cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Putnu ekoloģija
Polārajos un tropiskajos apgabalos putnu sugu daudzums, protams, nav vienāds; jo daudzveidīgāki eksistences apstākļi, jo vairāk sugu. Tomēr tajās zemēs, kur sugu nedaudz, arvien ir ļoti liels skaits īpatņu. Piemērs tam ir Tālo Ziemeļu putnu tirgi, kur ir ārkārtīgi daudz īpatņu, bet ļoti maz sugu. Turpretī tropos ir pārsteidzoša formu daudzveidība, bet daudzas sugas ir ļoti retas. Varētu likties, ka putniem, kam piemīt tik pilnīgi attīstīts pārvietošanās veids un augsta vielmaiņa, fiziskajiem šķēršļiem nav nekādas nozīmes un ka tādēļ vajadzētu būt daudzām ļoti plaši izplatītām putnu formām. Faktiski tas tomēr tā nav. Katras sugas pārstāvju dzīve atkarīga no attiecīgas vietas, un vairākums putnu dzīvo stingri noteiktā rajonā. Tieši liela pārvietošanās iespēja saista putnus ar noteiktām dzīves vietām, jo pat no tūkstošiem kilometru liela attāluma putns var atlidot atpakaļ uz ligzdošanas rajonu.
Lidošana un cita veida pārvietošanās
Lidošanai ir pati svarīgākā nozīme putnu ekoloģijā. Visa putna uzbūve ir pielāgota lidošanai. Tikai nedaudzi putni — pingvīni un strausveidīgie, kā arī dažas sugas no citām grupām (piemēram, pūču papagailis, daži griežveidīgie, bezspārnu alks, Maskarena salu balodis — dronts, tuksnešu balodis un vēl daži citi) ir zaudējuši lidotspēju.
Galvenais lidošanas orgāns ir spārns. Sakarā ar lidspalvu savdabīgo formu un novietojumu spārna augšējā virsma ir izliekta, apakšējā — ieliekta. Tādēļ, spārnu paceļot, gaiss viegli noplūst no tā, bet nolaižot zem spārna izveidojas virpuļveida gaisa kustība, kas putnu ceļ uz augšu. Spārna priekšēja un pakaļējā mala ir dažāda biezuma un blīvuma: priekšējā, ko atbalsta kauli, ir blīva un biezāka, pakaļējā — plāna un elastīga, tāpēc, nolaižot spārnu, tā nedaudz uzliecas uz augšu un rodas spiediens uz priekšu. Tādējādi, ritmiski paceļot un nolaižot spārnus, putns ne tikai noturas gaisā, bet iegūst arī virzes kustību.
Uz tā balstās visplašāk izplatītais putnu lidošanas tips — lidojums vēzieniem. Cik tas ir daudzveidīgs, var spriest pēc tā, ka tā lido gan vārna, kas spārnus vēcina samēra leni un mierīgi, gan zvirbulis, gan lauku piekūns, kurš plivinās gaisā uz vietas, gan bezdelīga, kas lido kā bulta, gan fazāns, kas paceļas no zemes stāvus gaisā, gan dzenis, kas it kā nirst gaisā. Atšķiras gan šo putnu lidošanas ātrums gaisā, gan lidojuma raksturs, gan spārnu lielums un forma. Tādēļ pilnīgi saprotams, ka lidojumu vēzieniem ne vienreiz vien ir mēģināts sadalīt vairākos tipos. Tomēr šie mēģinājumi ir diezgan pretrunīgi, un vispāratzītas klasifikācijas vēl šobrīd nav.
Otrs galvenais lidošanas tips — planējošais lidojums. Pretēji lidojumam vēzieniem enerģijas avots šajā gadījumā atrodas ārpus putna — tā ir gaisa kustības enerģija. Ja gaiss būtu nekustīgs, putnam ar izplestiem spārniem (tāds ir spārnu stāvoklis planējot) visu laiku vajadzētu nepārtraukti krist lejup. Tomēr, tā kā apkārtējais gaiss kustas uz augšu, putns atkarībā no augšupejošās gaisa plūsmas stipruma var vai nu noturēties zināmā augstumā, vai arī pacelties vēl augstāk. Izšķir statisko un dinamisko planēšanu.
Dinamiskā planēšana raksturīga galvenokārt okeānu putniem: albatrosiem, vētrasputniem u. c., kuriem ir gari, smaili spārni. Tajā izmanto divu gaisa strāvu ātrumu starpību, turklāt putns iegūst kustības enerģiju, pārejot pa apļiem no vienas gaisa strāvas uz citu gaisa strāvu, kur citāds ātrums, bieži izmanto nevienmērīga virziena un spēka vēju, kā arī gaisa pulsācijas. Šīs vietējās gaisa kustības — pulsācijas un virpuļi — ļoti raksturīgas atmosfērai virs plašiem ūdens klajumiem, un tās pastāv vienmēr, pat tad, kad vējš ir ļoti niecīgs. Okeānu putniem, kuri pārtiek no samērā nelieliem jūras organismiem, bieži jānolaižas līdz ūdens virsmai, lai saķertu laupījumu, tad no jauna jāpaceļas un atkal jānolaižas, bet šāda tipa planējošam lidojumam ir tieši nepieciešamā gaisa pulsācija.
Putnu lidošanas ātrums ir ļoti dažāds, tas mainās atkarībā no dažādiem apstākļiem. Ilgstoša lidojuma ātrums balodim mainās no 20 līdz 60 km stundā; ar šādu ātrumu balodis var nolidot 500—600 km. Lielais piekūns, sekojot laupījumam, pa taisnu līniju lido ar apmēram 65 km ātrumu stundā, bet, metoties uz laupījumu no augšas, lidojuma ātrums ir pat 100 km stundā. Pīles lido vidēji ar 60—70 km ātrumu stundā, bezdelīgas — ar 40—45 km, vārnas — ar 25—30 km, mājas strazds — ar 45 km, un laukirbes lidojuma ātrums ir līdz 40 km.
Citi putnu kustības veidi ir ļoti dažādi. Putnus nosacīti iedala koku, sauszemes un ūdens putnos, kas norāda, ka tie atšķiras ne vien pēc dzīves vietas, bet arī pēc kustību veida. Koku putniem līdztekus lidošanai raksturīga arī kāpelēšana pa koku zariem un stumbriem, sauszemes putniem — staigāšana un skraidīšana, ūdens putniem — peldēšana un niršana.
Ļoti daudziem putniem raksturīga peldēšana un niršana, turklātm peld gandrīz visi putni, kas barību iegūst ūdenī. Izņēmums ir zivju ērglis — plēsīgs putns, kas pārtiek tikai no zivīm, bet neprot peldēt un laupījumu iegūst, metoties no gaisa ūdenī. Tādas ir arī dažas citas ērgļu sugas, kuras vietām pārtiek galvenokārt no zivīm. Labāk par visiem peld un nirst gārgales, dūkuri, jūras kraukļi, bet it sevišķi pingvīni, kuri zem ūdens pārvietojas pat ar ātrumu 10 m sekundē. Ūdens putnus iedala 2 ekoloģiskās grupās atkarībā no tā, vai šie putni pārgājuši uz dzīvi ūdenī no gaisa vai no piekrastes.
