cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomass Holopainens
Komponēšana
Holopainens ir atzīts kā iedvesmas avots citām grupām, it īpaši simfoniskā, gotiskā un pauermetāla grupām. Sīmona Saimonsa, galvenā dziedātāja no grupas Epica, paziņoja, ka viņa sāka dziedāt kopā ar Nightwish. Bijusī dziedātāja no grupas Visions of Atlantis, Nikola Bognera arī atzina, ka Nightwish ir iedvesmojis grupu, it īpaši savā pirmajā albumā. Sanders Gommans no grupas After Forever, ir teicis, ka Nightwish noteikti ietekmēs radot jaunas dziesmas. Somu pauermetāla grupas Sonata Arctica dziedātājs Tonijs Kako, kurš ir strādājis kopā ar Nightwish, veidojot Beauty and the Beast duetu ar Tarju Turunenu un bijis kā pūļa iesildītājs, vairākas reizes ir paskaidrojis, cik lielu iedvesmu Nightwish ir viņam devis.
Aprīkojums
Holopainens dod priekšroku Korg-Workstation kā koncertos, tā arī studijas vajadzībām. Viņš izmanto galvenokārt dažādas darbstacijas no uzņēmuma. Viņa pirmā īstā darbstacija bija Korg N364 Music Workstation, ko viņš turpināja izmantot līdz Once Upon Tour beigām. Pēc tam viņa sintezatora rīki tika modernizēti, lai remonts būtu vienkāršāks un rezerves daļas būtu vieglāk atrast.
Holopainenam ir ļoti vizuāla pieeja rīkiem uz skatuves. Pēdējos koncertos Once koncertturnejā, viņš nokrāsoja visu darbstaciju baltu. Pēdējās tūrēs viņš lietoja trīs līdz četrus sintezatorus, kuri tika nokrāsoti tumši violetā krāsā. Turklāt viņam ir Džeka Šķērroča figūra starp abiem sintezatora turētājiem un Džeka Sperova (Karību jūras pirāti) figūra uz viņa kreisā sintezatora turētāja. Pēdējos Dark Passion Play koncertturnejas koncertos Holopainenam ir milzīgas laiva vārdā Ocean soul, kas ir apkārt viņa sintezatoriem.
Dark Passion Play koncertturnejā lielāko daļu skaņas izmantoja tikai atlasītās, tieši no viņa Korg Oasys, kuras viņš spēlēja izmantojot Midi programmatūru savienotu ar datoru, lai izvairītos no dažādām problēmām.
Viktors Afanasjevs
Viktors Afanasjevs (ru, dzimis ) ir PSRS un Krievijas kosmonauts, pulkvedis.
Afanasjevs veicis trīs ilglaicīgus kosmiskos lidojumus uz orbitālo staciju Mir.
2001. gadā kā kosmosa kuģa Sojuz TM-33 komandieris veica deviņu dienu lidojumu uz Starptautisko kosmosa staciju. Uz zemes atgriezās ar Sojuz TM-32.
Viktors Afanasjevs iekļuva autoavārijā un ar smagām traumām nogādāts reanimācijā.
Plaušas
Plaušas ir ļoti nozīmīgs elpošanas orgāns zīdītājiem, rāpuļiem, putniem, vairākām zivīm un gliemežiem. Plaušās notiek gāzu apmaiņa starp ieelpoto gaisu un asinīm.
Cilvēka plaušu uzbūve
Cilvēkam ir divas plaušas, kas atrodas krūšu dobumā un ir ietvertas pleiras maisā. Tās ir samērā lielas un aizņem gandrīz visu krūšu dobumu. Labā plauša (pulmo dexter) ir platāka un īsāka, bet kreisā plauša (pulmo sinister) ir garāka un šaurāka. Abām plaušām ir nošķelta konusa forma. Plaušu pamatne (basis pulmonis) ir vērsta uz leju, bet plaušu galotne (apex pulmonis) ir vērsta uz augšu. Plaušai ir trīs virsmas:
Uz videnes daļas atrodas plaušu vārti (hilus pulmonis). Pa plaušu vārtiem plaušā ieiet galvenais bronhs (bronchus principalis), asinsvadi, limfvadi un nervi, kas visi kopā veido tā saukto plaušu sakni (radix pulmonis). Plaušai ir divas asas malas — priekšējā mala (margo anterior) un apakšējā mala (margo inferior). Kreisajai plaušai uz priekšējās malas atrodas sirds ierobs (incisura cardiaca), ko no apakšas norobežo plaušas mēlīte (lingula pulmonis).
Plaušas ar spraugām ir sadalītas daivās. Virsmas starp daivām, kas atrodas spraugās ir starpdaivu virsmas (facies interlobares). Slīpas rievas sadala kreiso plaušu 2 daivās: augšējā (lobus superior) un apakšējā (lobus inferior), bet labo plaušu 3 daivās: augšējā, vidējā (lobus medius) un apakšējā.
Starp plaušu mediālajām virsmām ir telpa - videne (mediastinum), kurā atrodas sirds un galvenie asinsvadi, barības vads, elpvads, aizkrūts dziedzeris, diafragmas nervi, simpatiskie un parasimpatiskie nervi un krūšu limfvads. Asinsvadi, limfvadi, nervi zarojas reizē ar bronhiālo koku. Faktiski plaušu audi ir tikai saistaudi, kas satur kopā visas pārējās struktūras.
Iekšējā uzbūve
Labajai plaušai ir trīs daivas — augšējā, vidējā un apakšējā. Kreisajai plaušai ir divas daivas — augšējā un apakšējā. Abās plaušās ir slīpa sprauga (fissura obliqua), kas sākas plaušas mugurpusē trešā krūšu skriemeļa smailā izauguma līmenī un iet pa ribu virsmu slīpi uz priekšu un uz leju un beidzas pie plaušas apakšējās malas — vietā, kur sestās ribas kaulainā daļa savienojas ar skrimšļaino daļu. Slīpā sprauga kreisajā plaušā atdala apakšējo daivu no augšējās daivas, bet labajā plaušā — apakšējo daivu no abām pārējām daivām. Tikai labajā plaušā ir horizontāla sprauga (fissura horizontalis), kas iet sākot no vidējās kreisās paduses līnijas ceturtās ribas līmenī uz priekšu līdz priekšējai malai un pēc tam pa plaušu vārtiem. Horizontālā sprauga atdala augšējo daivu no vidējās daivas.
Katrai plaušu daivai ir segmenti (segmenta bronchopulmonalia), kas ir plaušu anatomiskās, fizioloģiskās un ķirurģiskās vienības. Labajā plaušā ir 10 — 11 segmenti, bet kreisajā 9 — 10 segmenti. Segmentiem ir konusa forma, un tos citu no cita atdala saistaudu slānis. Segmentu pamatnes ir vērstas pret plaušu ārējo virsmu, bet to virsotnes uz plaušu vārtiem. Pa segmentu centru no virsotnes uz pamatni iet un sazarojas segmentbronhi un segmentartērijas, bet vēnas lokalizējas saistaudos, kas atrodas ap segmentiem. Segmentos ir plaušu daiviņas (lobuli pulmonales), ko veido sīkākās morfofunkcionālās plaušu audu vienības — acīnusi (acinus pulmonalis). Tātad, plaušu audus veido bronhiālais koks un alveolārais koks, mazā un lielā asinsrites loka asinsvadi, nervi, limfātiskie audi un saistaudi starp tiem, bet plaušas pārsedz pleira.
Mikrotīkls
SIA Mikrotīkls, pazīstams kā MikroTik, ir Latvijas datortīklu aprīkojuma ražotājs. Tā pamatprodukcija ir bezvadu iekārtas un maršrutētāji, kā arī maršrutētāju programmatūra. Uzņēmums ir dibināts 1996. gadā. Tā galvenais birojs ir Rīgā, Brīvības gatvē 214i.
