cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
RIM-161 Standard missile 3
RIM-161 Standard missile 3 jeb SM-3 ir ASV izstrādāta no kuģa palaižama antiballistiskā raķete pretraķešu sistēmā Aegis Ballistic Missile Defense System. Lai gan raķete ir projektēta, lai pārtvertu ballistiskās raķetes, to var izmantot arī zemās Zemes orbītās lidojošu pavadoņu iznīcināšanai. SM-3 ir izmēģinājusi un lieto ASV Jūras kara flote, tā ir arī Japānas Jūras pašaizsardzības spēku bruņojumā.
Uzbūve
SM-3 pamatā ir SM-2ER Block IV A raķete, kurai pievienota trešā pakāpe Advanced Solid Axial Starge, ASAS (izgatavotājs — Alliant Techsystems), GPS vadīta inerciālā navigācijas sistēma GAINS un LEAP (Lightweight Exo-Atmosspheric Projectile) kinētiskā kaujas galviņa (t.i., neeksplozīva kaujas galviņa, kurai triecienu nodrošina kinētiskā enerģija).
Pavadoņa USA-193 iznīcināšana
Lai iznīcinātu nekontrolējamo pavadoni USA-193, 03:26 UTC SM-3 raķete tika palaista no Ticonderoga klases raķešu kreisera USS Lake Erie, kas atradās Klusajā okeānā, uz rietumiem no Havaju salām. Tā trāpīja pavadonim 247 km augstumā ar ātrumu aptuveni 28 000 km/h, tādējādi novēršot bīstamību, ka kosmiskā aparāta atlūzas varētu nokrist uz zemes un potenciāli radīt piesārņojumu ar toksiskā hidrazīna raķešdegvielu.
2007. gada Pasaules čempionāts biatlonā
41. Pasaules čempionāts biatlonā notika Antholcā, Itālijā, laikposmā no 2007. gada 2. līdz 11. februārim.
Galisiešu valoda
Galisiešu valoda (galego; ) ir romāņu saimes valoda, kurā runā vairāk kā 3 miljoni cilvēku Galisijas autonomajā reģionā Spānijas ziemeļrietumos.
Viduslaikos galisiešu un portugāļu valodas bija viena valoda, kuru valodnieki sauc par galisiešu-portugāļu, viduslaiku galisiešu vai senportugāļu valodu un tajā runāja teritorijās, kuras pārvaldīja Galisijas Karaliste.
Literatūras vēsture
Ar jēdzienu literatūras vēsture apzīmē gan literatūras vēsturisko attīstības procesu, gan arī literatūrzinātnes nozari, kas pēta šo procesu. Kā zinātne literatūras vēsture var pētīt literatūras procesu no, piemēram, nacionālā (latviešu literatūras vēsture, angļu literatūras vēsture u.tml.), hronoloģiskā (antīkā literatūra, viduslaiku literatūra u.tml.), žanru un formu (romāna vēsture, soneta vēsture u.tml.) aspekta.
Literatūras procesa pirmsākumi ir mutvārdos pārmantotie mīti un folklora, un cieši ar mitoloģiju saistīti ir tādi seni literāri teksti kā babiloniešu eposs "Poēma par Gilgamešu", Homēra "Iliāda" un "Odiseja", Hēsioda "Teogonija", indiešu eposi Mahābhārata, Rāmājana u.c.
Senās Divupes literatūra
Senajā Divupē 4. gadu tūkstotī p.m.ē. šumeru civilizācijas laikā radusies agrākā zināmā (vai vismaz viena no agrākajām) rakstība — ķīļu raksts, ko izmantoja arī akadieši, elamīti, amorieši un citas šī reģiona tautas.
Pirmā zināmā literāru darbu autore ir šumeru/akadiešu Mēness dieva Nannas priesteriene Enheduana (ap 2285.—2250. gadā p.m.ē.) no Ūras pilsētas. Ir saglabājušās māla plāksnītes ar vairākām viņas rakstītām himnām, kas veltītas dievei Inannai.
2. gadu tūkstotī p.m.ē. radies eposs "Enuma eliš" (nosaukts pēc tā pirmajiem vārdiem, kas nozīmē "kad augšā"), kas vēsta par pirmatnējiem dieviem un pārējo dievu radīšanu. Eposs pastāvējis dažādās versijās un kopijās, no kurām senākā datējama, iespējams, ar vismaz aptuveni 1700. gadu p.m.ē.
Ar 18. gadsimtu p.m.ē. datējams akadiešu eposs "Atrahasiss" (nosaukts tā varoņa vārdā).
Senās Ēģiptes literatūra
Arī ēģiptiešu rakstītie avoti lielākoties ir reliģiska, mitoloģiska, maģiska rakstura. Tā, piemēram, īpaši pazīstama ir ēģiptiešu Mirušo grāmata — dažādu maģisku bēru tekstu (burvestības, formulas u.tml.), kas paredzēti izmantošanai mirušajam viņšaulē, apvienojums. Šie teksti sākotnēji bija iegravēti uz mirušo personu sarkofāgiem, bet vēlāk tika rakstīti uz papirusa. Priekšstati par mirušo valstību atspoguļoti jau pašos senākajos zināmajos ēģiptiešu tekstu paraugos — piramīdu tekstos, kas saglabājušies no 3. gadu tūkstoša p.m.ē.
No 24. gadsimta p.m.ē. saglabājušās vezīra Ptahotepa pamācības izteicienu formā (iecerētas kā tēva padomi un instrukcijas dēlam). Domājams, 2. gadu tūkstoša p.m.ē. pirmajā pusē (12. dinastijas laikā) radīts t.s. Vestkara papirusa teksts, kas sastāv no 5 vēstījumiem par priesteru veiktiem brīnumiem. Šos stāstus 4. dinastijas faraonam Heopsam stāsta viņa dēli. 12. dinastijas laikā (iespējams, ap 1900. gadu p.m.ē.) tapis arī "Stāsts par Sinuhi".
Citi nozīmīgi ēģiptiešu teksti ir, piemēram, Ipuvera papiruss, Venamuna stāsts, Lielā himna Atenam.
Senās Indijas literatūra
Senākie indiešu teksti vēdas, kas sacerētas sanskritā, ir reliģiski filozofiska rakstura, tās tapušas laikaposmā no aptuveni 2000. līdz 500. gadam p.m.ē. Vēdas ir hinduisma svētie raksti. Vissenākā no vēdām ir Rigvēda, reliģisku himnu kopums, kas tiek datēts ar aptuveni 1700.-1100. gadu p.m.ē.
Citi nozīmīgi sanskritā radīti darbi ir eposi "Rāmājana" un "Mahābhārata" (pakāpeniski izveidojušies 12.-2. gadsimtā p.m.ē.). Tradicionāli "Rāmājana" gan piedēvēta hindu gudrajam Valmiki, kas tiek dēvēts par Adikavi — "pirmo dzejnieku". "Rāmājana" ir divreiz lielāka par Homēra "Iliādu" un "Odiseju" kopā. Savukārt par "Mahābhāratas" autoru tradicionāli uzskatīts cits gudrais — Vjāsa; šis eposs ir viens no lielākajiem vārsmās rakstītajiem darbiem literatūras vēsturē. Gan "Rāmājana", gan "Mahābhārata" sākotnēji no paaudzes paaudzē pārmantoti mutiski, to izveidošanās ilgums mērāms gadsimtos. Šie eposi līdzās vēdām atstājuši grūti pārvērtējamu ietekmi uz Indijas kultūras attīstību.
Senās Ķīnas literatūra
Pirmie ķīniešu literārie teksti radušies Džou dinastijas laikā (aptuveni 1100.-256. gadā p.m.ē.). Šajā periodā tapuši gan filozofiski, gan vēsturiski teksti, gan arī dzejas krājumi.