Pirmie, kuru tipiskākie pārstāvji ir vētrasputni, sullas, zīriņi, lai ienirtu, kā akmeņi metas no gaisa ūdenī. Otrās grupas pārstāvji parasti pakāpeniski iebrien ūdenī un sāk peldēt tad, kad ar kājām vairs nevar sasniegt dibenu. Tie ienirst turpat no ūdens virsmas, nevis no gaisa. Nirst tie vēl labāk (līdz 10 m dziļumā) un zem ūdens peld galvenokārt ar kājām (gārgales, gauras), tikai paretam piepalīdzot ar pusatplestajiem spārniem. Zem ūdens tie var palikt līdz divām minūtēm. Par to, kā šī grupa pakāpeniski pielāgojusies peldēšanai un niršanai, var iegūt priekšstatu no šādas putnu ekoloģiskās rindas: 1) jūras žagata brien dziļi ūdenī un vajadzības gadījumā arī peld, bet tai nav peldplēvju; 2) pūslīši bieži nolaižas uz ūdens, un pirksti tiem ir jau ietverti robainās lapveida peldplēvēs; 3) peldpīles peld labi, iegrimst samērā sekli, tām ir īsāks augšstilbs un īstas peldplēvēs, bet tās nirst tikai briesmu brīžos; 4) nirpīles peld vēl labāk un iegrimst dziļi ūdenī, bieži nirst, lido slikti; 5) gārgales un dukuri peld un nirst vēl labāk, bet lido nelabprāt un slikti. Kā nokļuvuši ūdenī pingvīnu priekšteči, — nav skaidrs.
Cikliskums
Putniem miera un aktivitātes periodu maiņa nav tieši saistīta ar mitrumu un temperatūru, kā tas ir abiniekiem un rāpuļiem. Šo maiņu nosaka galvenokārt barības iegūšanas iespējas.
Diennakts cikliskums. Lielais vairums putnu barību iegūst pēc redzes un pārtiek no augiem vai dienas dzīvniekiem. Tādēļ lielākā daļa putnu ir izteikti dienas dzīvnieki, kas aizmieg līdz ar saules rietu un pamostas, saulei lecot. Mainoties dienas garumam, mainās arī putnu diennakts aktivitāte. Nedaudzi putni, kas pārtiek no nakts dzīvniekiem, ir aktīvi naktīs vai krēslā; tie uzmeklē barību ne tikai pēc redzes, bet arī pēc dzirdes un taustes. Pie nakts putniem pieder gandrīz visas pūces (izņēmums: baltā pūce, svītrainā pūce un apodziņš). Tomēr visas pūces redz arī dienā. Sakarā ar pielāgošanos nakts dzīvei acis pūcēm ir ļoti lielas, tās ir stipri izstieptas gareniskās ass virzienā, ar savdabīgu tīklenes uzbūvi; ļoti labi ir attīstīti dzirdes orgāni, tiem ir liela dzirdes atvere, kuru no pakaļpuses norobežo īpaša ādas kroka; apspalvojums ir mīksts, tādēļ pūces lido pilnīgi bez trokšņa un pēc dzirdes bez trokšņa pielido pie laupījuma; pelēkbrūnā spalvu krāsa padara tās naktī gandrīz neredzamas (izņēmums ir baltā pūce, kas ir dienas putns, kura baltā krāsa labi harmonē ar sniegu). Pie nakts putniem pieder arī daudzi gārņi, pūču papagailis, kivi, vairāki tārtiņveidīgie putni, vētrasputni un vakarlēpji. Krēslas putnu ir daudz vairāk, un tie ir no dažādām kārtām; vistipiskākie krēslas putni ir vakarlēpji. Putnu diennakts ritms stipri mainās vairošanās periodā, kad daudzu dienas putnu tēviņi dzied gandrīz vai visu diennakti, un arī migrācijas laikā, kad pat daudzi tipiskie dienas putni lido arī naktīs.
Sezonālais cikliskums putniem arī ir pavisam citāda rakstura nekā citiem sauszemes mugurkaulniekiem. Iestājoties nelabvēlīgiem barošanās apstākļiem, putnu aktivitāte nesamazinās un tie neliekas guļā kā daudzi citi dzīvnieki, bet tieši otrādi — to aktivitāte pieaug. Šī parādība viskrasāk izpaužas putnu sezonālajās migrācijās. Putnu migrācijas ir bioloģiska pielāgošanās, kuras dēļ daudzām sugām iespējams dzīvot tādās vietās, kas noderīgas eksistencei tikai zināmu gadalaiku. Šajā ziņā migrāciju bioloģisko nozīmi var pielīdzināt citu dzīvnieku ziemas vai vasaras guļai.
Visas šis trīs putnu grupas saista virkne pāreju. Pat viena un tā pati putnu suga vienā rajonā var būt nometniece, bet citā — klejotāja vai gājputns. Tā, piemēram, vārna sava izplatības areāla dienvidu daļā ir tipiska nometniece, centrālajos un rietumu rajonos — klejotāja, bet ziemeļos — gājputns. Arī gados, kad ir dažādi klimatiskie un barības apstākļi, putni var būt gan nometnieki, gan gājputni. Tā, piemēram, gados, kad bagāta pīlādžu un paegļu ogu raža, pelēkie strazdi paliek pārziemot, bet neražas gados — aizlido. Tādos gados, kad pilnīgi neaizsalst visi ūdeņi, centrālajos apgabalos paliek pārziemot daudzas pīles.
Ceļošanas ātrumu nosaka gan putna lidošanas ātrums, gan apstāšanās ilgums. Pat vienai un tai pašai sugai dažādos migrācijas ceļa posmos ātrums ir ļoti mainīgs. Bez tam pavasarī putni parasti ceļo ātrāk nekā rudenī. Pavasarī dzeguzes ceļo ar 80 km ātrumu dienā, bet rudenī — apmēram ar 30 km ātrumu dienā; krauķi martā nolido ap 55 km dienā. Ievērojamus ūdens klajumus vairākums putnu pārlido bez apstāšanās. Tā, piemēram, pāri Vidusjūrai putni pārlido 6—8 stundās, nolidojot 300—500 km lielu attālumu. Ir zināmi gadījumi, kad slokas vienā naktī nolidojušas 400—600 km lielu attālumu. Vēl garākus lidojumus — ap 3200 km attālumā, domājams, bez nosēšanās, lido tārtiņi, kas ligzdo Aļaskā un Ziemeļaustrumu Sibīrijā, bet pārziemo Havaju salās.
Lidojuma augstums atkarīgs no atsevišķas sugas īpatnībām. Lielie plēsīgie putni lido ap 1000 m augstu, reti augstāk. Līdz 3000 m augstumam dažreiz paceļas ceļojošo dzērvju bari. Sīkie putni visbiežāk ceļo dažus desmitus metru augstu vai pat virs pašas zemes, parasti ne augstāk par 300 m. Daži jūras putni, kā, piemēram, kairas, migrāciju laikā lielu daļu ceļa nopeld.
Antra Liedskalniņa
Antra Liedskalniņa (dzimusi, mirusi ) bija Latvijas aktrise. Ilggadēja Latvijas Nacionālā teātra prīma, kas ir iekļauta Latvijas kultūras kanonā.