Vēsture
Uzņēmums tika dibināts 1996. gada 14. martā. 1997. gadā uzņēmuma darbinieki izstrādāja pirmo uz Linux operētājsistēmas bāzētu RouterOS programmatūras sistēmu, kas paredzēta uzņēmuma ražotajām tīkla iekārtām, kā arī standarta x86 tipa datoriem. 2002. gadā MikroTik sāka izgatavot arī tīkla aparatūru, tapa RouterBOARD zīmols.
2014. gadā uzņēmuma īpašnieki uzsāka vēsturisko VEF ēku atjaunošanu.
2016. gada vasarā tika izplatīta informācija, ka uzņēmuma peļņa iepriekšējā gadā ir sasniegusi 61,37 miljonus eiro, padarot to par otro pelnošāko uzņēmumu Latvijā aiz "Latvenergo", savukārt "Mikrotīkla" apgrozījums pārsniedza 200 miljonus eiro, kas bija aptuveni divas reizes vairāk nekā pirms gada.
2019. gada augustā uzņēmumā strādāja aptuveni 280 darbinieki. 2021. gadā ar 1,24 miljardu eiro vērtību Mikrotik bija trešais lielākais uzņēmums Latvijā un pirmais privātais uzņēmums, kas pārsniedzis 1 miljardu eiro vērtību Latvijā.
RouterOS
Programmas instalācijas pakotne Winbox nodrošina grafisko lietotāja saskarni ar tīkla maršrutētājā uzstādīto RouterOS operētājsistēmu. Winbox nodrošina iekārtas konfigurāciju un uzraudzību. RouterOS sniedz piekļuvi arī izmantojot FTP, Telnet un SSH savienojumus.
RouterOS atbalsta daudzas programmas, kuras izmanto interneta pakalpojumu sniedzēji, piemēram OSPF, BGP, Multiprotocol Label Switching (VPLS/MPLS). RouterOS atbalsta Internet Protocol versiju IPv4, kā arī IPv6. Programmatūra nodrošina atbalstu gandrīz visiem tīkla interfeisiem.
RouterOS versiju laidienu datumi:
RouterBOARD
Uzņēmuma ražoto tīkla aparatūru tirgo ar nosaukumu RouterBOARD, tā nodrošina pilnīgu sadarbību ar RouterOS operētājsistēmu. RouterBOARD līnija apvienojumā ar RouterOS tiek tirgota no maziem līdz vidējiem bezvadu interneta pakalpojumu sniedzējiem, parasti šie produkti nodrošina platjoslas bezvadu piekļuvi attālos rajonos. Produktu līnijā ir gan samontēti SOHO maršrutētāji, bezvadu 802.11n MIMO un TDMA ierīces iekštelpās un āra lietošanai, gan arī bezkorpusa PCB maršrutētāji integrācijai pielāgotu risinājumu veidošanai.
Mecenātisms
"Mikrotīkls" ir Latvijas Universitātes (LU) fonda platīna mecenāts. Tas atbalsta LU jau kopš 2011. gada, kad uzņēmums uzdāvināja LU Datorikas fakultātei divus MikroTik maršrutētāju komplektus. 2015. gada decembrī Mikrotīkls veica 1 miljonu eiro lielu ziedojumu Bērnu slimnīcas fondam. Tas bija līdz šim lielākais veiktais ziedojums Bērnu slimnīcas attīstībai. Gada nogalē uzņēmums veica 500 000 eiro ziedojumu Latvijas Universitātes Fondam dabaszinātņu un medicīnas nozares projektu īstenošanai. 2016. gadā uzņēmums ziedoja 1 000 000 eiro, turpinot sadarbību ar LU fondu augstākās izglītības, zinātnes un kultūras attīstīšanā. 2017. gada nogalē "Mikrotīkls" ziedoja 250 000 eiro, lai turpinātu attīstīt eksakto, dzīvības un medicīnas zinātņu jomu Latvijas Universitātē. 2018. gadā turpināja atbalstīt dabaszinātņu, dzīvības un medicīnas zinātņu jomas attīstību LU, ziedojot 250 000 eiro. 2019. gadā ziedoja 400 000 eiro dažādu projektu īstenošanai.
Greiems Grīns
Henrijs Greiems Grīns (en, dzimis, miris ) bija angļu rakstnieks, dramaturgs, literatūras kritiķis. 1940. gados Grīns bija Lielbritānijas Slepenā izlūkdienesta MI6 darbinieks.
Grīna darbu tematika saistīta ar mūsdienu pasaules ētikas un politikas jautājumiem. Vairākos savos romānos viņš pievērsās katoļu reliģijas aspektiem.
Grīna nozīmīgākie darbi ir "Braitonas klints" (Brighton Rock) (1938), "Spēks un slava" (The Power and the Glory) (1940), "Lietas būtība" (The Heart of the Matter) (1948), "Dēkas beigas" (The End of the Affair) (1951), "Rāmais amerikānis" (The Quiet American) (1955), "Mūsu cilvēks Havanā” (Our Man in Havana) (1958), "Izdzisusī lieta" (A Burnt-Out Case) (1960), "Goda konsuls" (The Honorary Consul) (1973).
Biogrāfija
Henrijs Greiems Grīns ir dzimis 1904. gada 2. oktobrī Bērkemstidā, Hārtfordšīrā, sešu bērnu ģimenē. Viņa tēvs Čārlzs Henrijs Grīns bija skolas internāta vadītājs. Viņš nāca no lielas un ietekmīgas baņķieru un biznesmeņu ģimenes. Māte Mēriona Reimonda Grīna bija no tās pašas ģimenes (otrās pakāpes māsīca). Greiema Grīna jaunākais brālis žurnālists Hjū Grīns (Hugh Greene) kļuva par BBC ģenerāldirektoru, savukārt brālis Reimonds Grīns (Raymond Greene) kļuva pazīstams kā medicīnas doktors un alpīnists. Grīns mācījās Bērkemstidas skolā, kur viņa tēvs kopš 1910. gada bija direktors. Bet, dzīvojot skolas internātā, Grīns bieži tika pazemots un cieta no depresijas. Viņš vairākas reizes mēģināja izdarīt pašnāvību. 1920. gadā, kad Grīnam bija 16 gadu, ģimene izlēma nosūtīt viņu uz Londonu, pie psihoanalīzes speciālista. Tur viņš pavadīja pusgadu, pēc tam atgriezās skolā.
Pēc skolas beigšanas 1922. gadā Greiems Grīns iestājās Oksfordas Universitātes Balliol College, ko pabeidza 1925. gadā. Neilgu laiku Grīns strādāja par privātskolotāju, bet vēlāk uzsāka žurnālista karjeru, strādājot arī prestižajā The Times.
Sākotnēji būdams agnosticisma piekritējs, 1926. gadā Grīns pievērsās katoļticībai. To lielā mērā veicināja viņa iepazīšanās ar savu nākamo sievu, kas bija katoliete. Rakstnieks apprecējās ar Vivjenu Dejrelu-Brauningu (Vivien Dayrell-Browning) 1927. gadā. 1933. gadā viņiem piedzima meita Lūsija Kerolaina, bet 1936. gadā dēls Frānsiss. 1948. gadā Grīns pameta sievu, taču pāris oficiāli neizšķīrās.
Karjera
Greiema Grīna pirmais romāns "Cilvēks robežās" (The Man Within) tika publicēts 1929. gadā, kas ļāva Grīnam pārtraukt žurnālista karjeru un veltīt vairāk uzmanības paša daiļradei. Diemžēl turpmākās divas viņa grāmatas neguva ievērību. Tomēr 1932. gadā romāns "Stambulas vilciens" (Stamboul Train) autoram nesa nozīmīgus panākumus. Divus gadus vēlāk šis romāns tika ekranizēts ar nosaukumu "Austrumu Ekspresis" (Orient Express).