Par svarīgākajiem filozofiem, kuru tekstiem piemīt arī literāra vērtība, uzskatāmi Konfūcijs, Laodzi, Džuandzi, Mendzi, Modzi. Arī Suņdzi "Kara māksla" zināmā mērā ir literārs darbs, ne tikai karavadoņa rokasgrāmata.
Vislielākā ietekme bija Konfūcija darbiem (skat. konfuciānisms). Viņa darbi, apvienoti ar citiem konfūcistu darbiem, veidoja kanoniskos krājumus "Pieci klasiķi" un "Četras grāmatas". "Piecos klasiķos" ietilpst, piemēram, dzejoļu/dziesmu grāmata "Šidzjin", pareģošanas grāmata "Jidzjin" u.c.
Atsevišķi no konfuciānisma literatūras aplūkojami dzejnieki Cju Juaņs (ap 340.-278. gadu p.m.ē.) un Sun Ju, kuru darbi bija apvienoti antoloģijā "Čuci".
2005. gada laikapstākļi Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''2005. gada laikapstākļi Latvijā.'''
Literatūras vēsture
Senās Ķīnas literatūra
Haņu dinastijas periods zīmīgs ar Sima Cjuaņ "Šidzji" — Ķīnas vēstures grāmatu, kam arī piemīt zināma literāra vērtība. Šajā periodā izveidojās arī divas dzejas tradīcijas — viena no tām sekoja Cju Juaņ (gan formas, gan atmosfēras ziņā, skat. Fu), bet otra balstījās "Šidzjin". Haņu dinastijas laikā tapa arī proza — lielākoties politiska.
2005. gada laikapstākļi Latvijā
Laikapstākļu statistika Rīgā
Gaisa temperatūras absolūtais mēneša minimums, maksimums (°C) un mēneša vidējā temperatūra, kā arī tās novirze no ilggadējās novērojumu normas. Mēneša nokrišņu summa (mm), nokrišņu summa pa dekādēm un vienas diennakts nokrišņu maksimums.
Fašisms
Lai arī termins galvenokārt tiek attiecināts uz Musolini vadīto Itāliju, tas bieži tiek izmantots, lai raksturotu līdzīgas politiskās kustības, kas laikā starp Pirmo un Otro pasaules karu bija plaši izplatītas Eiropā — Ungārijā, Rumānijā, Spānijā un citur —, tai skaitā Vācijā valdošo nacionālsociālismu.
2005. gada laikapstākļi Latvijā
Laikapstākļu statistika Rīgā
Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas.
Gaisa temperatūras fakti Rīgā
Dienas zemākā gaisa temperatūra un nakts augstākā gaisa temperatūra Rīgā. Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas.
Augstākā gaisa temperatūra naktī:
Literatūras vēsture
Senās Persijas literatūra
Pirms islāma nostiprināšanās Persijā lietoja palavi rakstību. No šī perioda saglabājies visai maz literāru darbu. Saglabājušies dažādi reliģiska satura teksti, piemēram, Avestas (zoroastrisma svēto rakstu) komentāri u.tml. Saglabājušies arī juridiski teksti (likumu kodekss Matigan-i Hazar Datistan). Sasanīdu impērijas laikā tapusi mitoloģiskā "Grāmata par Ardašira Babaga dēla piedzīvojumiem".
Sengrieķu literatūra
Antīkā literatūra aizsākās Senajā Grieķijā, kur 8.gs. p.m.ē. (bet, iespējams, arī vēlāk) radušies Homēram piedēvētie eposi "Iliāda" un "Odiseja", nedaudz vēlāk — Hēsioda "Darbi un dienas" un "Teogonija".
Senajā Grieķijā attīstījās arī lirika. Pirmais zināmais sengrieķu liriskais dzejnieks ir Arhilohs, kurš dzīvojis ap 700. gadu p.m.ē.; no viņa darbiem saglabājušies tikai nelieli fragmenti. Par ievērojamākajiem sengrieķu dzejniekiem mēdz uzskatīt Sapfo un Pindaru.
Senajā Grieķijā radās teātris un dramaturģija, izveidojās tādas dramaturģijas formas kā traģēdija un komēdija. Izcilākie dramaturgi bija traģēdiju autori Aishils, Sofokls, Eiripīds un komēdiju autori Aristofans, Menandrs. Sengrieķu teātris cēlies no dievam Dionīsam veltītiem rituāliem.
Senajā Grieķijā izveidojās arī vēsturiskā proza, kuras nozīmīgākie autori ir Hērodots, Tukidīds un Ksenofonts. Zināmā mērā par literāriem var dēvēt arī filozofa Platona dialogus.
Romiešu literatūra
Senās Romas literatūra izveidojās, balstoties sengrieķu literatūrā; tādējādi romiešu autori lielā mērā atdarināja grieķu autoru darbus. Tā, piemēram, Vergilija "Eneīda" dažādos aspektos seko Homēra "Iliādas" paraugam, Plauta komēdijas līdzinās Aristofana darbiem, Tacits savos vēsturiskās prozas darbos izmanto Tukidīda metodes, Ovidijs "Pārvērtībās" pievēršas grieķu mītiem u.tml. Taču ir jāatzīst, ka bieži vien romiešu autori ar šiem darbiem sasniedza izcili augstu māksliniecisko līmeni. Īpaši izceļamas, piemēram, ir Senekas traģēdijas.
Prozā īpaši izceļami tādi autori kā Petronijs, Apulejs, arī vēsturiskās un retoriskās prozas autori Jūlijs Cēzars, Cicerons, Tits Līvijs u.c.
Senajā Romā īpaši uzplauka dzeja. Par nozīmīgākajiem dzejniekiem uzskatāmi Ennijs, Lukrēcijs, Katulls, Ovidijs, Horācijs, Vergilijs, Tibulls, Lukāns. Pašu romiešu radīts literatūras žanrs ir satīra, kuru īpaši attīstīja Juvenāls un Marciāls.
Viduslaiku literatūra
Viduslaiku literatūras aizsākumi meklējami pēc Romas impērijas sabrukuma. Viduslaikos top gan laicīgā, gan reliģiskā literatūra. Liela daļa darbu tika uzrakstīti latīņu valodā (katoļu baznīcas oficiālajā valodā), taču, piemēram, daļā Austrumeiropas liela nozīme bija arī senslāvu valodai. Daudzi nozīmīgi laicīga rakstura darbi tapuši arī tautas valodā, piemēram, senangļu "Beovulfs", vidusaugšvācu "Dziesma par Nībelungiem", senfranču "Dziesma par Rolandu" u.c. Viduslaikos turpināja attīstīties arī persiešu literatūra, izveidojās arābu literatūra. Daudzi Eiropas viduslaiku literatūras darbi ir anonīmi: autora loma dažādu iemeslu dēļ netika uzskatīta par pārāk nozīmīgu, un ļoti augstu tika vērtēta daļa antīko autoru un t.s. baznīcas tēvu autoritāte.
Renesanses literatūra
Renesanses laikmeta literatūras aizsākumi meklējami 13. un 14. gadsimtā Itālijā, kur darbojās tādi autori kā Frančesko Petrarka, Dante Aligjēri, Džovanni Bokačo un citi. Literāri darbi tika rakstīti gan latīņu, gan nacionālajās literatūrās. Lielu nozīmi — kā jau renesanses mākslā vispār — ieguva antīkie paraugi, īpaši romiešu dzeja (Horācijs, Ovidijs, Vergilijs u.c.), romiešu vēsturnieku darbi. Renesanses laika Itālijā īpaši izplatījās, iespējams, pati populārākā dzejas forma — sonets.