Biogrāfija
Dzimusi Jaungulbenes pagasta "Stūrās" (tagad Līgo pagastā) Arvīda un Annas Liedskalniņu ģimenē. Tēvs — Arvīds Liedskalniņš (1904—1944), komunistiskās partijas biedrs, 2 gadus pavadījis ieslodzījumā par politisko darbību, 1. Jaungulbenes pagasta izpildkomitejas priekšsēdētājs 1940./41. g. 1926. gadā precējies ar Annu Veroniku Kupču (1908—1990). Antras jaunākā māsa Jogita (prec. Krūmiņa) — skolotāja Jaungulbenē.
Putnu ekoloģija
Cikliskums
Pētot putnu migrācijas, kā arī citas bioloģijas problēmas, ļoti svarīga nozīme ir gredzenošanas metodei, ko plaši lieto daudzās valstīs, arī Latvijā. Mūsu dienās, pētot putnu ceļošanu, izmanto arī radiolokatorus un miniatūrus raidītājus. Šos raidītājus piestiprina putniem, un to noraidītos signālus uztver uz Zemes speciālas radiostacijas un pelingatori.
Barība
Putnu ekoloģiju stipri nosaka barības raksturs un iegūšanas veids. Barība vispirms nosaka, kādas sugas sastopamas atsevišķās dzīves vietās. Ceļošanas sākotnējais cēlonis ir barības apstākļi. Ja ir barības pārpilnība vai trūkums, mainās putnu auglība. Barības apstākļi nosaka arī putnu ģeogrāfisko izplatību. Sakarā ar enerģisko vielumaiņu putni patērē ļoti daudz barības. Sevišķi daudz barības vajadzīgs sīkajiem putniem, jo, tā kā tiem ir relatīvi liela ķermeņa virsma, tie atdod ļoti daudz siltuma. Tā, piemēram, zeltgalvītis (tas sver 5,6—6,5 g) diennaktī apēd tik daudz barības, kuras svars (sausna) ir 28% no putna ķermeņa svara, mājas strazds — ap 12%, mājas apogs — ap 8%. Barību putni sagremo ārkārtīgi ātri, sevišķi ātri pārstrādājas gaļa, augļi, arī ogas.
Antra Liedskalniņa
Biogrāfija
Antra sākusi mācīties Siltāju skolā. Abas ar māsu bijušas skolas pirmās pionieres 1940. gadā. Sākoties Otrājam pasaules karam, tēvs iestājies strādnieku gvardē, neilgu laiku frontē, pēc tam strādnieks padomju armijas aizmugurē. Māte kopā ar meitām arī evakuējusies uz Krieviju, kur apmetusies Čeļabinskas apgabala Petuhovas rajonā (tagad Kurgānas apgabalā). Tēvs miris no slimības Petuhovas rajonā 1944. gadā.
Putnu ekoloģija
Barība
Putni izmanto gan augu, gan dzīvnieku barību. Ir sastopamas šauri specializētas sugas, gan arī tādas, kas lieto dažādu barību, pat visēdāji, kā, piemēram, vārnas. Tomēr visēdāju putnu sugu ir diezgan maz. Pretējas galējības piemērs ir krustknābji, kuri pārtiek gandrīz tikai no skuju koku sēklām (egļu, priežu, skujmetu) un ar tām izbaro arī mazuļus; zivju dzenītis izmanto barībā tikai sīkas zivtiņas; kolibriji izsūc no ziediem sīkus kukainīšus kopā ar nektāru, grifi pārtiek tikai no kritušiem dzīvniekiem. Daudzas dzīvnieku uzbūves īpatnības nosaka barības iegūšanas veids; piemēram, grifi var aplidot milzīgas platības un atrast savu reto laupījumu tikai tādēļ, ka tiem ir vareni spārni; kolibriji var iebāzt knābi ziedā vienīgi tāpēc, ka spēj plivināties gaisā uz vietas, utt.; tomēr visvairāk barības iegūšanas veids ietekmējis knābja uzbūvi. Tas arī saprotams, jo ar knābi (dažreiz piepalīdzot ar mēli) putni iegūst barību, un tikai plēsīgie putni (arī pūces), barību iegūstot, izmanto arī spēcīgās kājas un stipros nagus, ar kuriem satver upuri.
Antra Liedskalniņa
Biogrāfija
Māte ar meitām pēc kara atgriezusies Jaungulbenes pagastā, māte bijusi pagasta partordze. Antra atsākusi mācīties Siltāju skolā, pēc tam Madonas vidusskolā un Gulbenes vidusskolā, kur piedalījusies dramatiskajā kolektīvā. 1951. gadā iestājusies Teātra institūtā, bet 1955. gadā beigusi Latvijas Konservatorijas Teātra fakultāti. Latvijas Nacionālajā teātrī strādājusi no 1955. gada, bet 1958. gadā sākusi filmēties kino. No 1962. gada komunistiskās partijas biedre. 1965. gadā ieguvusi Latvijas PSR Nopelniem bagātās skatuves mākslinieces goda nosaukumu, 1973. gadā ieguvusi Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieces goda nosaukumu, 1987. gadā ir kļuvusi par Andreja Pumpura prēmijas laureāti.
Putnu ekoloģija
Barība
Pēc barības objektiem putnus nosacīti var sadalīt vairākās grupās: plēsīgie, maitēdāji, zivēdāji, kukaiņēdāji, graudēdāji un augļēdāji.
Antra Liedskalniņa
Biogrāfija
1. vīrs - aktieris Elmārs Ozols. Dēls — aktieris un dziedātājs Harijs Ozols (1963—2015).
Putnu ekoloģija
Barība
Plēsīgie putni pārtiek galvenokārt vai pat tikai no putniem un zīdītājiem. Pie tiem pieder lielais vairākums piekūnveidīgo un pūčveidīgo kārtas putnu. No zvirbuļveidīgo putnu kārtas pie plēsīgajiem var pieskaitīt čakstes, kas barībā izmanto ne vien kukaiņus, bet arī sīkus putniņus un zvēriņus. Ievērību pelna tas, ka čakstu knābis ir ļoti līdzīgs īsto plēsīgo putnu knābim, tas ir līks, un augšknābja galā, tāpat kā piekūniem, ir knābja zobs. Mazās piekūnu sugas, it īpaši kukaiņu piekūns, labprāt ēd lielos kukaiņus, un vietām siseņi ir šo piekūnu galvenā barība. Piekūnveidīgo putnu kārtas pārstāvis ķīķis — Pernis apivorus pārtiek tikai no plēvspārņiem. Ķīķa galvas priekšējo daļu sedz blīvas zvīņveida spalviņas, kas to pasargā no kukaiņu dzēlieniem. Starp plēsīgajiem putniem ir arī tādi, kas pārtiek no čūskām, piemēram, Āfrikas sekretārs, kam ir ļoti garas kājas, kuras to pasargā no čūsku kodieniem un ar kurām tas sabradā laupījumu. Ievērību pelna tas, ka Dienvidamerikas kariāmai, kura pieder pie citas kārtas, bet kuras barība galvenokārt arī ir čūskas, ir pārsteidzoši konverģenta līdzība ar sekretāru — tai ir garas kājas un līks, īss āķveida knābis.