Grīns regulāri rakstīja arī filmu un grāmatu recenzijas žurnālā The Spectator. Viņš darbojās arī žurnālā Night and Day. Tajā ievietotā Grīna recenzija par filmu Wee Willie Winkie ar deviņgadīgo aktrisi Šērliju Templu (Shirley Temple) galvenajā lomā izraisīja tiesas procesu par neslavas celšanu, kurā žurnāls zaudēja un 1937. gadā tika slēgts.
Greiema Grīna darbus var iedalīt divos žanros: trilleri, kā "Baiļu ministrija" (The Ministry of Fear) (1943), un vairāk klasiskā stilā ieturēti darbi, kā "Spēks un slava" (The Power and the Glory) (1940), kurus Grīns pats uzskatīja par darbiem, kas sagādājuši viņam literāta reputāciju.
Jāpiemin arī viņa darbs "Rāmais amerikānis" (The Quiet American) (1955), kas atklāj autora interesi par politiku pasaules kontekstā. Romāns ir vairākas reizes ekranizēts. 1958. gadā režisors Džozefs Menkievičs (Joseph L. Mankiewicz) bija pirmais, kurš uzņēma filmu pēc šīs Grīna grāmatas motīviem. 2002. gadā režisors Filips Noise (Phillip Noyce) uzņēma jaunu versiju "Klusais amerikānis", kurā, atšķirībā no pirmās ekranizācijas, iekļautas grāmatas oriģinālās beigas.
Grīns atzinību izpelnījās arī ar dramaturga un filmu scenārista darbu. 1950. gadā par scenāriju britu režisora sera Kerola Rīda (Carol Reed) filmai "Kritušais elks" (The Fallen Idol) (1948) Grīns tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai. 1949. gadā Grīns sarakstīja kinoscenāriju vēl vienai Kerola Rīda filmai "Trešais vīrs". Arī daudzi citi Grīna romāni ir ekranizēti, piemēram, 1983. gadā iznāca filma "Goda konsuls" (The Honorary Consul) pēc tāda paša nosaukuma Grīna romāna, kas bija sarakstīts 10 gadus agrāk.
Greiema Grīna rakstīšanas stils ir ieņēmis stabilu pozīciju 20. gadsimta literatūras pasaules elitē. Savus romānus autors rakstīja reālistiskā stilā, izvairoties no tolaik populāriem modernistu eksperimentiem, un arī ietērpjot un aprakstot varoņus īpašā kino raksturīgā gaisotnē. Īpaši tika padomāts arī par varoņu garīgajām un emocionālajām rakstura iezīmēm.
Grīns, rakstot literatūras recenzijas, vienmēr pieminēja reliģijas trūkumu mūsdienu literatūrā, kas, viņaprāt, noveda pie truliem un paviršiem grāmatu varoņiem.
Atšķirībā no citiem „katoļu autoriem”, kā Īvlinu Vo (Evelyn Waugh) un Entoniju Bērdžesu (Anthony Burgess), Grīna politiskā nostāja virzījās prom no labējiem spēkiem. Daudzi autora apskatnieki, gadiem ejot, uzskatīja, ka Grīnam nav bijusi stingra politiska nostāja. Dzīves otrajā pusē rakstnieks bieži kritizēja tā saukto amerikāņu imperiālismu. Viņš atbalstīja Kubas līderi Fidelu Kastro. Grīns uzskatīja, ka „konservatīvisms un katoļticība ir nesavienojami partneri”.
Ceļojumi un darbošanās izlūkdienestā
Daudzos Grīna romānos darbība notiek nabadzīgos rajonos pasaules tropiskajās valstīs, piemēram, Meksikā, Rietumu Āfrikā, Vjetnamā, Haiti un Argentīnā.
Rakstnieks savas dzīves laikā daudz ceļoja un savus piedzīvojumus pierakstīja, sastādot piezīmes. Grīna ceļojumi bija saistīti arī ar viņa darbošanos Lielbritānijas Slepenajā izlūkdienestā MI6. Grīnu tajā iesaistīja viņa māsa Elizabete (Elisabeth Dennys), kas pati strādāja MI6. Grīns Otrā pasaules kara laikā tika nosūtīts uz Sjerraleoni. Darba vadītājs no MI6 puses Grīnam bija Kims Filbijs (Kim Philby). Viņš bija arī Grīna draugs. Vēlāk, 1963. gadā izrādījās, ka Filbijs ir Padomju Savienības drošības dienestu labā strādājošs dubultaģents.
1935. gadā Grīns atstāja Angliju un devās uz Libēriju. 1938. gadā viņš ceļoja pa Meksiku, kur viņš redzēja Meksikas valdības vardarbīgo cīņu pret katoļticīgajien un katoļu garīdzniekiem, veidojot valstī sekulārismu. Šie novērojumi attēloti Grīna romānā "Spēks un slava" (The Power and the Glory) (1940). Lai gan Grīns savā romānā ir katoļticīgo pusē, tomēr 1953. gadā Grīns saņēma paziņojumu no Romas pāvesta biroja, ka grāmata kaitē katoļu priesteru reputācijai. Tomēr vēlāk, privātā audiencē Romas pāvests Pāvils VI izteicās, ka, lai gan atsevišķas romāna nodaļas varētu katoļticīgos aizvainot, tomēr Grīnam nevajag piešķirt šai kritikai īpašu vērību.
Grīns bija Haiti laikā, kad tur valdīja diktators Fransuā Duvaljē. Haiti ir Grīna 1966. gadā izdotā romāna "Komedianti" (The Comedians) darbības vietu.
Vēlākie gadi
1966. gadā Greiems Grīns devās uz Franciju, lai būtu kopā ar Ivonnu Klaetu (Yvonne Cloetta). Šīs attiecības ilga līdz pat rakstnieka nāvei.
No 1970. un 1980. gados sarakstītajiem darbiem var atzīmēt romānus "Goda konsuls" (The Honorary Consul) (1973), "Cilvēciskais faktors" (The Human Factor) (1978), "Doktors Fišers no Ženēvas" (Doctor Fischer of Geneva) (1980). Grīns sarakstījis arī vairākus autobiogrāfiskus darbus: A Sort of Life (1971), Ways of Escape (1980).
1981. gadā Grīns saņēma Jeruzalemes balvu, kas tiek pasniegta autoriem, kas aizstāv cilvēka brīvību sabiedrībā.
Savus pēdējos dzīves gadus Henrijs Greiems Grīns pavadīja Šveicē, Vo kantonā. Viņš dzīvoja Vevē pie Ženēvas ezera, tajā pašā pilsētā, kur pēdējos gadus bija pavadījis arī Čārlijs Čaplins, ar kuru Grīns bieži tikās. Grīns mira no leikēmijas 1991. gada 3. aprīlī 86 gadu vecumā.
Grīna dzimtajā pilsētā Bērkemstidā katru gadu viņa dzimšanas dienai (2. oktobris) par godu notiek Greiema Grīna Starptautiskais festivāls, kas veltīts viņa daiļradei.
Smaržīgā naktsvijole
Smaržīgā naktsvijole (Platanthera bifolia (L.) Rich.) ir orhideju dzimtas suga. Tā ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā komerciāli apdraudēto sugu kategorijā.
Apraksts
Daudzgadīgs, 20-60 cm augsts lakstaugs.
Gumi veseli, iegareni. Pie stublāja pamata divas lielas eliptiskas lapas, no kā cēlies nosaukums ( — 'divlapains'). Uz stublāja mazākas lancetiskas augšlapas. Ziedkopa skraja un gara. Ziedi balti, smaržīgi. Pieziedlapas īsas. Raksturīgs pavedienveidīgs, līdz 3 cm garš un nolīcis piesis (sk. att.). Lūpa vesela, putekšnīcas paralēlas, kas ir vissvarīgākā atšķirība no zaļziedu naktsvijoles. Auglis - stāva, eliptiska pogaļa. Latvijā zied jūnijā un jūlijā.