Renesanses literatūra īpaši spilgti attīstījās arī Spānijā (Lope de Vega, Pedro Kalderons de la Barka (lai gan Lope de Vega un Kalderons de la Barka nereti tiek uzskatīti arī par baroka autoriem), Migels de Servantess Saavedra), Francijā (Mišels de Monteņs, Fransuā Rablē) un Lielbritānijā (Tomass Mors, Edmunds Spensers, Filips Sidnijs, Bens Džonsons, Kristofers Mārlovs, Viljams Šekspīrs).
Baroka literatūra
Baroka literatūrai (un baroka mākslai vispār) raksturīga formas virtuozitāte, pievēršanās vissmalkākajām darba detaļām, spēcīga tēlainība. Baroka literatūrā īpaši attīstās metafora un alegorija. Baroka literatūrai raksturīgas reliģiskas tēmas, Vanitas (uzsvars uz laicīgā pārejošo un nepastāvīgo raksturu), Memento mori (atgādinājums par cilvēka mirstīgumu) un Carpe diem (mirkļa izbaudīšana) motīvi.
Par pazīstamāko Itālijas baroka literatūras pārstāvi uzskatāmas dzejnieks Džovanni Batista Marino (jeb Džambatista Marino). Marino licis pamatus veselam dzejas virzienam, kas tad arī nosaukts pēc viņa vārda — par marinismu. Marinisti savos darbos spilgti lietoja ne tikai metaforas, bet arī hiperbolas, vārdu spēles, mītiskus motīvus.
Citi spilgti baroka literatūras pārstāvji ir, piemēram, portugālis Antonio Vieira, kurš dzīvoja Brazīlijā, vācu autori Andreass Grifijs, Martins Opics u.c. Baroka tradīcijai tuvi arī angļu dzejnieki Džons Donns, Džordžs Herberts, Endrjū Mārvels u.c.
Klasicisma literatūra
Klasicisma laikmets literatūrā aizsākās Francijā 17.gs. beigās; Francijā tas dominēja līdz pat 19.gs. sākumam, pārējā Eiropā jau 18.gs. daudz lielāku ietekmi ieguva Apgaismības literatūra. Klasicismam ir divi avoti — Renē Dekarta racionālisma filozofija un antīkā kultūra (literatūrā — Aristoteļa un Horācija uzskati par dramaturģiju un dzeju). Klasicisms uzsver literatūras sabiedrisko un morāli tikumisko (audzinošo) funkciju. Klasicismam raksturīga tā saukto augsto un zemo žanru hierarhija. Augstie žanri ir traģēdija, oda; zemie — komēdija, satīra, fabula.
Pazīstamākie klasicisma autori bija franču dramaturgi, traģēdiju autori Pjērs Korneijs un Žans Rasins, kā arī komēdiju autors Moljērs un fabulists Žans Lafontēns. Nozīmīgs klasicisma teorētiķis bija dzejnieks Nikolā Bualo. Par klasicistiem zināmā mērā var uzskatīt arī izcilos vācu autorus Gēti un Šilleru.
Apgaismības laikmeta literatūra
17.gs. Eiropas kultūrā aizsākās Apgaismības laikmets — racionālisma, arī materiālisma un individuālisma nostiprināšanās un attīstīšanās periods. Apgaismības laikmetā īpaši nozīmīga bija franču literatūra — Voltēra, Ruso, Monteskjē un Denī Didro literārarie un filozofiskie darbi. Liberāli un demokrātiski noskaņotie apgaismības laikmeta autori kritiski uzlūkoja laikmeta sabiedrību un politisko iekārtu. Šajā laikā tika attīstītas arī cilvēktiesību un pilsoņa tiesību koncepcijas. Literatūrā lielu nozīmi ieguva sabiedrību kritizējošā satīra (izcils piemērs — Monteskjē "Persiešu vēstules"). Citi nozīmīgi šī laikmeta autori bija Henrijs Fīldings un Daniels Defo Lielbritānijā.
Sentimentālisma literatūra
Apgaismības laikmeta ietvaros 18.gs. Eiropā attīstījās sentimentālisma literatūra. Svarīgākā sentimentālisma literatūras iezīme — tā pretstatā, piemēram, klasicismam, par dominējošo cilvēkā atzīst emocijas, nevis prātu. Atbilstoši Apgaismības laikmeta garam sentimentālisma literatūra lielā mērā bija didaktiska — tā sludināja jūtu pasaules izkopšanu, pilnīgošanu, uzlabošanu. Attiecīgi arī literārajiem varoņiem raksturīgs bieži vien pat sakāpināts un pārspīlēts jūtīgums, jūtu pasaules pārbagātība, ārkārtīgi ciešas emocionālās saiknes ar apkārtējo pasauli. Sentimentālismam raksturīga arī dabas idillizācija (dabas tēli tika izmantoti gan kā spēcīgs emociju rosinātājs, gan arī kā literāro varoņu emociju izteicējs).
Sentimentālisms īpaši attīstījās Lielbritānijā un Francijā. Kā nozīmīgākie sentimentālisma autori jāmin angļi Džeimss Tomsons, Tomass Grejs, Semjuels Ričardsons un īpaši Lorenss Stērns, francūzis Žans Žaks Ruso.
Romantisma literatūra
18.gs. nogalē kā reakcija pret Apgaismības laikmeta kultūru, tā sabiedriskajām un politiskajām normām, materiālismu un racionālismu izveidojās romantisma filozofija un literatūra. Romantisma literatūrā uzsvērta gara, kaislību, intuīcijas, iztēles pārākums par prātu, racionalitāti. Romantisms aktualizēja folkloru un mitoloģiju, kā arī viduslaiku kultūru. Romantismā īpaša loma ir arī ironijai.
Romantisms aizsākās 18.gs. nogalē Vācijā, spēcīgi attīstījās arī Lielbritānijā, Krievijā, nedaudz vēlāk arī Francijā un citās Eiropas valstīs, kā arī ASV. Romantisms literatūrā dominēja līdz aptuveni 19.gs. vidum. Nozīmīgākie romantisma teorētiķi un autori ir vācieši Novāliss, Frīdrihs Šellings, Frīdrihs Šlēgels, Augusts Šlēgels, Ludvigs Tīks, Heinrihs fon Kleists, Ernests Teodors Amadejs Hofmanis, Heinrihs Heine, briti Semjuels Kolridžs, Viljams Vērdsverts, Viljams Bleiks, Bairons, Persijs Bišs Šellijs, Džons Kītss, francūži Viktors Igo, Stendāls, krievi Aleksandrs Puškins, Nikolajs Gogolis, Mihails Ļermontovs, polis Ādams Mickēvičs, amerikāņi Edgars Alans Po, Volts Vitmens, Hermans Melvils.
Gotiskā literatūra
Paralēli romantisma literatūrai 18.gs. nogalē un 19.gs. pamatā gan kā margināla, taču ļoti spilgta parādība attīstījās arī gotiskā literatūra. Gotiskajā literatūrā vērojamas dažas romantismam raksturīgas iezīmes, un vairāki 19.gs. romantiķi lielākā vai mazākā mērā uzskatāmi arī par gotiskās literatūras autoriem (Edgars Alans Po, Mērija Šellija u.c.). Gotiskās literatūras uzmanības centrā bija gan fiziskas, gan psiholoģiskas šausmas, pārdabiski spēki un būtnes, ārprāts, nāve, iznīcība; to raksturo tumšas noskaņas, noslēpumainība, dramatisms.
Par pirmo gotiskās literatūras darbu uzskata angļu rakstnieka Horācija Volpola romānu "Otranto pils" (1764). Citi nozīmīgi britu gotiskās literatūras autori bija Metjū Gregorijs Lūiss, Viljams Bekfords, Anna Redklifa un Mērija Šellija. Gotiskajai literatūrai piederošus darbus rakstījuši arī vairāk ar romantismu saistītie Džons Viljams Polidori, Čārlzs Metjurins, kā arī Viktorijas laikmeta autori Elizabete Gaskela, Brems Stokers u.c.