Antra Liedskalniņa
Biogrāfija
2. vīrs - aktieris Kārlis Amoliņš. Šķīrušies 1980. gadā.
Skavina
Skavina ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz dienvidrietumiem no Krakovas. Franču autokomponentu ražošanas kompānijas Valeo rūpnīca. Šķīstošo kafijas dzērienu rūpnīca Grana. Termoelektrostacija. Pilsētas pievārtē dzimis poļu ģenerālis Juzefs Hallers (Józef Haller, 1873 – 1960).
Antra Liedskalniņa
Biogrāfija
Mirusi 69 gadu vecumā, apbedīta Mākslinieku kalniņā Rīgas 1. Meža kapos.
Mākslinieciskā darbība
Antra Liedskalniņa ir bijusi daudzkrāsaina un spilgta drāmas un komēdijas aktrise. Viņas veidotie skatuves tēli bija apveltīti ar sievišķu šarmu un spēles prieku, kā arī piesātināti ar pārdzīvojumā vibrējošu dvēseli un patiesu jūtu dzīvi. Viena no viņas izcilākajām lomām bija Blānša "Ilgu tramvajā" (no 1969. gada), kas teātra repertuārā noturējās 12 gadus. Citas nozīmīgākās lomas bija lugās: Rūdolfa Blaumaņa "Pazudušais dēls", Raiņa "Pūt vējiņi", Viljama Šekspīra "Ričards III", Andreja Upīša "Žanna d'Arka", Tenesija Viljamsa "Ilgu tramvajs", Īva Žamiaka "Hamilkāra kungs", Alekseja Arbuzova "Mans nabaga Marats" un Paula Putniņa "Paši pūta, paši dega", "Ar būdu uz baznīcu" un "Ar Dievu pie zemes". Pēdējā Antras Liedskalniņas loma teātrī bija Annas Manjani monologs A. Mefra "Grēksūdzes laiks". Nozīmīgākās kino lomas filmās: "Vētra", "Pūt, vējiņi", "Šīs bīstamās balkona durvis", "Akmens un šķembas" un "Tarāns".
Putnu ekoloģija
Barība
Maitēdājus putnus var izdalīt atsevišķā grupā. Tipiski maitēdāji ir grifi, maitu ērgļi, kondori no piekūnveidīgo (dienas plēsēju) putnu kārtas. Pie maitēdājiem pieder arī Āfrikas stārķis marabù, kuram, tāpat kā grifiem, ir plika galva un kakls un milzīga guza, kurā sagremo pat lielus kaulus. No maitām pārtiek arī daži ērgļi, kraukļi, vētrasputni, bet šiem putniem tā nav galvenā barība un tāpēc nav arī speciālu pielāgojumu šādas barības aprīšanai.
Zivēdāji putni ir liela, sistemātiski ļoti daudzveidīga grupa. Pie tiem pieder pingvīni, gārgales, dūkuri, pelikāni, jūras kraukļi, vairākums kaiju, gārņi, gauras un dažas ērgļu sugas. No pielāgojumiem, kas izveidojušies sakarā ar to, ka tie ēd zivis, sevišķu ievērību pelna šādi. Pingvīniem mēli un aukslējas viscaur sedz atskabargainas raga kārpiņas, kas palīdz putnam noturēt mutē un ar galvu pa priekšu norīt glumo laupījumu. Milzīgais ādas maiss starp pelikāna apakšžokļa abām malām, ķerot zivis, noder kā tīkls. Ūdensgriezējam (radniecīgs kaijām) ir garš, no sāniem plakans knābis, turklāt apakšknābis ir daudz garāks par augšknābi; ātri lidojot, putns ielaiž ūdenī garo apakšknābi un tāpat lidojumā it kā «izsmeļ» zivis no ūdens. Gaurām asie zobiņi knābja malās palīdz noturēt slidenās zivis, bet zivju ērglim tam pašam nolūkam noder asi dzelknīši uz kāju pēdām un asie, šķērsgriezumā ieapaļie nagi. Ievērību pelna fakts, ka zivju ērglim, kurš, ķerot zivis, kā akmens krīt ūdenī, ķermeņa apakšpuses apspalvojums ir ļoti blīvs un uz apakšstilba nav garās, irdenās spalvas —«bikses», kas raksturīgas citiem dienas plēsīgajiem putniem.
Kukaiņēdāji putni ir bišu dzeņi, vakarlēpji, svīres, daļēji dzeņi, ļoti daudzi zvirbuļveidīgie (bezdelīgas, čurkstes, mušķērāji, mizložņas, cielavas), bet no piekūnveidīgo putnu kārtas — jau minētais ķīķis. Vakarlēpjiem, svīrēm, bezdelīgām, čurkstēm, kas ķer kukaiņus tikai lidojumā, knābis ir ļoti īss, ar platu atvērumu un tā malās ir garas sarveida spalviņas. Dzeņi pārkaļ koka mizu, un garo mēli putns iebāž kukaiņu izgrauztajās šaurajās ejās, kur uzdur tos uz asā, cietā mēles gala, kuru sedz atskabargaini zobiņi. No kukaiņiem galvenokārt pārtiek arī daudzi sīkie tārtiņveidīgie putni.
Pie graudēdājiem putniem pieder vispirms plašā žubīšu dzimta (no zvirbuļveidīgo putnu kārtas), kaut gan daudzas šīs dzimtas sugas mazuļus izbaro ar kukaiņiem. No visiem mūsu faunas putniem izceļas krustknābji, kas mazuļus baro ar sasmalcinātām sēklām un ir tipiski graudēdāji. To krusteniskais knābis lieliski piemērots čiekuru izlobīšanai. Turklāt priežu krustknābis, kam ir sevišķi spēcīgs knābis, galvenokārt ēd cieto priežu čiekuru sēklas, baltsvītru krustknābis, kam knābis ir vājš, — skujmetu sēklas, kuras viegli izlobīt no čiekuriem, bet egļu krustknābim, kuram ir vidēji stiprs knābis, barība ir vidēji cieto egļu čiekuru sēklas. Tādā veidā krustknābji ne tikai specializējas ēst skuju koku sēklas vispār, bet atsevišķas sugas ēd tikai noteiktu skuju koku sēklas. No citiem pielāgojumiem sēklu ēšanai interesants ir resnais dižknābja knābis, ar kuru putns viegli saspiež ķiršu kauliņus, kas ir šī putna iemīļotākā barība. Arī daudzi vistveidīgie putni, it sevišķi laukirbes un paipalas, ēd galvenokārt tikai sēklas. No sēklām galvenokārt pārtiek arī daudzi baložveidīgie putni, arī visas pie mums sastopamās baložveidīgo sugas.
Augļēdāji putni sevišķi lielā skaitā sastopami tropu mežos; tie galvenokārt ir papagaiļi un tukāni, kuri ar milzīgajiem knābjiem norauj augļus no koku tievajiem zariņiem. Pie tiem pieder arī īpaša augļēdāju baložu grupa. No plēsīgajiem putniem, kas pārgājuši uz augļu barību, interesants ir grifu ērglis — Gypohierax angolensis, kura galvenā barība ir noteiktu sugu palmu augļi.