Izplatība
Aug gandrīz visā Eiropā, Ziemeļāfrikā un daļēji Āzijā.
Biotopi
Aug gan sausās gan mitrās, ekstensīvi izmantojamās pļavās, skrajos mežos. Sugu apdraud augsnes rekultivēšana, mēslošana un atradņu aizaugšana ar krūmiem vai kokiem.
Autoceļš P28
P28 autoceļš Priekuļi—Rauna ir Latvijas reģionālais autoceļš, kas savieno Priekuļus caur Raunu ar autoceļu A2. Autoceļa garums ir 21,8 km un tas visā garumā klāts ar asfaltbetona segumu. P28 šķērso Cēsu un Smiltenes novadus. Kopš 2020. gada tā maršruts ir mainīts, iekļaujot arī Raunas apvedceļu (sākotnējo ceļa V297 trajektoriju un daļu no V234).
Audriņu pagasts
Audriņu pagasts ir Rēzeknes novada teritoriāla vienība Latgalē. Robežojas ziemeļos ar Dricānu pagastu, austrumos ar Ilzeskalna un Vērēmu pagastiem, dienvidaustrumos ar Rēzeknes pilsētu, dienvidos pa Rēzekni ar Ozolmuižas un Sakstagala pagastiem, rietumos ar Kantinieku pagastu. Pagasta centrs atrodas Audriņos. Pagasta dienvidrietumu daļā atrodas Rēzeknes lidlauks ar tālas darbības trīsdimensiju radaru TPS-117.
Daba
Atrodas Latgales augstienes Burzavas paugurainē, ezeriem un mežiem bagātā apvidū. Augstākais punkts (179,3 m) ziemeļaustrumos pie Hvorobinas.
Reljefa formas
Boļuša kalns, Lounīku kalns, Majaka kalns.
Vēsture
1945. gadā Rēzeknes apriņķa Makašēnu pagastā izveidoja Puderu ciema padomi. Puderu ciems ietilpis Viļānu (1949-1957) un Rēzeknes (pēc 1957. gada) rajonos. Puderu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Vusaru ciemu. 1962. gadā pievienoja likvidēto Makašēnu ciemu, kolhoza «Ausma» teritoriju pievienoja Dricēnu ciemam, bet ciemu pārdēvēja par Audriņu ciemu. 1975. gadā Audriņu ciemam pievienoja likvidēto Mežāres ciemu, bet daļu padomju saimniecības «Gailumi» un citas teritorijas pievienoja Gailumu ciemam. 1981. gadā Audriņu ciemam pievienoja daļu Dricēnu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Audriņu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.
Kultūras pieminekļi
Pagasta teritorijā atrodas divi valsts nozīmes un viens vietējās nozīmes kultūras pieminek lis.
Valsts nozīmes pieminekļi: Vietējās nozīmes piemineklis:
Izglītība un kultūra
Pagastā dabojas Audriņu pamatskola, bibliotēka , kultūras nams.
Kušķis (nozīmju atdalīšana)
Kušķis var būt:
Ziemeļu rajons (Rēzekne)
Vēsture
Rēzeknes Ziemeļu rajons sāka veidoties uz Kleperovas ciema teritorijas, kas tolaik bija ciema padomes centrs. Pirmās ēkas, kuras tika uzceltas vēl ciemā, bija būvniecības un uzstādīšanas pārvaldei (, saīsināti СМУ) piederošās trīs dzīvojamās mājas, kurām bija sava katlu māja un veikals.
Pēc Kleperu ciema padomes likvidēšanas 1954. gadā lielākā daļa Kleperovas tika pievienota Rēzeknei. Kopš tā laika Ziemeļu rajonā sākās masveida būvniecība. 1957. gadā Ziemeļu rajonā tika uzbūvēts Piena konservu kombināts, bet pēc pieciem gadiem ekspluatācijā tika nodota Slaukšanas iekārtu rūpnīca.
Latvijas PSR Ministru Padome 1967. gadā pieņēma lēmumu izveidot elektrisko būvinstrumentu rūpnīcu, kuru arī paredzēja celt Ziemeļu rajonā. «Rēzeknes elektrobūvinstrumentu rūpnīcas» (REBIR) pirmo kārtu komisija pieņēma 1970. gada 31. decembrī. Pirmā rūpnieciskā elektroinstrumentu partija tika izlaista 1971. gada 10. decembrī. Rūpnīcas celtniecība pabeigta 1973. gada 1. janvārī.
Langobardi
Langobardi (la — 'garbārži') bija viena no ģermāņu ciltīm, kas apdzīvoja zemes uz ziemeļiem no Alpiem. Šī bija viena no mežonīgākajām un nežēlīgākajām ģermāņu ciltīm. Pēc huņņu izzušanas no vēstures skatuves, langobardi vēl apmēram gadsimtu kārtoja savstarpējās pretenzijas ar gepidiem un avāriem. Pēc gotu sagrāves kontroli pār Itālijas pussalu bija pārņēmusi Austrumromas impērija. Tomēr šī kontrole nebija ilgstoša, jo 572. gadā pāri Alpiem Ziemeļitālijā iebruka langobardi un savu galveno atbalsta punktu izveidoja Pāvijā. Kopš šī brīža Itālijas pussala kļuva par trīs galveno reģiona spēku cīņas objektu. Tie bija langobardi, bizantieši un arvien spēcīgāki kļūstošie franki.
Sākumā langobardi pakāpeniski izspieda bizantiešus gandrīz no visas Itālijas teritorijas. Tāpat kā gotiem, langobardu reliģija bija ariānisms, kas ar laiku nonāca arvien lielākā konfliktā ar katoļiem. Langobardi centās Itālijai uzspiest savu reliģiju, bet tas nebija tik vienkārši — tam pretojās ne tik vien paši Itālijas pamatiedzīvotāji, tas bija pilnīgi nepieņemami arī Romas pāvestam, kura vara, pateicoties katoļu reliģijas izplatībai Eiropā pa šo laiku, bija ievērojami nostiprinājusies. Lai gan arī langobardi pakāpeniski sāka pāriet katolicismā, viņi nebija apmierināti ar pieaugošo Romas pāvesta neatkarību un autoritāti un vēlējās to pakļaut sev. Pāvesta rīcībā nebija stipras armijas lai aizsargātos, bet langobardi atklāti gatavoja izrēķināšanos gan ar pāvestu, gan katoļticības centru Romu. Tādēļ viņš bija spiests griezties pēc palīdzības pie citas ģermāņu cilts — frankiem, kas bija paspējusi pilnībā pieņemt katoļticību jau gadsimtu agrāk. Franki bija gatavi aizsargāt pāvestu, jo viņu karaļiem bija nepieciešama baznīcas svētība savas varas nostiprināšanai, ko Romas pāvests līdz šim vilcinājās piešķirt. Franki uzsāka cīņu ar langobardiem un 774. gadā pēdējie tika pilnībā sakauti, bet franki uzņēmās garantijas par Romas un līdz ar to arī Itālijas drošību. Romas pāvests pildīja arī savu solījumu — 800. gada Ziemassvētkos franku valdnieks Kārlis Lielais tika kronēts par Romas imperatoru.
Nensija Reigana
Nensija Deivisa Reigana (Nancy Davis Reagan, dzimusi Anna Frensisa Robinsa (Anne Frances Robbins), mirusi ) bija amerikāņu aktrise, ASV prezidenta Ronalda Reigana sieva un no 1981. līdz 1989. gadam bija ASV pirmā lēdija.