Gotiskā literatūra paralēli attīstījās arī Francijā (melnā romāna — roman noir — autori Fransuā Gijoms Dikrī-Diminils, Bakulārs d'Arno, de Ženlī jaunkundze) un Vācijā (Kristians Heinrihs Špīss, ar dažiem darbiem arī Ernests Teodors Amadejs Hofmanis). ASV gotiskās literatūras darbus rakstījis Edgars Alans Po.
Kā vairāk vai mazāk masu literatūras sastāvdaļa gotiskā literatūra turpina pastāvēt arī mūsdienās, piemēram, šausmu literatūras formā (skat. arī rakstu Fantastika).
Reālisma literatūra
19.gs. 30. gados Francijā radās reālisma literatūra — virziens, kas postulēja maksimāli patiesu un objektīvu, bet māksliniecisku reālās īstenības attēlojumu literatūrā. Francijā reālisms attīstījās kā reakcija gan pret klasicisma, gan romantisma literatūru, lai gan romantisma un reālisma attīstība Francijā lielā mērā norisinājās paralēli, un tādu autoru kā Stendāls un Viktors Igo saskatāmi gan reālisma, gan romantisma elementi. Citi izcili franču reālisma autori bija Onorē de Balzaks, Gistavs Flobērs, brāļi Gonkūri, Gijs de Mopasāns un citi.
Fašisms
Fašisma ideoloģiju raksturo spēcīga centrālā vara, kas nepieļauj opozīcijas izveidošanos, autoritārs vadonis un iejaukšanās pilsoņu privātajā dzīvē, militarizācija, agresīva ārpolitika, radikāls nacionālisms, represijas pret politiskajiem pretiniekiem.
Fašisms sevi pretstatīja gan liberālajam kapitālismam, gan marksismam un komunismam, un proponēja spēcīgas valsts primaritāti pret personību un korporatīvu valsti un šķiru sadarbību šķiru cīņas vietā. Plaši izmantoja propagandu un populismu savu mērķu sasniegšanai.
Dvaits Eizenhauers
Dvaits Deivids Eizenhauers (dzimis, miris ) bija ASV trīsdesmit ceturtais prezidents. Sabiedroto spēku komandieris Otrajā pasaules karā un populārs ģenerālis.
Fašisms
Termins
Itāļu vārds fascismo ("fašisms") ir atvasinājums no latīņu vārda fascio — ‘saišķis, fascija’, kurš savukārt radies no latīņu vārda fasces. Fasces simbolika simbolizē spēku caur vienotību: viens zars/nūja ir viegli salaužams, savukārt saišķis ir grūti salaužams. Līdzīgus simbolus izstrādāja dažādas fašistu kustības: piemēram, Falange simbols ir piecas bultiņas, kuras savieno jūgs.
Dvaits Eizenhauers
Jaunība
Dvaits Deivids Eizenhauers piedzima Denisonas pilsētiņā, Teksasas štatā. Viņa senči, maronītu sektas locekļi, bija pārcēlušies no Eiropas uz Ameriku 18. gadsimtā. 1891. gadā ģimene pārcēlās uz Abelīnas pilsētu Ārkanzasas štatā. Tur aizritēja nākamā prezidenta bērnība.
Fašisms
Termins
Valdības un partijas, kas visbiežāk, papildu Itālijas Musolīni vadītajiem fašistiem, tiek sauktas par fašistiskām, ir Ādolfa Hitlera vadītā Nacistu partija, Falangisti un Fransisko Franko Spānijā, Salazara izveidotā Jaunā valsts (Estado Novo) Portugālē, Ungārijas Bultu krusta partija, Rumānijas Dzelzs Gvarde, Horvātijas ustaši u.c.
Fašismu politiski atbalstīja plašas iedzīvotāju masas: lielie biznesmeņi, zemnieki un zemes īpašnieki, nacionālisti, reakcionāri, Pirmā pasaules kara veterāni, intelektuāļi un strādnieki, kuriem tika solīts darbs un maize. Rumānijā un Ungārijā fašismam bija liels atbalsts proletāriešu un ļoti nabadzīgo zemnieku vidū.
Literatūras vēsture
Reālisma literatūra
No 19.gs. vidus līdz 19.gs. nogalei reālisms būtībā dominēja visā Eiropas, ASV un Krievijas literatūrā. Paralēli gan attīstījās arī naturālisms, kā arī jaunromantisms, impresionisms, agrīnais modernisms. Nozīmīgākie reālisma autori ārpus Francijas bija krievi Fjodors Dostojevskis (viņa darbos gan saskatāmas arī romantisma un pat zināmas agrīna modernisma iezīmes), Ļevs Tolstojs, Antons Čehovs, angļi Čārlzs Dikenss un Radjards Kiplings, amerikānis Henrijs Džeimss (kam ir arī modernistiski darbi), vācieši Teodors Štorms, Gotfrīds Kellers, Teodors Fontāne.
Fašisms
Definīcijas
Itālijas fašismā jau no pirmsākumiem pastāvēja vairākas ideoloģiskās grupas, katra ar savu vēsturi un atbalsta bāzi. Kopējas ideoloģijas trūkums gan veicināja fašisma straujo popularitāti, gan vēlāk to vājināja.
Literatūras vēsture
Naturālisma literatūra
Kā savā ziņā radikāls reālisma novirziens 19.gs. otrajā pusē izveidojās naturālisms. Naturālisma pamatā bija Čārlza Darvina evolūcijas teorija, kā arī Ogista Konta pozitīvisma filozofija un Ipolita Tēna pozitīvismā balstītie literatūrteorētiskie uzskati. Naturālisti uzskatīja, ka cilvēka raksturu, uzvedību vislielākajā mērā nosaka dabas likumi, iedzimtība, laikmets, vide. Naturālismam nereti raksturīga arī negatīvā estētika.
Fašisms
Definīcijas
Tikai 1932. gadā Musolīni mēģināja definēt, kas ir fašisms. Tas esot antikomunistisks, antisociālistisks, noraida šķiru cīņas konceptu, antidemokrātisks, etātisks, un uz teritoriālo ekspansiju vērsts. Musolīni definēja fašismu kā labēju kolektīvisma ideoloģiju, kas vērsta pret sociālismu, liberālismu, demokrātiju un individuālismu. Viņš rakstīja: Antiindividuāla, fašistu dzīves uztvere uzsver valsts svarīgumu un akceptē indivīdu tikai tik tālu cik viņa intereses sakrīt ar valsts interesēm, kuras iemieso cilvēka, kā vēsturiskas vienības, sirdsapziņu un vispārējo gribu... Fašistu valsts koncepts ir visaptverošs; ārpus tās nevar pastāvēt nekādas cilvēciskas vai garīgas vērtības, vai vēl mazāk - tādām pat nevar būt vērtības... Fašisms tātad ir opozīcijā tai demokrātijas formai, kas vienādo nāciju ar vairākumu, pazeminot to līdz lielākā skaitļa līmenim... Mēs ticam, ka šis ir autoritātes gadsimts, gadsimts kas nosveras pa labi, fašistu gadsimts. Ja 19. gadsimts bija indivīda gadsimts (liberālisms nozīmē individuālismu), tad mēs ticam ka šis ir "kolektīva" gadsimts un tātad, valsts gadsimts.
Literatūras vēsture
Naturālisma literatūra
Naturālisma iezīmes rodamas jau brāļu Gonkūru un Gistava Flobēra darbos. Pazīstamākie naturālisti ir francūzis Emīls Zolā, vācietis Arno Holcs, zviedrs Augusts Strindbergs. Naturālisma iezīmes tiek saskatītas arī izcilā norvēģu dramaturga Henrika Ibsena darbos.