Tomēr daudzus putnus ļoti grūti vai pavisam nevar ietvert šinīs grupās. Vienus — tāpēc, ka tie ieņem starpstāvokli (piemēram, jūras ērglis, kas dzīvo ūdensbaseinu tuvumā, ēd galvenokārt zivis, atklātā stepē — zaķus un visās vietās — kritušus dzīvniekus, daudzi sīkie zvirbuļveidīgie vienādi labprāt ēd gan kukaiņus, gan sēklas; mājas strazdi vasarā pārtiek galvenokārt no kukaiņiem, rudenī un ziemošanas vietās — no augļiem), citus — tādēļ, ka to barība ir savdabīga. Tā, piemēram, pīles pārtiek galvenokārt no sīkiem augiem un dzīvniekiem, izkāšot tos no dūņām caur raga platnītēm knābja malās; dažu alkveidīgo un kaiju barība ir sīkais jūras planktons; lori papagaiļi ar mēli, kuras galā ir sariņu pušķītis, sūc puķu nektāru utt.
Vairošanās un attīstība
Putnu vairošanās galvenā īpatnība atšķirībā no zemāk attīstīto oldējeju mugurkaulnieku vairošanās ir tā, ka visi putni rūpējas par saviem pēcnācējiem. Putni dēj olas un perē, sildot tās ar savu ķermeni (izņēmums ir tikai dažas sugas). Turklāt lielais vairums putnu sugu olas izperē speciāli ierīkotās ligzdās. Kad mazuļi izšķiļas, vecāki tos nepamet, kā to dara zemākie mugurkaulnieki, bet zināmu laiku tos baro un audzina. Sakarā ar to jauno putnu izdzīvošanas procents ir ļoti augsts, tādēļ šajā dzīvnieku klasē manāmi pazeminājusies kopējā auglība.
Sekundārās dzimumpazīmes. Daudzām sugām pretēja dzimuma īpatņi viens no otra ārēji neatšķiras vai atšķiras ļoti maz, tādi ir, piemēram, baloži, zosis, vārnas, daudzas pūces. Taču vēl vairāk ir putnu, kuriem tēviņi atšķiras no mātītēm ar spilgto apspalvojuma krāsu un lielumu. Turklāt nereti vienai no divām radniecīgām sugām dzimumu dimorfisms izteikts ļoti spēcīgi, bet otrai tā nav nemaz; piemēram, mājas zvirbulim — Passer domesticus tēviņš stipri atšķiras no mātītes, bet lauku zvirbulim — P. montanus dzimumi ārēji nav atšķirami. Vieniem putniem tēviņi iegūst kāzu tērpu, ar kuru atšķiras no mātītēm tikai pārošanas laikā (piemēram, gugatņi, vairākums pīļu), bet citiem tāds ir visu gadu (fazāniem, rubeņiem). Dzimumi var atšķirties ne tikai pēc krāsas, lieluma, balss, bet arī ar dažādiem cekuliem, apkaklēm, visneparastākā veida ādas vai raga izaugumiem, kas parasti raksturīgi tikai tēviņiem.
Rūpes par pēcnācējiem. Poligāmiem putniem visas rūpes par pēcnācējiem — ligzdu taisīšana, perēšana, jauno putnu audzināšana gulstas uz mātītēm. Monogāmiem putniem tēviņi zināmā mērā palīdz mātītēm, gan ligzdu taisot, gan mazuļus barojot, gan olas perējot; daudziem putniem tēviņi un mātītes vienādi rūpējas par pēcnācējiem, bet izņēmuma gadījumos šīs rūpes uzņemas tikai tēviņš.
Ligzdošanas iecirknis. Katru gadu putni aizņem vienu un to pašu ligzdošanas iecirkni un turas pie tā stingri. Arī jaunie putni parasti ligzdo dzimtās ligzdas tuvākajā apkārtnē. Tomēr atsevišķu sugu saistība ar ligzdošanas iecirkni ir dažāda un citāda rakstura monogāmiem un poligāmiem putniem, kuri ligzdo kolonijās. Vistipiskākā veidā attieksme pret ligzdošanas iecirkni (ligzdas vieta kopā ar tai blakus esošo barības iegūšanas teritoriju) izteikta zvirbuļveidīgajiem putniem. Tēviņš aizsargā to no citiem savas sugas tēviņiem, turklāt šajā gadījumā dziedāšana, acīmredzot, ir signāls, kas rāda, ka iecirknis aizņemts, brīdina citus konkurentus un vēsta mātītēm par tēviņa klātbūtni. Tādēļ ligzdojošie pāri izvietojas zināmā minimālā attālumā viens no otra, un sakarā ar to pirmām kārtām vecajiem putniem un to pēcnācējiem rodas labāki barības iegūšanas apstākļi. Ligzdošanas iecirkņa lielums ir ļoti dažāds. Tā, piemēram, melnajam mušķērājam ligzdošanas iecirkņa rādiuss parasti nepārsniedz 40—50 m, erickiņam — 50—70 m, stērstei — 200 līdz 1000 m. Kraukļi lido mazuļiem pēc barības 100—8000 m attālumā. Ligzdošanas iecirkņa lielums var ievērojami mainīties atkarībā no barības daudzuma un dzīves vietas.
Ligzdas. Tikai nedaudzi putni nemaz netaisa ligzdas (čistiki,kairas, alki), kuri vienīgo olu izdēj uz kailas karnīzes vai klints spraugā. Zīriņi un smilšu tārtiņi dēj olas uz zemes starp akmentiņiem, bet vakarlēpis taisni uz zemes. Diezgan daudz ir tādu putnu, kuru ligzda ir vienkārša bedrīte, kas vāji vai nemaz nav izklāta ar sausu zāli. Tādi ir daudzi tārtiņveidīgie un vistveidīgie putni. Daudzi putni ligzdo alās, kuras tie vai nu izrok paši, (krastu čurkstes, bišu dzeņi, zivju dzenīši), vai izlieto citu izraktās alas (rudās pīles), kas dzīvo klintīs vai vecās āpšu un murkšķu alās. Dažreiz putni diezgan prasmīgi izgatavotas ligzdas vij arī uz zemes. Pie tādiem putniem pieder čipstes, cīruļi, cielavas, bet visbiežāk ligzdas taisa kokos. No putniem, kas sastopami Latvijā un ligzdo kokos, viskomplicētākā ligzda ir somzīlītei. Somzīlīte no augu pūkām izvij mīkstu, koku zaros pakārtu ligzdiņu ar īpašu ieeju, tā ka visa būve atgādina retorti. No tropiskajiem putniem sevišķu pilnību šajā ziņā sasniedz audējputni, it sevišķi Āfrikas sabiedriskie audējputni, kas ligzdo kolonijā kopīgā celtnē, kurai ir lietussarga forma, zem tās piekarinātas atsevišķas ligzdas. Daudzi putni ligzdo vai nu dabiskos vai dzeņu izkaltos koku dobumos. Citi putni izgatavo ligzdas no dubļiem vai māliem, piemēram, čurkstes un bezdelīgas. Daži putni, piemēram, laucis, dūkuri, no niedrēm un citiem ūdens augiem taisa lielas, kaudzei līdzīgas peldošas ligzdas. Atkarībā no apvidus rakstura un citiem apstākļiem vienai un tai pašai putnu sugai ligzdas var būt ļoti dažādas. Tā, piemēram, lielais piekūns vidus joslā parasti ligzdo kokos, Vidusāzijā — klintīs, bet tundrā — uz zemes.