Biogrāfija
Nensija ar vārdu Anna Frensisa Robinsa piedzima 1921. gadā Ņujorkā, mašīnu tirgotāja un aktrises ģimenē. Drīz pēc Nensijas piedzimšanas viņas vecāki izšķīrās. Viņa uzauga Mērilendā, kur dzīvoja pie tēvoča un tantes, kamēr Nensijas māte aktīvi meklēja darbu. 1929. gadā māte apprecējās ar neiroķirurgu L. E. Deivisu, kas ģimeni pārveda uz Čikāgu. 1935. gadā patēvs oficiāli adoptēja meiteni, un viņa ieguva uzvārdu Deivisa. 1939. gadā pabeidza meiteņu latīņu skolu Čikāgā, bet 1943. gadā Šmita koledžu Masačūsetsā.
Nensija ieinteresējās par aktrises karjeru, sāka darboties Čikāgas teātrī, kur strādāja viņas māte. 1949. gadā pēc veiksmīgām kinoprovēm, Metro-Goldwyn-Mayer studija ar viņu parakstīja 7 gadu līgumu. Pseidonīmu Nensija Deivisa viņa ieguva 1940. un 1950. gados, kad viņa strādāja par aktrisi. Viņa ir filmējusies tādās filmās, kā Night into Morning (1951), Donovan's Brain (1953) un Hellcats of the Navy (1957).
1949. gadā Nensija iepazinās ar Ronaldu Reiganu, kurš tajā laikā bija aktieru ģildes prezidents. 1952. gadā viņi apprecējās, viņiem piedzima divi bērni.
Darbība ASV pirmās lēdijas statusā
No 1967. līdz 1975. gadam Nensija bija Kalifornijas štata pirmā lēdija, jo viņas vīrs Ronalds Reigans šajā laikā bija štata gubernators. 1980. gadā, kad Ronalds Reigans pretendēja uz ASV prezidenta posteni, Nensijai bija liela loma vīra vēlēšanu kampaņas organizēšanā. Līdz ar Ronalda Reigana uzvaru vēlēšanās, Nensija kļuva par ASV pirmo lēdiju. Viņa bija šajā statusā no 1981. līdz 1989. gadam. 1982. gadā Nensija Reigana aizsāka kampaņu pret narkotikām, kuras lozungs bija "Vienkākši saki nē" (Just Say No). Viņa ceļoja pa ASV, apmeklēja narkotiku rehabilitācijas centrus, uzstājās televīzijā. Kampaņa pārauga starptautiskā līmenī, kad Nensija uzaicināja citu valstu pirmās lēdijas piedalīties konferecē par cīņu pret narkotikām. 1988. gadā Nensija Reigana kļuva par pirmo starp pirmajām lēdijām, kas tikusi uzaicināta runāt no ANO Ģenerālā asamblejas tribīnes.
1498. gads
1498. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Viduslatvijas nolaidenums
Viduslatvijas nolaidenuma daudzveidīgais reljefs, augsnes cilmiežu un mitruma apstākļu sadalījums radījis lielu dažādību kā augšņu un veģetācijas segā, tā arī zemes izmantošanā. Teritorijas apakšrajonos ir ļoti atšķirīgs visu dabas apstākļu kopums, t.i., ģeogrāfiskās ainavas. Nolaidenuma ziemeļdaļā (ziemeļos no Daugavas) ainavu raksturs mainās galvenokārt pa trim meridionālām ziemeļu — dienvidu virziena joslām.
Viduslatvijas nolaidenums ar savām daudzveidīgajām ģeogrāfiskajām ainavām ir viens no visviendabīgākajiem Latvijas fiziski ģeogrāfiskajiem rajoniem. Daudzveidīga ir arī rajona dabas bagātību saimnieciskā nozīme (derīgie izrakteņi, Daugavas enerģija, mežu masīvi, vērtīgi lauksaimniecības zemju masīvi gar Daugavu un viļņoto līdzenumu apvidos). Liela nozīme atpūtā ir Daugavas un tās pieteku krastiem.
Pamatiežu virsa un kvartāra sega
Visā rajonā pamatiežu virsu veido augšdevona karbonātieži, galvenokārt dolomīti. Viduslatvijas augstieņu piekājēs pamatiežu virsa atrodas apmēram 80 m virs jūras līmeņa. Ziemeļdaļā tur dominē Ogres svītas ieži, dienvidos — Daugavas svītas ieži. Rietumu virzienā pamatiežu virsa pazeminās līdz 0 — 20 m virs jūras līmeņa. Lielās platībās tur izplatīti Ogres svītas nogulumi, vienīgi Rīgas smiltāju zemienes pierobežā šo svītu nomaina Daugavas, Salaspils un Pļaviņu svītas slāņkopas. Viduslatvijas nolaidenumā pamatiežu virsai raksturīgs ne tikai vispārējs slīpums, bet arī sīkākas formas — to izvago vairākas dziļas, ar kvartāra iežiem aizbērtas senas ielejas. Dažas no tām, piemēram, Allažu apkārtnē, saskatāmas arī virszemes reljefā. Bez tam rajona rietumu nomalē no Silciema (dienvidos no Siguldas) Allažu virzienā stiepjas pamatiežu virsas kāpe. Ar to saistās reljefā labi izteikta nogāze, kas līdz 40 m augstumam paceļas pāri Inčukalna — Ropažu fluvioglaciālo līdzenumu austrumu malai.
Viduslatvijas nolaidenumā kvartāra sega nav bieza: rajona ziemeļrietumdaļā un joslā gar Daugavu lielās platībās tā ir plānāka par 10 m. Tāpēc pamatieži, it sevišķi dolomīti, atsedzas vairāku upju gultnēs. Vietām tie redzami zemās atsegumu kraujās arī upju krastos. Gandrīz nepārtraukta pamatiežu atsegumu virkne Viduslatvijas nolaidenumā vērojama abos Daugavas krastos. Šis rajons ir bagāts ar dolomītu atradnēm. Nozīmīgākās no tām ir Daugavas ielejā un apkaimē starp Pļaviņām un Aizkraukli, kā arī pie Salaspils. Gar Viduslatvijas nolaidenuma rietumu robežām stiepjas Salaspils svītas ģipšakmens josla, kuras lielākās atradnes ir Sauriešu un Salaspils apkārtnē. Šajā ģipšakmens joslā vairākās vietās sastopamas piltuves veida zemes iebrukumu formas — kritenes (Allažu apkārtnē, pie Baldones, Bārbeles un Skaistkalnes). Ar ģipšakmeņiem saistīta arī sērūdeņu veidošanās. Ievērojams sērūdeņu kūrorts ir Baldone, nelieli sēravoti ir arī Jūdažu un Kurmenes apkārtnē.
Reljefs
Reljefs Viduslatvijas nolaidenumā ir daudzveidīgs. Rajona lielākajā daļā kvartāra sega sastāv no pamatmorēnas nogulumiem. Lielās platībās, sevišķi nolaidenuma ziemeļdaļas vidienē, šie nogulumi veido morēnas viļņoto līdzenumu reljefu. Vietām pamatmorēnas virsu paskalojuši ledāja kušanas ūdeņi, citur uz tās noguldīti šo ūdeņu saneši. Prāvas platības rajonā aizņem fluvioglaciālie un limnoglaciālie smiltāji.