Fašisms
Definīcijas
Bijušais Kolumbijas Universitātes profesors Roberts O. Pakstons rakstīja: Fašismu varētu definēt kā politiskās uzvedības veidu, kuru iezīmē apsēsta koncentrēšanās uz sabiedrības sabrukumu, pazemojumu vai upura tēlu, kam kā kompensācija pastāv vienotības, enerģijas un tīrības kulti kuros masu partijas, kuras sastāv no uzticamiem nacionalistu aktīvistiem, efektīvi, taču ne vienmēr komfortabli, sadarbojas ar tradicionālajām elitēm, noliedzot demokrātiskās brīvības, un ar vardarbīgām metodēm, bez nekādiem ētiskiem vai legāliem ierobežojumiem, mēģina piepildīt iekšējās attīrīšanās un ārējās ekspansijas mērķus.
Literatūras vēsture
Modernisma literatūra
Par modernismu gan mākslā vispār, gan arī atsevišķi literatūrā būtībā iespējams runāt nevis par kā virzienu, bet gan tikai kā par daudzu virzienu, strāvojumu, tendenču kopumu. Šo kopumu vienojošie elementi ir sacelšanās pret literāro tradīciju (šajā gadījumā — pamatā reālismu un naturālismu), laikmeta ideāliem, dažādi formas un stila eksperimenti, subjektivitāte, individuālisms, interese par mītiem utt.
Par modernisma aizsācējiem uzskatāmi 19.gs. franču dzejnieki impresionisti un simbolisti — simbolisma priekštecis Šarls Bodlērs, Arturs Rembo, Stefans Malarmē u.c. Modernisms 19.gs. beigās un 20.gs. sākumā spēcīgi attīstās gan Eiropā, gan ASV, gan Krievijā. Pasaules literatūrā kopumā modernisms dominē līdz aptuveni Otrajam pasaules karam.
Modernisma literatūrā ietilpst:
Daudzi izcili modernisma autori gan nav saistīti vai saistāmi ar kādiem konkrētiem virzieniem — piemēram, Džeimss Džoiss, Francs Kafka, Virdžīnija Vulfa, Viljams Folkners, Hermanis Hese, Tomass Manns, Greiems Grīns, Mihails Bulgakovs un daudzi citi.
Sociālistiskā reālisma literatūra
Pēc Padomju Savienības izveidošanās tās mākslā un literatūrā sākotnēji dominēja modernisms, taču valdošajai varai šāda māksla nebija pieņemama (tā tika dēvēta par "buržuāzisku", "pagrimušu" u.tml.). Ar 1932. gadā Staļina izsludinātu dekrētu par Padomju Savienības oficiālo un vienīgo atzīto mākslas un literatūras virzienu tika pasludināts sociālistiskais reālisms (citādas mākslinieciskās izpausmes varēja tikt sodītas pat ar ieslodzīšanu gulaga nometnēs). Sociālistiskais reālisms palika Padomju Savienības oficiālais virziens mākslā līdz pat tās sabrukumam, taču jau pēc Staļina nāves 1953. gadā bija vērojamas brīvākas mākslinieciskas izpausmes (piemēram, psiholoģiskā reālisma atdzimšana u.tml.).
Sociālistiskā reālisma doktrīna pieprasīja "patiesu", vēsturiskajām reālijām atbilstošu mākslu, tajā pašā laikā vairāk vai mazāk oficiāli pieprasot arī šīs patiesības idealizāciju (Staļins runājis par "dvēseļu inženieriem"). Literatūrā un mākslā bija jāpievēršas proletariātam, cīņai par komunismu, karam u.tml. Valdošais sociālistiskā reālisma patoss bija heroiskais un cildenais. Neoficiāli, bet stingri nebija pieļaujama Padomju Savienībā eksistējošo negatīvo parādību attēlošana — tātad būtībā sociālistiskajam reālismam ar īstenu reālismu sakara bija visai maz. Sociālistiskā reālisma estētikai daudz kopīga ar klasicisma estētiku.
Dvaits Eizenhauers
Izglītība
Profesiju Eizenhauers izvēlējās nejauši. Kāds draugs ieteica viņam iestāties Jūras karaspēka akadēmijā. Lai gan Eizenhauers nokārtoja iestājpārbaudījumus, viņš bija par vecu, lai tiktu uzņemts Jūras karaspēka akadēmijā, tāpēc jauneklis 1910. gadā iestājās Vestpointas Kara akadēmijā. Viņš beidza šo skolu ar otrā leitnanta pakāpi un tika norīkots uz Semhjūstonas fortu. Pēc Pirmā pasaules kara beigām Eizenhauers vienlaikus sekmīgi beidza divas visaugstākā prestiža ASV militārās mācību iestādes — koledžas Livenvortā un Vašingtonā. No 1929. līdz 1933. gadam viņš strādāja kara ministrijā, pēc tam pie ģenerāļa Daglasa Makartura — ASV armijas štāba priekšnieka. Kopā ar viņu Eizenhauers devās uz Filipīnām, kur dienēja līdz Otrā pasaules kara sākumam. 1940. gadā viņš atgriezās ASV.
Literatūras vēsture
Sociālistiskā reālisma literatūra
Pazīstamākie sociālistiskā reālisma autori bija krievi Maksims Gorkijs un Mihails Šolohovs. Sociālistiskais reālisms kļuva par oficālo ideoloģiju arī citās sociālistiskajās valstīs, piemēram, Ziemeļkorejā un Ķīnā.
Dvaits Eizenhauers
Otrais pasaules karš un darbība tajā
Otrā pasaules kara vēsturē Eizenhaueram ir īpaša un ļoti svarīga loma. Apbrīnojami ātri viņš no mazpazīstama štāba virsnieka kļuva par vienu no ievērojamākajiem karavadoņiem. Pirmo reizi Eizenhauers pievērsa sev pavēlniecības uzmanību ASV vēsturē lielāko manevru laikā 1941. gadā. 1942. gadā toreizējais prezidents Rūzvelts piešķīra viņam ģenerālmajora pakāpi
Karavadonis un diplomāts
1942. gada jūnijā Eizenhaueru norīkoja dienestā uz Angliju un iecēla par ASV karaspēka Eiropā virspavēlnieku. Pirmais nopietnais pārbaudījums bija angļu un amerikāņu ekspedīcijas karaspēka izcelšanās Ziemeļāfrikā. Sabiedrotie šajā operācijā guva pilnīgu uzvaru, un Eizenhauers iemantoja izcilu karavadoņa slavu. Pēc veiksmīgas operācijas Sicīlijā, kuras rezultātā Itālijā tika pilnībā pārtraukta karadarbība un tā izstājās no kara, Eizenhauers kļuva pazīstams ne tikai kā karavīrs, bet arī kā prasmīgs diplomāts. 1943. gadā viņu iecēla par sabiedroto ekspedīcijas karaspēka augstāko virspavēlnieku Rietumeiropā. Par galveno viņa veikumu kļuva operācija „Overlord” — sabiedroto karaspēka desants Francijā. Šī kara vēsturē lielākā desanta operācija sākās 1944. gada 6. jūnijā. Strauji izvēršot uzbrukumu, sabiedroto karaspēks 1944. gada 25. augustā atbrīvoja Parīzi.
Literatūras vēsture
Eksistenciālisma literatūra
20.gs. pirmajā pusē Eiropā izveidojās eksistenciālisma filozofija — tās priekšteči un nozīmīgākie ietekmes avoti bija dāņu filozofs Sērens Kirkegors, vācu filozofi Frīdrihs Nīče un Edmunds Huserls, krievu rakstnieks Fjodors Dostojevskis. Par pazīstamākajiem un svarīgākajiem eksistenciālisma filozofiem 20.gs. kļuva vācieši Martīns Heidegers, Kars Jaspers, francūži Žans Pols Sartrs un Simona de Bovuāra.
