināt sakosto ķermeņa daļu, jo, to kustinot, tiek paātrināta asinsrite, līdz ar to tiek veicināta indes izdalīšanās. Nevajadzētu likt pie brūces žņaugu, nespiest, nepiededzināt sakosto vietu, jo tas veicina indes nokļūšanu asinīs. Jāatturas arī no indes sūkšanas no asinīm, jo tā var iekļūt dziļāk; nedrīkst griezt brūces, jo tajās var iekļūt infekcija. Sakosto roku vai kāju jāpaceļ uz augšu, arī tas kavē indes izplatīšanos. Cietušajam jāsaglabā miers un daudz jādzer ūdens.
Sistemātika
Odzei ir 3 pasugas:
Viesturs Vecbaštiks
Viesturs Vecbaštiks (dzimis 1949. gada 8. maijā Liepājā) ir Spānijā dzīvojošs latviešu čellists, mūzikas pedagogs, instrumentētājs, diriģents un publicists. Kā solists un dažāda sastāva kamermūzikas ansambļos vai orķestros uzstājies Baltijas valstīs, Ungārijā, Bulgārijā, Baltkrievijā, Krievijā, Grūzijā, Armēnijā, Alžīrijā, Andorā, Vācijā, Francijā, Portugālē, Spānijā, tāpat kā ar panākumiem darbojies kā čella un kamermūzikas pedagogs augstākā un vidējā grāda konservatorijās un institūtos Latvijā, Alžīrijā un Spānijā. Spānijas Čellistu Asociācija viceprezidents. Spānijas Autoru un Izdevēju Apvienības biedrs ar vairākiem simtiem dažādu apdaru un oriģināldarbu — no duetiem līdz koriem ar simfonisko orķestri. Nacionālo un internacionālo čellistu konkursu žūriju loceklis.
Izglītība
7 gadu vecumā uzsāka mācības Emiļa Melngaiļa Liepājas Mūzikas skolā pedagoga Kārļa Bunkas čella klasē, pabeidzot bērnu mūzikas skolu un iestājoties Mūzikas vidusskolā 1964. gadā. Ģimenei pārceļoties uz dzīvi Rīgā, turpināja mācības Jāzepa Mediņa Rīgas Mūzikas vidusskolā. 1968. gadā pabeidza mūzikas vidusskolu un iestājās Jāzepa Vītola Latvijas Valsts Konservatorijā ievērojamā profesora Māra Villeruša čella klasē, kuru ar izcilību absolvēja 1973. gadā. No 1979. līdz 1982. gadam papildinājās Armēnijā Komitasa Erevānas Valsts Konservatorijas aspirantūrā-asistentūrā pie izcilā armēņu čellista profesora Gerontija Talaļjana.
Karjera
No 1972. līdz 1991. gadam bija koncertmeistars kameransambļu katedrā, vēlāk arī čella specialitātes pasniedzējs Latvijas Valsts konservatorijā. Paralēli strādājis Latvijas Radio un TV (tagad — Nacionālais) Simfoniskajā orķestrī (1969—1978), Latvijas Operas un Baleta teātra orķestrī, Latvijas Filharmonijas kamerorķestrī, Ļeņingradas (tagad — Sanktpēterburgas) “Balets uz ledus” orķestrī, Alfrēda Kalniņa Cēsu Mūzikas vidusskolā, Madonas bērnu mūzikas skolā uc. 1982. gadā tika uzaicināts vadīt čella un kamermūzikas klases Alžīras Nacionālajā Mūzikas Institūtā (Alžīrija), kur aktīvi piedalījās arī Alžīrijas Nacionālā Simfoniskā orķestra veidošanā. Pēc neveiksmīga mēģinājuma aizbēgt no padomju diktatūras 1985. gada novembrī Alžīrā tika VDK arestēts un slepeni izvests uz Maskavu. Kaut arī padomju varas iestādēm trūka pierādījumu apsūdzībai “dzimtenes nodevībā”, tomēr netika vairs atļauts strādāt pedagoģisku darbu un pilnīgi aizliegts izbraukt aiz PSRS robežām.
Astoņdesmito gadu otrajā pusē mūziķis aktīvi iesaistījās cīņā par Latvijas atbrīvošanos no padomju okupācijas, starp citām darbībām būdams pirmais, kurš instrumentēja un publiski atskaņoja pēc 50 gadu aizlieguma Latvijas himnu “Dievs, svētī Latviju” disidenta Gunāra Astras bērēs. 1991. gadā ar arābu draugu palīdzību mūziķis paspēja izbēgt jau izsludinātai aizturēšanai Latvijā un no Maskavas izbraukt uz Alžīriju, dodoties tālāk uz Spāniju. Spānijā strādājis Galīsijā, Madridē un Katalonijā galvenokārt kā mūzikas pedagogs, līdztekus darbam konservatorijās uzstādamies arī solokoncertos un darbojoties dažādos orķestros (Madrides “Amadeo Vives” kamerorķestrī, simfoniskajā orķestrī “Martin i Soler”, Sibiu Simfoniskajā orķestrī (Rumānija), Moldovas Valsts kamerorķestrī, Eiropas Vidusjūras Internacionālajā simfoniskajā orķestrī u.c.) Galīsijā no 1993. līdz 1999. gadam bija arī Ribeiras Municipālā kamerorķestra mākslinieciskais vadītājs un diriģents. Viņa vadībā orķestris veicis koncertturnejas pa Valensiju, Latviju un Kanāriju salām. Spānijas Autoru un Izdevēju Apvienības bibliotēkā glabājas vairāk kā simts mūziķa oriģināldarbi un apdares, kurus spēlē Latīņamerikas valstīs, Polijā, Čehijā, Ziemeļmaķedonijā un citviet. Kopš 2014. gada dzīvo Valensijas apgabalā.