Viduslatvijas nolaidenuma ziemeļdaļas rietumos atrodas trīs labi izveidotas osu grēdas — Kangari. Uz rietumiem no Allažiem, pie Ropažu (Garkalnes) — Nītaures ceļa, ir Mazie Kangari, Rīgas — Ergļu ceļš uz rietumiem no Suntažiem nepilnus 10 km garā posmā ved pa Latvijas ievērojamākā osa — Lielo Kangaru — muguru, gar Daugavas labo krastu, no Ciemupes līdz Ikšķilei, stiepjas Ogres Kangari. Lielie Kangari ir dabas aizsardzības objekts. Nolaidenumā vietām izplatīts arī pauguru reljefs. Plašāka pauguraine atrodas nolaidenuma dienviddaļas rietumos. Nolaidenuma rietumu malā, Rīgas smiltāju zemienes pierobežā, stiepjas smiltāju josla. Tās ziemeļdaļu, ko ziemeļos norobežo Gaujas senlejas posms starp Lorupes ieteku un Murjāņiem, bet austrumos — Silciema kāpe, aizņem ledāja kušanas ūdeņu deltas nogulumi. Dienvidos no šiem nogulumiem plešas lokālo kušanas ūdeņu deltas nogulumi. Minētajā smiltāju joslā dominē priežu mežu masīvi, galvenokārt priežu mētrāji un sili. Dienvidos no Inčukalna sīki viļņotajā smiltāju līdzenumā šur tur paceļas iekšzemes kāpu vaļņi, kurus klāj priežu sili. Vairākkārt izdegušās vietās tur izveidojušies kaili virsāji, kas tagad pa lielākai daļai apmežoti. Smiltāju joslu šķērso Lielo un Mazo Kangaru osu grēdas, kas apaugušas ar priežu un egļu mežu, galvenokārt damakšņu tipa. Vietās, kur osu nogulumu virskārtā daudz karbonātisko oļu, piemēram, Lielo Kangaru vidusdaļā, priežu un egļu mežaudzēs piemistroti platlapju koki. Starp kāpām vai aiz osu grēdām sastrēgušais mitrums sekmējis nelielu purvu rašanos. Lēzenajos upju krastos, kur ūdeņi noguldījuši mālainos sanešus, stiepjas pļavu joslas, bet sausākās nogāzēs ierīkoti nelieli tīrumi. Plašāki, labāk iekultivēti aramzemju masīvi atrodas lēzenu morēnu smilšmāla pacēlumu salās (piemēram, ap Inčukalnu, Ropažiem un Kangariem), kā arī vietās, kur kušanas ūdeņu nogulumu sega ir plāna vai mālaināka. Smiltāju apvidū, it sevišķi tā ziemeļrietumdaļā, ir lieli būvniecībai noderīgi grants un oļu krājumi.
Viduslatvijas nolaidenuma vidusdaļā plešas viļņota morēnu līdzenuma josla. Tā sākas nolaidenuma ziemeļu galā un stiepjas pāri nolaidenuma vidienei līdz Daugavai, kur piekļaujas tai posmā starp Koknesi un Jumpravu. Šīs joslas ģeogrāfiskās ainavas ir diezgan atšķirīgas. Joslas ziemeļu galu ap Līgatni un Ieriķiem šķērso vairākas dziļas Gaujas pieteku ielejas, kas labi drenē teritoriju. Samērā lielas platības aizņem ar smilšainiem nogulumiem pārklāti apmežoti līdzenumi. Vietām līdzenumiem paceļas pāri līdz 15 m augsti, samērā stāvi kēmu pauguri, kuru virsotnēs parasti ir mežu puduri. Tīrumi izvietoti galvenokārt lēzenos morēnas pacēlumos vai gar upēm. Viduslatvijas nolaidenuma vidusdaļā, no Allažiem līdz Vidzemes augstienes piekājei iepretim Nītaurei, ir garenas ziemeļu ziemeļrietumu virzienā orientētas senas ielejas vai plašākas ieplakas, ko dažviet savieno īsi, austrumu — rietumu virzienā vērstu ieleju posmi. Starp ieplakām paceļas morēnu viļņoto līdzenumu purvi vai viļņveida paaugstinājumi. Pa ielejām starp pļavām vai zāļu purvu joslām līkumo sīkas upītes. Plašākās ieplakās, kā arī uz plakanajām ūdensšķirtnēm izveidojušies augstie vai pārejas purvi. Lielākas aramzemes platības ir lēzenās nogāzēs gar ielejām un viļņoto līdzenumu pacēlumos. Smilšaini grantaini vaļņi Vidzemes augstienes piekājē apauguši ar mežu.
Vidusjoslas lielākajā — dienviddaļā, no Lielās Juglas līdz Daugavai, pārsvarā morēnu viļņotie līdzenumi ar gareniem pacēlumiem, kas samērā labi orientēti rietumu ziemeļrietumu virzienā. Pa šī drumlinizētā reljefa lēzenajām mugurām stiepjas labi iekultivētu tīrumu joslas ar mālainiem, bieži vien karbonātiskiem augsnes cilmiežiem. Līdzīgi orientēta ir šī apvidus reljefa izcilākā forma — vairākus kilometrus garais Ķeipenes valnis, kas līdz 50 m augstumam paceļas pāri purvainajiem apkārtnes līdzenumiem. Vaļņa muguru un lēzenās nogāzes aizņem aramzeme.
Lielākās platībās starp pacēlumiem atrodas zemi, lēzeni viļņoti līdzenumi vai plašas ieplakas ar mežiem, krūmājiem, mitrām pļavām un nelieliem purviem. Gar upēm stiepjas pļavu un tīrumu joslas. Šajā apvidū mežos diezgan izplatītas ir gāršas tipa mežaudzes, kas veidojušās uz karbonātiskiem cilmiežiem. Aplūkotais apvidus ir viens no labākajiem lauksaimniecības zemju apvidiem Viduslatvijas nolaidenumā. Nosusinot ieplakas un līdzenumus starp pacēlumiem, tiek kāpināta teritorijas izmantošana.
Nolaidenuma ziemeļdaļas (Daugavas labā krasta) dienvidaustrumu malā, Vidzemes augstienes piekājē starp Ogres upi un Daugavu pie Kokneses, atrodas trešā josla — ledāja kušanas ūdeņu saguldīts smiltājs. Tas ir zems līdzenums ar priežu mežiem un atsevišķiem purviem, kurā vietumis paceļas lēzeni nenoteiktas formas morēnas paaugstinājumi ar tīrumiem. Apvidus vidusdaļā zemos, pārpurvotos krastos guļ Lobes ezers.
Ledāja kušanas ūdeņu veidota plaša smiltāju josla stiepjas gar Daugavas kreiso krastu, pāri visai Viduslatvijas nolaidenuma dienviddaļai. To aizņem gandrīz nepārtraukti meži, galvenokārt priežu meži. Diezgan bieži meži aug pārpurvotās augsnēs. Smiltāju rietumdaļā, iepretim Ogrei, paceļas vairāki 10 — 20 m augsti iekšzemes kāpu masīvi, kam neskaidra grēdu orientācija. Austrumdaļā, iepretim Jaunjelgavai, smiltājs paplašinās un tur plešas Taurkalnes meža masīvs. Lielas platības tajā ir pārmērīgi mitras, vietām sastopami purvi. Meža masīva ziemeļdaļā vērojamas dažas kāpu grēdas. Austrumdaļā kā vientuļas salas pāri mežu klājam paceļas 20 — 45 m augsti pauguru masīvi ar tīrumiem un apdzīvotām vietām (piemēram, Daudzese, Lielzalve, Sunākste).
Viduslatvijas nolaidenuma dienviddaļas (Daugavas kreisā krasta) rietumu malā atrodas kēmu—morēnu pauguraine. Visaugstākie (20 — 50 m) pauguri ir ap Baldoni. To lēzenākās nogāzes klāj tīrumi, bet stāvākās — apaugušas ar mežu. Starppauguru ieplakas ir pārlieku mitras, ar mitrām pļavām, nelieliem purviem, ezeriem. Pauguraines dienviddaļā, starp Vecumniekiem un Skaistkalni, pauguri ir zemāki, lēzenākām nogāzēm, lielākas platības tur aizņem aramzeme. Mitrajos līdzenumos un ieplakās starp pauguriem ir daudz pļavu, sevišķi gar Misas augšteci.