Dvaits Eizenhauers
Kļūšana par prezidentu
Pēc Vācijas kapitulācijas Eizenhauers atgriezās ASV. Viņš bija ārkārtīgi populārs — cilvēki uz ielas viņu pazina un sveicināja. Jau toreiz viņam ieteica nodarboties ar politiku, taču uzreiz dienestu Eizenhauers nepameta. Tikai 1952. gadā ģenerālis pārtrauca militāro karjeru un izvirzīja savu kandidatūru prezidenta postenim. Viņš uzvarēja vēlēšanās ar 55% vēlētāju balsu un 531 elektorāta balsi. Viņš bija prezidents divus termiņus pēc kārtas — no 1953. līdz 1961. gadam.
Literatūras vēsture
Eksistenciālisma literatūra
Eksistenciālisms izveidojās arī par virzienu literatūrā — nozīmīgi eksistenciālisma autori ir filozofi Žans Pols Sartrs, Simona de Bovuāra, Gabriels Marsels, Albērs Kamī (lai gan Kamī pats sevi par eksistenciālistu neuzskatīja). Zīmīgi, ka eksistenciālisti norobežojās no modernistiem; mūsdienās jautājumā, vai eksistenciālisms piederīgs modernismam, pastāv dažādi viedokļi.
Dvaits Eizenhauers
Attiecības ar PSRS
Formulējot savu prezidenta koncepciju, Eizenhauers teica, ka ASV neuzņemas pienākumu apkarot komunismu jebkurā zemeslodes vietā, taču brīdināja, ka jebkādas agresīvas PSRS aktivitātes izraisīs ASV atbildes reakciju, pat kodolieroču lietošanu. Vienlaikus Eizenhauers izrādīja zināmu lokanību, apvienojot slepenās operācijas ar propagandas pasākumiem. 1953. gada decembrī viņš izsludināja programmu „Atoms — Mieram”, kurā paredzēja atomenerģijas izmantošanu miermīlīgiem mērķiem. Attiecības ar PSRS Eizenhauera laikā attīstījās ļoti nevienmērīgi. Vislielāko progresu šai ziņā abas valstis sasniedza Ņikitas Hruščova vizītes laikā ASV 1959. gadā. Tolaik pirmoreiz radās reāla iespēja noslēgt vienošanos par bruņojuma kontroli. Bija panākta arī vienošanās par jaunu tikšanos Parīzē, taču divas nedēļas pirms tās PSRS notrieca amerikāņu izlūklidmašīnu, un tikšanās nenotika.
Literatūras vēsture
Eksistenciālisma literatūra
Eksistenciālisma darbi parasti ir filozofiski spēcīgi piesātināti, to centrā ir jautājumi par cilvēka eksistences jēgu, brīvību, gribas brīvību un determinismu, dzīvību un nāvi, eksistences absurdu u.tml. Eksistenciālisms uzsver individuālās un subjektīvās pieredzes nozīmi.
Dvaits Eizenhauers
Pēc prezidentūras
Pēc aiziešanas no Baltā nama Eizenhauers oficiāli politikā vairs neiesaistījās. Viņš nomira 1969. gada 28. martā. Ar laiku kļuva skaidrs, ka dažas viņa idejas iekšējās un ārējās politikas jomā ir saglabājušas aktualitāti, un daudzi amerikāņu politiķi izmanto tās savā darbībā arī mūsdienās.
Ninieris
Ninieris (arī Niniera ezers) ir beznoteces ezers Cēsu novada Priekuļu pagastā. Atrodas Gaujas nacionālā parka neitrālajā zonā.
Ezera līmenis nav mākslīgi regulēts, tomēr 1964. un 1965. gadā krities par apmēram 3 metriem. Uzskata, ka tas varētu būt saistīts ar Cēsu ūdensvada izbūvi. Krasti lēzeni. Apkārt ezeram iekārtota autotrase, austrumu piekrastē šautuve. Agrāk ezers plaši izmantots rekreācijai. Ezera ūdens bijis inficēts ar ādas slimības izraisītāju, šī iemesla dēļ kādu laiku tā rekreatīvā izmantošana tāpēc tika pārtraukta. 1975. gada vasarā ezerā atkal atļauts peldēties. Ezerā ietekošajā meliorācijas grāvī ieplūst Dukuru ciema notekūdeņi. Ezerā tiek regulāri veiktas ūdens kvalitātes pārbaudes.
Literatūras vēsture
Absurda drāma
20.gs. vidū Eiropā attīstījās absurda drāma — dramaturģijas virziens, kas cilvēka eksistenci uzlūkoja kā bezjēdzīgu un nenozīmīgu, pasauli — kā absurdu, neloģisku, komunikāciju — kā neiespējamu. Absurda drāma izvērtās par ļoti ietekmīgu literatūras virzienu, tā slavenākie pārstāvji ir Semjuels Bekets, Eižens Jonesko, Žans Ženē, Arturs Adamovs. Absurda drāmas iezīmes vērojamas arī daudzu citu pazīstamu dramaturgu darbos — te jāmin Frīdrihs Dirrenmats, Harolds Pinters, Edvards Olbijs un citi autori.
Postmodernisma literatūra
Pēc Otrā pasaules kara beigām rietumos pamazām attīstījās postmodernisma arhitektūra, māksla un literatūra. Tāpat kā modernisma gadījumā arī ar jēdzienu "postmodernisms" apzīmē ļoti atšķirīgas parādības; tāpat arī pastāv atšķirīgi uzskati par postmodernisma saistību ar modernismu — postmodernisms tiek uzlūkots gan kā modernisma pēctecis vai noslēdzošais posms, gan kā pretreakcija uz modernismu. Domājams, zināma taisnība ir abos uzskatos. Postmodernisma literatūra pasaulē dominē vēl mūsdienās.
Dažas vispārīgas postmodernisma literatūras pazīmes ir skepticisms, neuzticēšanās racionalitātei un neticība progresa iespējamībai, radikāla tradīcijas noraidīšana (atteikšanās no tā sauktajiem lielajiem naratīviem), vairāk vai mazāk galējs relatīvisms, individuālisms un subjektīvisms (un tajā pašā laikā — neticība cilvēka identitātei kā vienam veselumam), plurālisms u.tml.
Postmodernisma literatūras stilam raksturīgs fragmentiskums, žanru hibridizācija, formas eksperimenti, ironija un pašironija, parodija, pastišs, intensīvs alūziju, netiešu citātu, kultūras atsauču lietojums utt.
Pazīstamākie postmodernisma autori ir Umberto Eko, Džulians Bārnss, Pols Osters, Džons Bārts, Italo Kalvino, Dons Delillo, Vladimirs Sorokins, Patriks Zīskinds, Haruki Murakami, Tomass Pinčons, Malkoms Bredberijs, Hulio Kortasars, Džons Faulzs, Ginters Grass, Kadzuo Išiguro, Normans Meilers, Čaks Palanjuks, Milorads Pavičs, Viktors Peļevins, Salmans Rušdi un citi. Par postmodernismam piederīgu virzienu mēdz uzskatīt arī maģisko reālismu (Gabriels Garsija Markess, Mario Vargass Ljosa u.c.). Par postmodernistu nereti tiek uzskatīts arī izcilais argentīniešu rakstnieks Horhe Luiss Borhess.
Stokholmas pils
Stokholmas pils (sv) ir Eiropā lielākā darbojošā pils, kas atrodas Stokholmā uz Stadsholmena salas, Ziemeļu straumes (Norrström) ziemeļu pusē Vecpilsētā. Stokholmas pils ir karaliskā pils un oficiālā Zviedrijas monarhu rezidence. Pašreizējā pils ir arhitekta Nikodema Tesīna projektēta, celta iepriekšējās pils vietā, kas nodega 1697. gada 7. maijā, kad gandrīz gāja bojā visa monarha ģimeme. Pils bija gatava dzīvošanai 1754. gadā un tās pirmie saimnieki bija karalis Ādolfs Frederiks un karaliene Luīze Ulrika.