Tjerra del Fuego
Tjerra del Fuego (es) var būt:
MDMA
MDMA (3,4-metilēndioksi-N-metilamfetamīns) ir fenetilamīnu un amfetamīnu klases psihoaktīva viela, visplašāk pazīstamais empatogēns. MDMA izplata tablešu formā, kas zināmas kā ekstazī jeb ecstasy, saīsinājumos: E, X jeb XTC. Ekstazī tabletes bez MDMA nereti satur piejaukumus, visbiežāk spēcīgus stimulantus kā amfetamīnu. MDMA ir viena no izplatītākajām psihotropajām vielām, tā galvenokārt ir asociēta ar klubu kultūru un elektronisko deju mūziku.
MDMA rada eiforiju, tuvības sajūtu ar citiem, novērš satraukumu, tai ir stimulējoša un viegli psihodēliska iedarbība. MDMA pirmoreiz tika sintezēta 1916. gadā, sāka iegūt popularitāti 1970. gados un 1980. gadu vidū tika kriminalizēta lielākajā daļā pasaules valstu. Tā tiek izmantota zinātniskos un medicīniskos pētījumos, galvenokārt pētot tās iespējamo pielietojumu psihoterapijā.
Ārstnieciskais pielietojums
Ir pierādīts, ka MDMA ir efektīvs līdzeklis psihoterapijas sesijās, jo vielas iedarbībā cilvēks kļūst atklāts un tam samazinās baiļu izjūta, līdz ar to psihoterapeits var labāk uzzināt un analizēt pacienta psiholoģiskās problēmas un sajūtas. Vairāki ievērojami psihoterapeiti, piemēram Leo Zefs un Klaudio Naranjo, izmantoja MDMA savās sesijās, pirms viela kļuva nelegāla. Psihoterapeiti ziņoja, ka pacientiem ar viegliem psihiskiem traucējumiem pēc MDMA izmēģināšanas uzlabojās garīgās veselības stāvoklis un to personība, it īpaši tie spēja daudz draudzīgāk un intīmāk komunicēt ar sev tuvajiem cilvēkiem. MDMA tika uzskatīts par ļoti efektīvu līdzekli šķiršanos vēlošu pāru konfliktu atrisināšanā. Pēc MDMA aizlieguma 1985. gadā ASV valdība neatļāva nevienu ar MDMA saistītu pētījumu līdz 1992. gadam, kad FDA atļāva Dr. Čārlzam Grobam uzsākt eksperimentus ar cilvēkiem.
Posttraumatiskā stresa sindroms
2000. gadā ārsts Džošs Karloss Buso veica pirmos pētījumus ar MDMA palīdzību ārstēt posttraumatiskā stresa sindromu (PTSD). Kopš 2009. gada ir publicēti vēl divi pētījumi psihoterapijā PTSD ārstēšanā. Pacienti pēc divām vai trijām sesijām parādīja daudz lielākus uzlabojumus nekā grupa, kam tika sniegts placebo. Šie uzlabojumi labsajūtas ziņā saglabājās arī pēc pārbaudēm vairākus gadus vēlāk.
Pašlaik MDMA pētījumi PTSD ārstēšanā norisinās vēl vairākās valstīs, tai skaitā Austrālijā, Kanādā un Izraēlā.
Citi pielietojumi
Tiek pieļauts, ka MDMA empātiskie, savstarpēju tuvību rosinošie un baiļu mazinošie efekti varētu arī palīdzēt pieaugušajiem, kas cieš ar autismu, integrēties sabiedrībā un mazināt sociālo trauksmi. Pašlaik tiek veikti pētījumi arī MDMA efektivitātē arī šim klīniskajam stāvoklim. Tāpat tiek pētīts vielas potenciāls ar vēzi neglābjami slimo pacientu nemiera mazināšanā.
Psihodēlisko pētījumu starpdisciplinārā asociācija (MAPS) paredz, ka MDMA kā recepšu medikaments izrakstīšanai pacientiem parādīsies 2021. gadā.