Viduslatvijas nolaidenumā īpatnējs apvidus ir Daugavas senleja un tās tuvākā apkārtne. Šeit Daugavas posmā izvietotas Latvijas pirmās hidroelektrostacijas — Rīgas, Ķeguma un Pļaviņu HES. Savā tecējumā pa nolaidenuma teritoriju Daugava atsedz sarežģītu ģeoloģisko griezumu, sākot ar Amatas un beidzot ar Ogres svītu.
Daugavas ielejā, posmā starp Pļaviņām un Aizkraukli, 2 — 3 km platas un 10 — 20 m dziļas senlejas dibenā upe iegrauzusi pamatiežos jaunu, līdz 800 m platu kanjonveida ieleju ar stāvām dolomītu atseguma sienām. Ielejā daudz terašu. Karbonātiem bagātā augsne un savdabīgais ielejas klimats ir veicinājuši īpatnējas un bagātīgas augu valsts veidošanos — šajā ielejas posmā konstatēts apmēram 800 ziedaugu sugu (2/3 visu Latvijas floras pārstāvju). Ielejā atrodas Pļaviņu HES ūdenskrātuve. Lejpus Aizkraukles Daugavas ieleja kļūst seklāka, pamatiežu atsegumi — zemāki, vietām tos nomaina lēzeni nogāžu posmi, terašu skaits samazinās. Pie Salaspils Daugava nonāk Rīgas smiltāju zemienē, kur izbeidzas tās senleja.
Klimats
Nolaidenuma klimatā atspoguļojas pāreja no augstienēm uz zemienēm, turklāt straujākas pārmaiņas klimatā notiek virzienā no ziemeļaustrumiem uz dienvidaustrumiem, t.i., no Vidzemes augstienes piekājes virzienā uz Zemgales līdzenumu. Nokrišņu daudzums šajā virzienā samazinās no 700 uz 500 mm, siltajā gadalaikā — no 500 uz 400 mm; gaisa vidējā temperatūra janvārī tajā pašā virzienā mainās no —6° līdz —5°, jūlijā — no 17 līdz 17,5°, aktīvo temperatūru summa pieaug no 1800 līdz 2000°. Gada noteces slāņa biezums dienvidrietumu virzienā samazinās no 340 uz 240 mm.
Ūdeņi
Viduslatvijas nolaidenumā upju tīkls orientēts no austrumiem uz rietumiem. Teritorijas lielāko daļu drenē Daugavas baseina upes: Daugava (posmā no Pļaviņām līdz Salaspilij) un tās labā krasta pietekas — Lielā Jugla (ar satekupēm Sudu un Mergupi un pietekām Krievupi, Tumšupi), Mazā Jugla, Ogre un Pērse. Rajona dienviddaļu atūdeņo Lielupes baseina upes: Misa, Mēmele, Iecava ar pietekām Viesīti un Lielo Susēju. Sākot ar Jaunjelgavu, Lielupes baseina ūdensšķirtne pievirzās tuvu Daugavai. Tāpēc Daugavai tur nav lielāku kreiso pieteku, atskaitot Ķekavu. Pašos ziemeļos nolaidenumu šķērso Gaujas senlejas pietekas. Tās ir nelielas, bet iegriezušās dziļās ielejās. Izņemot Gaujas pietekas, Daugavu, kā arī Pērses un Ogres lejteces, pārējām upēm ir lēzenas un seklas — dažus metrus dziļas — ielejas. Līdzenumu posmos, it sevišķi tuvojoties Rīgas smiltāju zemienei, upe met daudzus meandrus (līkumus).
Rajonā ir tikai daži mazi ezeriņi, lielākais no tiem — Lobes ezers — atrodas pie Ogres pietekas Lobes. Toties rajonā ir samērā daudz purvu, galvenokārt augsto purvu, kas izkaisīti vairākās vietās nelieliem masīviem. Lielākais no tiem ir Sudas purvs, kas atrodas uz austrumiem no Siguldas.
Inčukalns (stacija)
Vēsture
Būvējot Rīgas—Valkas dzelzceļa līniju, 19. gadsimta 80. gados pagastā ierīkota dzelzceļa stacija Hincenberga (Hincenberg), kas sekmēja straujāku Inčukalna attīstību. Latvijas brīvības cīņu sākumā (1918. gada 31. decembrī — 1919. gada 1. janvārī) pie Inčukalna stacijas notika Inčukalna kauja.
1919. gadā staciju pārdēvēja par Inčukalnu. 1932.—1933. gados kokmateriālu transportēšanai, no Inčukalna stacijas izbūvēja šaursliežu dzelzceļa līniju Allažu virzienā. Stacijas ēka uzbūvēta 1932. gadā. Greznā ēka nav saglabājusies, mūsdienās te ir vienkārša baltu silikātķieģeļu būve, būvēta 1961. gadā.
Mūsdienās stacijā atrodas biļešu kase un uzgaidāmās telpas. Biļešu kase slēgta 2020. gada 26. martā.
Staciju izmantoja Inčukalna gāzes krātuves celtniecībā, transportējot celtniecības materiālus. Stacijā ir aizsargstrupceļi.
Burgundi
Domājams, ka burgundi, pirms to migrācija sākuma Rietumeiropas virzienā, apdzīvojuši Bornholmas salu. Noskaidrots, ka ap 300. gadu Bornholmas iedzīvotāju skaits būtiski sarucis. Tiek domāts, ka sākotnēji bornholmieši (burgundi) uz kādu laiku apmetušies Vislas baseinā. Vēlāk, līdz ar citām migrējošām ģermāņu tautām, tie pārcēlušies uz Reinas ieleju.
Pirmā burgundu karaliste izveidojās 411. gadā, kad vienotu varu pār burgundu dzimtām savās rokās pārņēma karalis Gundahārs (vai Gundikārs). Viņa vadībā burgundi iebruka Romas impērijas teritorijā Reinas kreisajā krastā un pārņēma savā kontrolē Vormsu (Vācija), Špeieru (Vācija) un Strasbūru (Francija).
Taču 436.g. Burgundiju sava karaļa Atilas vadībā iekaroja huņņi. Tie sagrāva tās galvaspilsētu Vormsu. Kaujā krita arī burgundu karalis Gundahārs. Ar burgundu karalistes un tās galvaspilsētas Vormsas sagraušanu cieši saistīta viena no populārākajām viduslaiku poēmām Nibelungenlied (dziesma par Nībelungiem), kuras motīvus savās operās izmantojis Rihards Vāgners. Tā, viņa operā "Nībelungu gredzens" skaidri saskatāma galveno varoņu personāžu analoģija ar reālām vēsturiskām personām — karalis Ginters (Gundahārs), karaliene Brunhilde un to meita Krimhilde, kuru ieradies bildināt Zigurds.
Pēc huņņu padzīšanas burgundiem 534.g. uzkundzējās franku merovingu dinastija, bet karolingi Burgundiju pilnībā iekļāva savā impērijā.
Mūsdienās etnisko burgundu pēcteči dzīvo Burgundijas reģionā Francijā, kā arī kaimiņu reģionos un dažos frančvalodīgajos Šveices kantonos.
Naraganseti
Naraganseti ir Ziemeļamerikas indiāņu cilts, kuras valoda piederēja algonkinu valodu saimei. Līdz eiropiešu kolonizācijai naragansetu apdzīvotās zemes pamatā iekļāva teritorijas gar Naragansetu līci mūsdienu Rodailendā.
Kolonizācijas sākumposmā 17. gadsimta sākumā naraganseti bija viena no ietekmīgākajām ninnimisinuoku grupām un visai augsti centralizēta Jaunanglijas dienvidu reģiona konfederācija, kuras priekšgalā atradās augstākais sačems. Gadsimtu gaitā ar afroamerikāņiem ļoti spēcīgi sajauktā naragansetu kopiena 1983. gadā tika federāli atzīta kā Rodailendas naragansetu indiāņu cilts.