Pilī bez karaliskās ģimenes apartementiem atrodas reprezentāciju un Svētku rīkošanas zāles, lielais viesu uzņemšanas stāvs, Bernadotu stāvs.Pilī atrodas arī karalistes troņa zāle, pils baznīca, Gustava III antīkais muzejs, dārgumu glabātuve ar regālijām, muzejs "Trīs kroņi" un sadzīves lietu kambaris "Livrustkammaren" (zviedru valodā).Sākotnēji pilī atradās arī Zviedrijas valdība un līdz 1878. gadam Karaliskā bibliotēka, kuras vietā pašlaik ir Bernadotu bibliotēka.
Arhektoniski pils ir baroka stila, 230 metrus gara un 125 metrus plata, būvēta no akmeņiem un ķieģeļiem, tai ir 28 statujas, 717 balasterfigūras un 242 konsolu volūtas. Pils fasādi klāj tēsti akmeņi 9500 kvadrātmetru platībā un apmetums 11 000 kvadrātmetru platībā. Pils fasādēm ir atšķirīgas iezīmes — rietumu jeb karaļa fasādei ir raksturīgi kara un vīrišķību simbolizējoši atribūti, austrumu fasādes puse jeb karalienes fasādei raksturīgi milzīgi pīlastri, bet dienvidu jeb nācijas fasādei raksturīgi agrīnā baroka iedvesma ar triumfa arku kā galveno atribūtu. Pili un karalisko ģimeni kopš 1523. gada apsargā sardze.
2009. gadā uzsākta pils fasādes renovācija, kuru pilnībā paredzēts veikt divdesmit gadu laikā, plānotās izmaksas tiek prognozētas 240 miljonu Zviedrijas kronu apmērā.
Žaks Lemērs
Žaks Lemērs (dzimis 1945. gada 7. septembrī) ir bijušais kanādiešu hokejists, centra uzbrucējs. Lemērs ir astoņkārtējs Stenlija kausa ieguvējs, 1984. gadā ticis uzņemts Hokeja slavas zālē. Pašlaik Lemērs ir hokeja treneris.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Lemērs uzsāka 1967.—68. gada sezonā, kad aizvadīja pilnu sezonu NHL kluba Monreālas "Canadiens" sastāvā, izcīnot jau savu pirmo Stenlija kausa titulu. "Canadiens" rindās Lemērs spēlēja līdz pat 1978.—79. gada sezonas noslēgumam, kad beidza savu karjeru, šajā laikā 1968., 1969., 1971., 1973., 1976., 1977., 1978. un 1979. gadā kopā ar komandu izcīnot Stenlija kausu. 1976. un 1979. gadā Lemērs guva arī sērijas izšķirošos vārtu guvumus.
Trenera karjera
Trenera karjeru Lemērs uzsāka Šveicē 1979. gadā, taču jau 1983. gadā kļuva par "Canadiens" galveno treneri, amatā gan esot vien līdz 1985. gadam. No 1993. līdz 1998. gadam Lemērs bija Ņūdžersijas "Devils" galvenais treneris, 1995. gadā izcīnot Stenlija kausu. No 2000. līdz 2009. gadam Lemērs bija Minesotas "Wild" galvenais treneris, taču tad uz divām sezonām atgriezās "Devils" galvenā trenera amatā.
1994. un 2003. gadā Lemērs ieguvis arī Džeka Adamsa balvu kā līgas labākais treneris.
Gubu lietusmākoņi
Gubu lietusmākoņi Cumulonimbus (Cb) ir balti mākoņi ar tumšu, dažreiz zilganu pamatu, kuri izskatās kā lieli kalni, kuri paceļas augstu gaisā. Parasti tie ir atsevišķi mākoņi, bet dažreiz ir novērojami arī kā mākoņu masas ar virsotnēm. Visas debesis tie neaizsedz, parasti starp mākoņiem spīd Saule. Pamata augstums ir 400—1000 m, vertikāli to augstums ir 3—4 km, bet tie var būt arī augstāki. Nokrišņi vienmēr ir gāzienveidīgi: vasarā izkrīt kā lielu lietus pilienu straujš lietus, dažreiz ar krusu, pavasarī un rudenī nokrišņi ir sniega un ledus graudu veidā. Ziemā krīt intensīvs sniegs, bieži vien tas ir slapjš sniegs. Bieži zibeņo. Mākoņi parasti veidojas Cu cong mākoņu attīstības rezultātā. Dažos gadījumos pēc šo mākoņu aiziešanas ir vērojama arī varavīksne.
Siljans
Siljans (sv) ir liels ezers Zviedrijā, Dalarnas lēnē. Pēc platības sestais lielākais ezers Zviedrijā. Kopā ar savienotajiem, mazākajiem ezeriem (Orsašens u.c.) platība sasniedz 354 km².
Siljana baseinā ap 20% platības aizņem purvi un ap 70% platības — mežs. No ezera iztek Esterdālelvena, kas drīz sasniedz Dālelvenas upi, kas savukārt ietek Botnijas līcī.
Ezers atrodas ap 365 miljonus gadu sena meteorīta krātera Siljansringena (Siljansringen) dienvidrietumu perifērijā. Šī krātera diametrs ir ap 50 km. Meklējot dabas gāzes atradnes, meteorīta sašķeltajā granīta masīvā ziemeļos no ezera ir izveidoti divi dziļurbumi, kas sasniedz 6,7 km un 6,5 km dziļumu.
Viktors Šklovskis
Viktors Šklovskis (Ви́ктор Бори́сович Шкло́вский; dzimis (pēc vecā stila 12. janvārī), miris ) bija krievu rakstnieks, literatūrzinātnieks, literatūras kritiķis, viens no ievērojamākajiem krievu formālisma pārstāvjiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1893. gadā Sanktpēterburgā ebreju izcelsmes skolotāja Borisa Šklovska ģimenē. Lai arī bērnībā daudz lasījis, tika izslēgts no skolas sliktu sekmju dēļ. Pēc tam gan pabeidza ģimnāziju un iestājās Pēterburgas universitātes filoloģijas fakultātē.
1916. gadā viņš kļuva par vienu no Poētiskās valodas teorijas pētniecības biedrības jeb OPOJAZ (Общества изучения теории поэтического языка) dibinātājiem. Šajā laikā Šklovskis dienēja Krievijas impērijas armijā, piedalījies Pirmajā pasaules karā, kur tika ievainots un saņēma Svētā Jura ordeni. Pēc tam viņš neilgu laiku dienēja arī Sarkanajā armijā, līdz caur Somiju emigrēja uz Vāciju.
1923. gadā Šklovskis atgriezās Padomju Krievijā un apmetās uz dzīvi Maskavā, kur uzturēja draudzīgas attiecības ar krievu futūristiem. 1920. gados Šklovskis bija viens no spilgtākajiem formālisma teorētiķiem, taču līdz ar 1930. gadiem, kad pret formālismu sāka aktīvi vērsties padomju vara, Šklovskis, pakļaujoties ideoloģiskajam spiedienam, savā zinātniskajā darbībā ieviesa sociāli vēsturiskas metodes.
Zinātniskā darbība
Šklovskis ieviesa jēdzienu "atsvešināšana" (krievu valodā остранение, angļu valodā defamiliarization, arī estrangement), kas gan nebūtu jaucams ar jēdzienu "atsvešināšanās". Ar atsvešināšanu Šklovskis saprata literāru tehniku, kas lasītājam parāda ierasto pasauli kā neparastu, nepazīstamu. Atsvešināšana panākama ar dažādu māksliniecisko izteiksmes līdzekļu, retorisko figūru u.tml. lietojumu, un tieši atsvešināšanu Šklovskis uzskatīja lielā mērā par mākslas pamatpaņēmienu, mākslinieciskā (estētiskā) pārdzīvojuma pamatu.