Bioloģiskā iedarbība
MDMA darbojas kā serotonīna, noradrenalīna un dopamīna atbrīvošanas aģents. Monoamīna transportētāji to noved līdz neironiem. Nokļūstot neironos, MDMA inhibitē vezikulāro monoamīna transportētāju, tādējādi palielinot serotonīna, noradrenalīna, dopamīna koncentrāciju citoplazmā, un izraisa šo neiromediatoru atbrīvošanu, izmainot attiecīgos transportētājus fosforilācijas procesā.
Līda galam nav saprasts, kā MDMA ķīmiskie efekti ierosina vielai raksturīgos psihoaktīvos efektus. Lielākā daļa pieņēmumu balstās uz serotonīna atbrīvošanu. MDMA neparastie empatogēnie efekti tiek, vismaz daļēji, hipotētiski skaidroti kā netiešas oksitocīna sekrēcijas rezultāts no serotonīna sistēmas aktivizācijas. Oksitocīns ir hormons, kas izdalās apskaušanās, orgasma, bērna iznēsāšanas un pēcdzemdību laikā un kas, domājams, nosaka tuvības un uzticības izveidošanos cilvēku starpā.
2019. gada Ešborna—Frankfurte
2019. gada Ešborna—Frankfurte bija šosejas riteņbraukšanas viendienas sacensības, kas notika 1. maijā. Tā bija 57. reize, kad notika Ešborna—Frankfurte sacensības un tās bija 22. sacensības 2019. gada UCI Pasaules tūres kalendārā.
Sacensībās sprinta finišā uzvarēja Vācijas sportists Paskāls Akermanis ().
MDMA
Deva un iedarbības ilgums
Vidējā MDMA deva, izmantojot vielu izklaidei, ir 80—150 mg, medicīnā (psihoterapijā) izmantotā deva mēdz būt mazāka, ap 50 mg.
Galvenie iedarbības efekti ir paredzami un mēdz būt diezgan līdzīgi dažādu lietotāju vidū. Pārsvarā pirmie efekti sākas 15-45 minūtes pēc vielas uzņemšanas, sasniedz maksimumu ap 75—120 minūti un ilgst 4—8 stundas. Pēc tam tie sāk mazināties. Kad viela ir atstājusi organismu, daudzi lietotāji izjūt nogurumu un grūtības aizmigt.
Citi efekti / blakusefekti
Citi efekti, kas ir iespējami vielas iedarbības laikā:
Pēcefekti
Pēcefekti, kas sākas pēc vielas iedarbības beigām. Tie ir atkarīgi no lietotāja psiholoģiskā stāvokļa un organisma īpatnībām, uzņemtās vielas daudzuma; tie var būt nemanāmi, viegli vai spēcīgi. Pēcefekti fizioloģiski ir saistāmi ar strauju serotonīna līmeņa pazemināšanos organismā, bet noguruma vai pat muskuļu sāpju cēlonis ir paaugstinātā hiperaktivitāte un kustēšanās (piemēram, dejošana) iedarbības laikā.
Pārdozēšana
MDMA pārdozēšana ir bīstama un var ierosināt serotonīna sindromu, stimulantu psihozi un hipertensīvo krīzi, ar šiem stāvokļiem saistītos simptomus. Nāves iestāšanās pārdozēšanas gadījumā gan ir ļoti reta, tomēr iespējama.
Atkarība, tolerance un lietošanas paradumi
MDMA atkarības potenciāls ir pretrunīgs. Vielai raksturīga spēcīga tolerance, kas nozīmē gandrīz pilnīgu efektu zudumu, lietojot to regulāri vai vairākas reizes pēc kārtas. Tolerances un neirotoksicitātes dēļ rekomendējamais gaidīšanas ilgums starp divām vielas lietošanas reizēm ir 3 mēneši, minimālais pieļaujamais — 1 mēnesis. Vairums MDMA lietotāju vielu neizmēģina vairāk par 10-20 reizēm dzīvē. Tāpat pēcefekti mēdz vairāk bût psiholoģiski, ne fiziski. Šo īpašību dēļ viela nerada fizisku atkarību, lai gan tās lietotājiem var novērot tieksmi ik pēc laika atkārtot vielas iedarbību. Britu medicīnas žurnālā The Lancet vairāku ekspertu aptaujā ekstazī ierindoja kā mazāku atkarību izraisošu nekā kokaīns, amfetamīns, alkoholiskie dzērieni, tabaka un marihuāna.
Pēc Eiropas Narkotiku un narkomānijas uzraudzības centra (EMCDDA) datiem 2009. gadā tikai neliels skaits nelegālo psihoaktīvo vielu lietotāju vēlas ārstēties no ekstazī izraisītām problēmām, to kā primāro narkotiku minēja mazāk nekā 1% visu reģistrēto jauno ārstniecības pacientu (1,3 tūkstoši pacientu). Salīdzinājumam amfetamīna lietotāju skaits ārstniecības iestādēs ir 20 reizes lielāks (20 tūkstoši pacientu), bet kaņepju lietotāju (tai skaitā, marihuānas) — 90 reizes lielāks (93 tūkstoši pacientu).