Nosaukums un valoda
Naragansetu nosaukums burtiski nozīmē "Mazas vietas tauta". Izzudusī naragansetu valoda — "dialekts Y", piederēja pie austrumu algonkinu valodām. Viena no Jaunanglijas dienvidu reģiona valodu atšķirībām izpaužas attiecībā uz protoalgonkinu valodas skaņu "l", kuru naragansetu valodā aizvieto skaņa "y". Naragansetu valoda bija tuvi radniecīga masačūsetsu "dialektam N", nipmuku "dialektam L" un rietumu Konektikutas un centrālās Longailendas valodām, kurās izmantoja skaņu "r". Dažkārt šīs valodas uzskata par dialektu kontinuumu jeb turpinājumu, kurā dažādi ninnimisinuoku dialekti veidoja teritoriāli relatīvi vienotu valodas sistēmu.
Pirmo reizi kā Nahicans naragansetus savā kartē 1614. gadā atzīmēja holandiešu jūrasbraucējs un pētnieks Adriens Bloks. Angļu laikabiedri izmantoja dažādas šī nosaukuma variācijas. Viens no Plimutas kolonijas gubernatoriem Edvards Vislovs tos dēvēja par Nanohigganset, Jaunanglijas kolonizācijas "apoloģēts" Viljams Vuds — Narragansett, bet teologs un naragansetu valodas pratējs Rodžers Viljams kopienu dokumentēja kā Nanhigganeuck.
Konfederācijai pakļautās kopienas
Ar naragansetiem bija cieši saistīti austrumu niantiki, Bloka salas indiāņi un koveseti. Bloka sala atrodas 21 km no kontinentālās Rodailendas, un tās sākotnējais nosaukums bija "Manise" — "Mazā Manitu sala". Iespējams, ar to tika norādīts uz vietējo sačemu kā padoto visas konfederācijas augstākajam sačemam. Koveseti bija viena nipmuku kopienām. Nipmuki sākotnēji bija kopīgs ģeogrāfisks apzīmējums pirmiedzīvotāju grupām, kas apdzīvoja dīķiem un ezeriem bagātu kalnainu Masačūsetsas centrālo daļu. Šo kopienu pārstāvji apvienojās brīvās savienībās vai radniecīgos ciematos, dažkārt kļūstot par ietekmīgāku savienību daļu.
Kopskaits
Ap 1610. gadu bija no 10 000 līdz 20 000 naragansetu. Pateicoties zināmai izolācijai, gan piekrastes, gan kontinentālajām naragansetu grupām pagāja secen pirmie šausmīgie eiropiešu ievazāto epidēmiju viļņi, kuri starp 1614. un 1620. gadu pārvēlās caur Jaunangliju un piekrastes Kanādu. Tomēr 1633. gadā no baku epidēmijas nomira liela daļa cilts pārstāvju, un līdz 1674. gadu naragansetu skaits bija noslīdējis līdz 5000.
Kultūra
Līdzīgi citām piekrastes kaimiņu ciltīm, naraganseti prasmīgi gatavoja kanoe un racionu papildināja, zvejojot un ievācot jūras veltes, kā arī medījot. Cilts bija labi organizēta. Augstākais sačems parasti uzturējās lielākajā ciematā.
Naraganseti dzīvoja vigvamos, kurus Jaunanglijas dienvidu kopienas dēvēja par vetu. Mājokļa interjeru veidoja piekarināti, sieviešu darināti paklājiņi. Dažāda izmēra grozi bija salikti uz grīdas vai karājās uz kārtīm kopīgi ar austām kaņepju somām. No bērza tāss gatavotos traukos glabāja pārtiku, apģērbu un pat ūdeni. Vetu tāpat piepildīja rūpīgi izgrebti trauki un karotes, bultas, loki, šķēpi un harpūnas, kapļi, prasmīgi austas virves un tīkli, māla podi, akmens īleni, zvērādas, lamatas.
Ļoti nozīmīgu vietu naragansetu sabiedrībā ieņēma vampums. Rodžers Viljams to nosauca par Jaunanglijas dienvidu daļas pamatiedzīvotāju naudu: "Viņu balto [naudu] tie dēvēja pat Wompam (kas nozīmē balts), bet melno [naudu] Suckauhock (Sacki nozīmē melns)." Vampuma izgatavošana bija ļoti darbietilpīgs un lēns process, un gatavais izstrādājums tika augsti vērtēts. Viens no Plimutas kolonijas dibinātājiem Viljamss Bredfords grāmatā History of Plimouth Plantation rakstīja: "...visiem šīs Masačūsetsas daļas indiāņiem nebija neviena [vampuma rotaslieta] vai to bija ļoti maz, taču sačemi un daži citi pārstāvji nēsāja nedaudz šo rotājumu. Tos izgatavoja un turēja tikai naraganseti un pekoti, pateicoties kam tie kļuva bagāti un ietekmīgi." Kaut arī vampums aizvien plašāku izplatību ieguva 17. gadsimtā līdz ar eiropiešu metāla urbīšu parādīšanos, tā nozīme gan vietējās kopienās, gan tirdznieciskajos sakaros sāka pieaugt ap 1000. g. m.ē.
Vēsture
Pirmais zināmais kontakts ar eiropiešiem notika 1524. gadā, kad savā ceļojumā gar Atlantijas piekrasti jūrasbraucējs Džovanni de Veracano pavadīja starp naragansetiem piecpadsmit dienas. Savā vēstulē Francijas karalim Fransuā I itāliešu izcelsmes ceļotājs aprakstīja gan Naragansetu līci, gan tās krastos sastaptos iezemiešus. Sekojot tradīcijām, naraganseti svešiniekus sagaidīja viesmīlīgi. Viņi tos pavadīja līdz saviem mājokļiem un sarīkoja kopīgus svētkus un dzīres. Saskaņā ar 17. gadsimta sākumā angļu pierakstītajām mutvārdu liecībām, šo ekspedīciju sagaidīja naragansetu augstākais sačems, un vēlākā konfederācijas sačema Kanonikus vectēvs Tašatiks jeb Tashtasick.
Veracano rakstīja, ka naraganseti ir "vispiedienīgāk apģērbti salīdzinājumā ar visiem citiem, kas līdz šim ceļojumā satikti". Viņu spēcīgi ietekmēja to ārējais izskats. Saskaņā ar jūrasbraucēja piezīmēm, vīrieši "ir garāki par mums; bronzas krāsā, kas vieniem ir gaišāka, bet citiem tumšāka. Viņu sejas ir gludas un ļoti bagātīgi izkrāsotas, mati gari un melni; acis melnas un vērīgas, bet uzvedība patīkama un mierīga".
Jūrasbraucēju tāpat savaldzināja sieviešu āriene un uzvedība. Viņš rakstīja, ka "viņu sievietes ir ļoti graciozas un glītas, skaistām manierēm un patīkamu ārieni... viņas staigā kailas, izņemot briežādas gurnautu kā vīriešiem, dažām rokas bagātīgi apjoztas ar lūšādām; galvu rotā dažādi pītas bizes, kas, brīvi krītot gar abiem pleciem, nosedz krūtis".
Rēzeknes ielu uzskaitījums
Rēzeknē ir 137 ielas.
IP balss pārraide
IP balss pārraide jeb VoIP (en — 'balss pa IP') ir sakaru sistēma, kas nodrošina balss pārveidi ciparu veidā, šo ciparu pakešu pārraidi jebkuros IP tīklos (tai skaitā internetā) un pārraidīto pakešu pārveidi atpakaļ balss signālā.
Termini Interneta Telefonija, platjoslas telefonija un platjoaslas telefonijas pakalpojumi tieši norāda uz komunikācijas pakalpojumu atzaru (fakss, balss sakari, SMS un balss ziņojumi) car Internetu nevis caur telefona tipa vado tīklu.