Šklovskis deva lielu ieguldījumu arī naratoloģijas attīstībā.
Rīgas geto muzejs
Rīgas Geto un Latvijas Holokausta muzejs ir muzejs Rīgā. Atklāts, tas ir otrais geto muzejs pēcpadomju valstīs (pirmais atrodas Varšavā). Muzejs atrodas vēsturiskajos Rīgas Centrāltirgus spīķeros, Maskavas ielā 14a.
Pašlaik ir pabeigta un atklāta muzeja izbūves pirmā kārta: pagalma un pirmā stāva rekonstrukcija, kur ar bruģakmeņiem, kas pārvesti no Rīgas geto ielām, bruģētajā zemes gabalā ir izstādīti stendi, uz kuriem ir atrodami vairāk nekā holokaustā cietušo ebreju vārdi. Muzejs iepazīstina arī ar fotoizstādi, kas ir veltīta holokaustam Latvijā, antisemītisma propagandai un pretošanās kustībai. Nākotnē ir plānots ekspozīciju veidot divos stāvos.
Koncepcija
Īpašas ekspozīcijas telpas radīšana, kas vērsta Latvijas vēstures izzināšanai plašas auditorijas cilvēkiem kā Latvijā, tā arī ārzemju viesiem.
Priekšvēsture
Otrā pasaules kara laikā Latvijā nogalināja vairāk nekā Latvijas ebreju un aptuveni  ebreju no Centrāleiropas valstīm: Vācijas, Čehijas, Austrijas, Ungārijas un Lietuvas. Rīgas geto muzejs atrodas blakus bijušā geto robežai. Rīgas geto ir gandrīz vienīgais, kas nav pārcietis arhitektoniskas pārmaiņas kopš geto laikiem.
Jurga Ivanauskaite
Biogrāfija
1980. gadā absolvējusi M.K. Čurļoņa māksla vidusskolu, 1985. gadā — grafikas studijas Viļņas Mākslas akadēmijā. Tajā pašā gadā klajā nāca pirmais noveļu krājums Pakalnučių metai (lv). Izdoti seši romāni, pasaku krājums bērniem, mistisku ceļojumu triloģija par Himalajiem, eseju un publicistikas krājums. Jurgas Ivanauskaites grāmatu ir tulkotas angļu, latviešu, poļu, krievu un vācu valodā.
Latviski ir izdotas tādas Ivanauskaites grāmatas kā:
1994. gadā Jurga Ivanauskaite pirmoreiz aizbrauca uz Indiju, kur Dharamsalā iepazinās ar Tibetas budismu. Tas aizsāka jaunu viņas daiļrades posmu. Esejas, publicistikas, arī mistisku ceļojumu iespaidus Jurga Ivanauskaite cenšas papildināt zīmējumu un fotografiju izstādēm. 1998. gadā tika sarīkota zīmējumu izstāde "108 Mandalos", 1999. gadā fotogrāfijas izstāde "Tibetas — kita realybė" (Tibeta - cita realitāte).
Jurga Ivanauskaite mirusi 2007. gada 17. februārī (nāves cēlonis - sarkoma). Apbedīta Antakaļņa kapsētā Viļņā.
OpenBSD
OpenBSD ir UNIX-veida atklāta pirmkoda, brīvi pieejama vairāklietotāju un vairāk uzdevumu režīmu realizējoša operētājsistēma, viena no Berkeley Software Distribution (BSD) operētājsistēmām, kura izstrādāta Kalifornijas Universitātē Bērkli. Tajā ir pārmantots UNIX distributīvais pirmkods. Atdaloties no "vecākā brāļa" NetBSD, OpenBSD 1995. gadā kļuva par otru vecāko BSD—tipa operētājsistēmu projektu, kas joprojām tiek izstrādāts. Tas ieguvis atzinību un kļuvis pazīstams ar izstrādātāju bezkompromisu programmatūras licenču politiku, labo lietojumprogrammu dokumentāciju un izstrādi, kas par pirmšķirīgu uzskata sistēmas drošību un pirmkoda kvalitāti. Projekta vadītājs un koordinators ir Teo de Rāts (Theo de Raadt) no Kalgari, Kanādā. Operētājsistēmas simbols ir Puffy, kas ir atvasināts no angļu valodas vārda "pufferfish", kas, savukārt, nozīmē "ežzivs".
OpenBSD uzskata par vienu no drošākajām un uzticamākajām operētājsistēmām pasaulē, tāpēc to galvenokārt lieto vidē, kur svarīga nepārtraukta darbība. Un tieši tāda ir nepieciešamība infrastruktūra, kas nodrošina datortīklu, tai skaitā interneta darbību, tāpēc OpenBSD operētājsistēma galvenokārt veic pakešu maršrutizēšanu, filtrēšanu, prioritizāciju un QoS. Operētājsistēmā integrētā programmatūra spēj nodrošināt populārākos tīmekļa servisus, kā, piemēram, DNS, SMTP, HTTP, HTTPS, POP un citus. OpenBSD izmanto rindu drošības mehānismu, kas nav sastopami vai ir tikai opcionāli citās operētājsistēmās. OpenBSD izstrādātāji veic plānotus un atkārtotus sistēmas auditus, nereti atklājot nepilnības un drošības problēmas pirms tās, kompromitējot sistēmu, spēj izmantot ļaundari. Kritiskas drošības problēmas tiek novērstas ātri un operatīvi.
Strikta licencēšanas politika ir veicinājusi izstrādātājus pārrakstīt tās koda daļas, kas nav licencētas pēc BSD vai līdzīgas licences, tā atbrīvojoties no pirmkoda, kas pēc izstrādātāju ieskatiem ir mazāk brīvs un uzliek ar licencēšanu vairāk saistītus noteikumus.
OpenBSD projekts pašlaik uztur 17 dažādas datoru aparatūru platformas, ieskaitot DEC Alpha, Intel i386, Hewlett-Packard PA-RISC, AMD AMD64 un Motorola 68000 procesorus, Apple PowerPC mašīnas, uz Sun SPARC un SPARC64 bāzētus datorus, kā arī VAX un Sharp Zaurus.
Vēsture
OpenBSD radies atdaloties no NetBSD distributīva. 1994. gada decembrī Teo de Rātam, kas tobrīd jau divus gadus bija viens no NetBSD projekta vadītājiem un līdzdibinātājiem, palūdza labprātīgi izstāties no NetBSD organizācijas, visai drīz liedzot pieeju NetBSD CVS pirmkoda repozitorijam un izstrādātāju e-pasta forumiem, instruējot, ka turpmākie sistēmas ielāpi un uzlabojumi operētājsistēmā tiks iekļauti tikai pēc projekta vadītāju akcepta.
Projekta pirmsākumos Teo de Rāts ieguldīja vairāk kā 30 000 Kanādas dolāru no saviem personīgajiem līdzekļiem. Daļa summas no šī sākumkapitāla tika iztērēta, lai segtu izmaksas par platjoslas interneta pieslēgumu. Par saziedotajiem līdzekļiem izstrādātāji iepirka jaunu aparatūru, lai turpinātu darbu pie dziņa rakstīšanas, tādējādi palielinot OpenBSD atbalstīto iekārtu skaitu. OpenBSD projekts attīstījās tik strauji un turpina to darīt arī šobrīd, tikai pateicoties lietotāju nesavtīgajiem ziedojumiem.
OpenBSD projekta noteiktās prioritātes
Gan izstrādātāji, gan lietotāji ir vienojušies par šādiem projekta vadmotīviem:
Atbalstītās datorsistēmu arhitektūras
Operētājsistēmas kodola lielākā daļa ir sistēmneatkarīga un viegli pārnesama uz populārākajām datoru arhitektūrām.