Olas. Kā olu absolūtais, tā arī relatīvais lielums, forma, krāsa un skaits vienā dējumā ir stipri mainīgs. Absolūti vislielākās olas ir Āfrikas strausam (pēc tilpuma tās ir 20 reizes lielākas par vistas olu), pašas mazākas — kolibrijiem, kuri dēj olas zirnīša lielumā. Relatīvi vislielākās olas ir tartiņveidīgajiem putniem, bet pašas mazākās — dzeguzei. Pēc formas olas var būt ieapaļi ovālas, kā pūcēm, piekūnveidīgajiem putniem, baložiem un citiem, iegareni ovālas, piemēram, ir gārgalēm un bumbierveidīgas — tartiņveidīgajiem putniem un čistikiem. Turklāt čistiku olu bumbierveidīgajai formai var būt zināma ekoloģiska nozīme: šie putni dēj olas uz šaurām klinšu karnīzēm, tomēr tās nenokrīt ne no veco putnu straujām kustībām, ne vējam pūšot, bet tikai griežas uz vietas.
Daudzu tārtiņveidīgo putnu olām ir aizsargkrāsa, sevišķi šņībīšiem, kuri ligzdo uz zemes. To olas parasti ir pelēcīgas, ar neregulāriem, tumšiem plankumiņiem un pēc krāsas nav atšķiramas no apkārtnes. Interesanti, ka, tuvojoties ienaidniekam, šņībīši steidzas atstāt ligzdu. Kad tiem gadās ligzdot zālē, tie vispirms sanes kaudzīti smilšu un akmentiņu un tikai tur dēj olas. Olu skaits dējumā putniem svārstās no l līdz 20 vai pat vairāk.
Laiks līdz perēšanas sākumam, kamēr izdētajai olai saglabājas attīstības spēja, dažādiem putniem ir atšķirīgs. Vistveidīgajiem putniem tas ir 21—28 dienas, strausiem — līdz 30 dienām. Vēl dažādāks pat tuvu radniecīgām sugām ir perēšanas ilgums. Līdz zināmai pakāpei tas atkarīgs no olas lieluma, bet ne vienmēr. Tā, piemēram, Āfrikas strauss (ola sver 1500 g) un sulla (ola sver 102 g) perē 42 dienas, bet lauku piekūns un zvirbuļu vanags (abiem ola sver 19 g) — 28 un 34 dienas. Putni, kuri ligzdo apslēptās ligzdās (dobumos, alās) un kuriem līdz ar to olas vairāk aizsargātas, arvien perē ilgāk nekā atklātās vietās, sevišķi uz zemes ligzdojošās radniecīgās sugas.
Mazuļi. Atkarībā no tā, cik attīstīti ir mazuļi, kad tie izšķiļas no olas, putnus iedala divās grupās: ligzdbēgļos un ligzdguļos. Ligzdbēgļu mazuļi izšķiļas labi attīstīti, redzīgi, klāti ar biezām pūkām un, tiklīdz ir apžuvuši, tūlīt var sekot vecākiem un knābāt barību. Pie šīs grupas pieder galvenokārt klajumu putni un ūdens putni: strausveidīgie, tārtiņveidīgie, vistveidīgie. sīgas, gārgales un zosveidīgie putni. Vistipiskākie ligzdbēgļi ir kivi un lielkāju vistas. Kivi mazulis, izņemot lielumu, ne ar ko neatšķiras no pieauguša putna; lielkāju vistu mazuļi izšķiļas no olas ar attīstītām lidspalvām un jau pirmajā dienā spēj nedaudz lidot — tie vienā paņēmienā nolido vairākus metrus. Ligzdbēgļiem ir vairāk mazuļu nekā ligzdguļiem, jo ligzdbēgļus vieglāk izaudzināt, bet tie biežāk aiziet bojā. Tipisko ligzdguļu mazuļi izšķiļas maz attīstīti, kaili vai tikko apklāti ar retām pūkām, akli, tie nevar patstāvīgi ēst, ilgu laiku paliek ligzdā, un vecie putni par tiem nepārtraukti rūpējas. Pie šīs grupas pieder visi zvirbuļveidīgie, dzeņveidīgie, baložveidīgie, pūčveidīgie un pelikānveidīgie putni. Starpstāvokli starp ligzdbēgļiem un ligzdguļiem ieņem kaijveidīgie, alkveidīgie, gārgaļveidīgie, dūkurveidīgie un piekūnveidīgie putni. Tomēr pēc mazuļu vispārējās attīstības tie tuvāki ligzdbēgļiem, bet pēc barošanās rakstura — ligzdguļiem. Lai arī vecāki vēl kādu laiku baro izvestus mazuļus, tomēr mazuļi parasti atstāj ligzdas tikai tad, kad spēj paši iegūt barību. Putni, kas iegūst barību uz zemes, piemēram, cīruļi, čipstes, atstājot ligzdu, vēl neprot lidot, bet jau labi skraida. Turpretī bezdelīgu dzimtas putnu mazuļi, kuri barību iegūst gaisā, atstāj ligzdu tikai tad, kad spēj patstāvīgi lidot.
Daži putni, galvenokārt tropu sugas, ligzdas nevij un olas neperē, bet iedēj tās citu putnu ligzdās, uzliekot tiem visas rūpes par saviem pēcnācējiem. Šāds ligzdošanas parazītisms piemīt vispirms ļoti daudzām dzeguzēm, kā arī dažiem Āfrikas audējputniem, Amerikas strazdiem (Icteridae), medusrādītājiem (Indicatoridae) un kādai Dienvidamerikas pīlei — Heteronetta atricapilla. Ligzdošanas parazītisms ļoti spēcīgi izteikts parastajai dzeguzei — Cuculus canorus un tai tuvām sugām.
Dzimumgatavība. Dažādām sugām dzimumgatavība iestājas dažādā vecumā un parasti atkarībā no putna lieluma. Lielum lielajam vairākumam zvirbuļveidīgo putnu dzimumprodukti nogatavojas 8—12 mēnešu vecumā. Tomēr lielie zvirbuļveidīgie putni, piemēram, vārnas, arī pīles, sīkās kaijas un sīkie piekūnveidīgie, iegūst dzimumgatavību otrajā dzīves gadā. Lielās kaijas, gārgaļveidīgie, lielie zosveidīgie putni sāk vairoties trešā dzīves gada beigās, bet strauss — tikai ceturtajā, piektajā gadā.
Dzīves ilgums. Dzīves ilgums putniem visumā saistīts ar to lielumu. Lielie putni var sasniegt 50—60 gadu vecumu, sīkie — 20—25 gadu. Tomēr tā ir tikai vispārīga likumība. Tā, piemēram, Āfrikas strausa maksimālais vecums ir 40 gadu, kraukļa — 69 gadi, papagaiļu — 102, Ēģiptes grifa — 101, baltgalvas grifa — 117.
Marko Mertins
Marko Mertins (et; dzimis ) ir bijušais igauņu rallija pilots. No 1997. līdz 2005. gadam braucis WRC seriālā.
Kopumā startējis 86 rallijos, piecos no tiem guvis uzvaru (pirmā uzvara bija 2003. gada Akropoles rallijā). Kopumā 18 reizes kāpis uz goda pjedestāla. 2004. gada sezonas kopvērtējumā ierindojies 2. vietā, vēl divas reizes (2003, 2005) bijis piektais. Viņš ir vienīgais Baltijas valstu autorallists, kas guvis šādus panākumus WRC rallijos.
Perijs
Perijs var būt:
ISO 639-2
ISO 639-2 ir otrā daļa no ISO 639 valodu nosaukumu kodu starptautiskā standarta. Katrai valodai piešķirtie trīsburtu kodi šajā standarta daļā tiek saukti par "Alpha-3" kodiem. Sarakstā ir 464 valodas.
ISO 639-2 reģistrācijas pilnvaras ir ASV Kongresa bibliotēkai (sauktai par ISO 6392/RA).
Lielākajai daļai valodu standartā ir piešķirts viens kods, bet 22 valodām ir divi trīsburtu kodi: "bibliogrāfiskais" kods (ISO 639-2/B), kas atvasināts no valodas angliskā nosaukuma un "terminoloģiskais" kods (ISO 639-2/T), kas atvasināts no valodas pašnosaukuma. Katra no šīm 22 valodām iekļauta arī ISO 639-1 standartā.
Papildus pamatkodiem ir arī kodi speciālām situācijām:
Kolektīvie kodi
Daži tradicionāli lietotie ISO 639-2 kodi precīzi neapraksta konkrēto valodu vai radniecīgas valodas (makrovalodas). Tādi kodi tiek uzskatīti par "kolektīvajiem" (apkopojošajiem) un nav iekļauti ISO 639-3 standartā.
Makrovalodas un kolektīvo valodu definīcijas skatīt SIL vietnē.
Kolektīvie valodu kodi ir:
Netiešie kolektīvie ISO 639-2 kodi
Par netiešajiem kolektīvajiem kodiem sauc to makrovalodu kodus, kurām identisks kods piešķirts arī standartā ISO 639-3.
Vairākas valodas apzīmējošie kodi
Šādi kodi piešķirti valodu saimēm vai valodu grupām, kas apvienotas pēc citiem principiem.
B un T kods
Kad iespējams, ISO 15924 atvasina kodus no ISO 639-2 un divu kodu gadījumā priekšroku dod ISO 639-2/B.
ISO 639-3 lieto ISO 639-2/T.
Madona
Madona ir pilsēta Vidzemē, Madonas novada administratīvais centrs. Pēc iedzīvotāju skaita 24. lielākā pilsēta Latvijā.
Nosaukums
Madonas vārds radies no tuvumā esošā Madonas ezera vai arī no Biržu muižas nosaukuma (de). Tādēļ arī par Madonu 1903. gadā nosauca šaursliežu dzelzceļa līnijas Pļaviņas—Valka staciju un apdzīvoto vietu, kas sāka veidoties pie stacijas.
Vēsture
Madona rakstos pirmo reizi minēta 1461. gadā, kad Rīgas arhibīskaps Silvestrs Stodevešers iznomāja Cesvaines pils novadā esošās zemes. Zviedru Vidzemes muižu redukcijas laikā tā kļuva par Zviedrijas kroņa muižu. Krievijas Impērijas ķeizariene Elizabete Biržu muižu uzdāvināja grāfam Aleksandram Buturļinam (Бутурлин), bet imperatore Katrīna II — serbu izcelsmes ģenerālmajoram Maksimam Zoričam.
Kā apdzīvots centrs Madona sāka attīstīties tikai pēc 1900. gada, kad Biržu muižas Leivēra kroga apkārtnē uzcēla pirmās koka un mūra ēkas. 1903. gadā cauri Madonai uzbūvēja Pļaviņu—Valkas šaursliežu dzelzceļa līniju. Miesta pašvaldības tiesības Madonai piešķīra 1921. gada 1. jūlijā, bet pilsētas tiesības 1926. gada 7. jūnijā. Kopš 1925. gada 1. aprīļa Madona bija jaundibinātā Madonas apriņķa centrs. 1925. gadā Madonā bija 1357 iedzīvotāji.
1959. gadā Madonā bija 5700 iedzīvotāju, bet 1967. gadā iedzīvotāju skaits sasniedza 7200, platība 10 km2.
Iedzīvotāju sastāvs
Pēc Pilsonības un migrācijas lietu pārvaldes datiem bija  iedzīvotāji. Iedzīvotāju blīvums ir.
Bezdarba līmenis 2012. gadā bija 10,7% jeb 606 bezdarbnieki no visu darbspējīgo iedzīvotāju skaita. Madonā 2013. gadā iedzīvotāju iedalījumā pēc darbaspējas vecuma lielāko īpatsvaru veidoja darbaspējīgie iedzīvotāji — 5577, līdz darbaspējas vecumam 1103, pēc darbaspējas vecuma 1826.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Apskates vietas un objekti
Madonas novadpētniecības muzejs (dibināts 1944) atrodas Biržu muižas vēsturiskajā centrā ar vairāk nekā 107 000 muzeja vienību. Mīlestības grava Madonas upītes krastos, parkā izveidots aizsprosts ar strūklaku. Madonas 2. vidusskolas ēka (1924—1926). Bijusī viesnīcas ēka (1901) Poruka un Saules ielu krustojumā.
Lazdonas luterāņu baznīca (1802—1805), Lazdonas Sv. Trijādības pareizticīgo baznīca (1863—1866), Madonas katoļu baznīca (1931—1934).
Ievērojamas personības
Madonā dzimuši vai dzīvojuši:
Example diskogrāfija
Šī ir britu dziedātāja un repera Example diskogrāfija. Example ir izdevis 3 studijas albumus un 12 singlus. 2 viņa singli - "Changed the Way You Kiss Me" un "Stay Awake" ir ieguvuši 1. vietu Lielbritānijā. "Changed the Way You Kiss Me" ir ieguvusi 1. vietu arī Skotijā
Dante
Dante var būt:
Portugāles karogs
Portugāles karogs sastāv no divām vertikālām joslām, kuru platuma attiecība ir 2 pret 3. Kreisā josla ir zaļa, labā josla - sarkana. Uz joslu robežas pa vidu atrodas daļa no Portugāles ģerboņa. Par Portugāles nacionālo karogu tas tika atzīts, kaut arī tas tika jau izmantots republikas revolūcijas laikā 1910. gada 5. oktobrī. Tas nomainīja monarhisko karogu, kura pamatkrāsas bija tumši zila un balta.
Ekonomikas pārkaršana
Ekonomikas pārkaršana ir ekonomiskā situācija, kurā izaugsme notiek tik ātri, ka ekonomisti baidās no inflācijas pieauguma. Tas notiek tad, kad ražotāji nespēj saražot pietiekoši daudz preču un nodrošināt pakalpojumus, lai apmierinātu ar pieaugošo pieprasījumu, un tā vietā palielina cenas.
Daži no ekonomikas pārkaršanas rādītājiem ir:
Latvijas gadījumā ekonomiskās pārkaršanas pazīmes visspilgtāk bija manāmas nekustamo īpašumu un būvniecības nozarēs. Kredīti bankās bija ļoti viegli pieejami, tie tika daudz ņemti un tas, savukārt, izraisīja pieprasījumu pēc celtniecības pakalpojumiem, kurus nevarēja nodrošināt pietiekošā līmenī.
Kampenhauzeni
Kampenhauzeni ir vācbaltiešu dzimta, kas bija ieceļojusi Livonijā 16. gadsimtā un 1742. gadā ierakstīta Vidzemes bruņniecības matrikulā.
1744. gadā Zviedrijas karalis Baltazaram fon Kampenhauzenam piešķīra barona titulu, bet Krievijas impērijas valdība 1854. gadā atzina Kampenhauzenu dzimtas tiesības lietot mantojamu baronu titulu.
Vēsture
Kampenhauzenu dzimta cēlusies no Holandes, no kurienes tās piederīgie (Camphuis) spāņu iebrukuma dēļ izceļojuši uz protestantu zemēm. Vidzemes Kampenhauzenu ciltstēvs bijis Lībekas tirgotājs Hermanis Kamphūzens (Camphusen), kura dēls Hermanis 1622. gadā kļuva par Stokholmas pilsoni. Savukārt viņa dēls Johans Hermanis Kampenhūzens (1641-1705), zviedru armijas virsnieks, kļuva par Rīgas vicekomendantu un tika uzņemts zviedru bruņniecībā 1672. gadā. Viņa pēctecis Johans Baltazars fon Kampenhauzens pēc Lielā Ziemeļu kara apmetās Vidzemē, 1728. gadā iegādājās Ungurmuižu un 1742. gadā tika ierakstīts Vidzemes bruņniecības matrikulā. 19. gadsimtā dzimtai piederēja arī citas Vidzemes guberņas muižas.
Pēc Molotova-Rībentropa pakta noslēgšanas Kampenhauzeni 1939. gadā izceļoja uz Vāciju, vēlāk arī uz Zviedriju.
Kampenhauzenu patversme
Kampenhauzenu patversme bija 1492. gadā Rīgas birģermeistara Johana Kampenhūzena dibināta patversme trūkumā nonākušajām atraitnēm. Sabrukušo ēku ar savu ziedojumu 1746. gadā atjaunoja ģenerālis Johans Baltazars fon Kampenhauzens. Tagad ēka ir restaurēta un atrodas viesnīcas "Konventa sēta" teritorijā.
Rentgens
Rentgens (saīsinājums R) ir jonizējošās radiācijas (rentgenstaru vai gamma staru) ekspozīcijas dozas ārpussistēmas mērvienība. Šo mērvienību definē pēc jonizējošā starojuma iedarbības uz sausu atmosfēras gaisu — 1 rentgenu liela doza 1 cm3sausa gaisa normālos apstākļos izraisa 2,08·109 jonu pāru veidošanos. Šiem joniem piemīt (1/3)·10−9 kulonu liels elektriskais lādiņš, kas atbilst 1 CGS elektriskā lādiņa vienībai (franklinam).
SI mērvienībās 1 rentgens atbilst 2,57976·10−4 C/kg (kuloniem uz kilogramu) jeb 1 C/kg = 3876 R. Var aptuveni pieņemt, ka 1 rentgens atbilst 10 milizīvertiem vai 0,88 radiem.
Mērvienība nosaukta vācu fiziķa Vilhelma Konrāda Rentgena vārdā un pieņemta lietošanai 1928. gadā. Mūsdienās ekspozīcijas dozas vietā parasti nosaka absorbēto dozu, kuras mērīšanai paredzēta SI mērvienība grejs, vai ekvivalento dozu (mēra zīvertos). Tomēr daudzi agrāk ražoti radiācijas intensitātes (dozas jaudas) mērinstrumenti graduēti rentgenos stundā.
Dabiskais radiācijas fons ir līdz 23 mikrorentgeniem stundā (230 nanozīvertiem stundā). Gada laikā cilvēks saņem ap 200 milirentgenus lielu dozu. 500 R doza, saņemta 5 stundu laikā, ir nāvējoša.
Colla
Colla (,, saīs. — in) ir garuma mērvienība, kas plaši tiek izmantota ASV un daļēji Apvienotajā Karalistē, Kanādā un citviet. Pēc starptautiskiem standartiem 1 in = 0,0254 m jeb viena colla atbilst 2,54 centimetriem. Vienā jardā ir 36 collas un vienā pēdā ir 12 collas. Kvadrātcollās mēra laukumu un kubikcollās tilpumu.
Ilgstoši pastāvēja dažāda garuma collas, respektīvi, tās garums dažādās valstīs atšķīrās. Pārejot uz metrisko sistēmu no collas atteicās daudzās pasaules valstis. Savu nozīmi šī mērvienība ir saglabājusi bijušās Britu impērijas valstīs. Kopš 1958. gada vienas collas garums tika noteikts pret metrisko sistēmu kā 1 in = 0,0254 m.
Šaujamieroču kalibrs ASV tiek mērīts collas simtdaļās (Apvienotajā Karalistē — tūkstošdaļās), piemēram, 45. kalibrs atbilst 0,45 collām (jeb 11,43 mm), 30. kalibrs atbilst 0,30 collām (jeb 7,62 mm) utt. Līdzīgi šī garuma mērvienība tradicionāli tiek izmantotas arī citās nozarēs, piemēram, datoru monitoru, televizoru ekrānu platums pa diagonāli tiek noteikts collās.
1910. gadi
1910. gadi bija gadu desmits, kas sākās 1910. gadā un beidzās 1919. gadā.
Larisa Neilande
Larisa Neilande (dzimusi Larisa Savčenko (uk) Ļvivā, Ukrainas PSR) ir profesionālo karjeru beigusi ukraiņu izcelsmes Latvijas tenisiste, kas pārstāvējusi arī PSRS, tagad tenisa trenere. Latvijā dzīvo kopš 1980. gadu beigām, kad apprecējās ar Aleksandru Neilandu, tenisa treneri no Latvijas, un pārcēlās uz Jūrmalu. Pirms tam dzīvoja Ukrainā. Pēc sportistes karjeras beigām pievērsusies trenera darbam, tai skaitā, trenējusi Krievijas tenisisti Svetlanu Kuzņecovu.
Lielākos panākumus guvusi dubultspēlēs, kur bijusi pasaules pirmā rakete un uzvarējusi 6 Grand Slam dubultspēļu turnīros (sieviešu dubultspēlē pārī ar Nataļju Zverevu 1989. gadā Francijā un 1991. gadā Vimbldonā, kā arī četras reizes jauktajā dubultspēlē).
Biogrāfija
Larisa Savčenko izauga Ļvivā. Mācījās 45. Ļvivas vidusskolā. Jau bērnībā aizrāvās ar sportu, spēlēja ar zēniem futbolu, uzsākot skolas gaitas sāka nodarboties tenisu. Ģimene nebija bagāta, tāpēc Larisa atstāja to un sāka apmeklēt skolas kori. Tikai pēc treneres pārrunas ar vecākiem, meitene atgriezās tenisa sekcijā.
Karjeras sākums
Kopš otrās klases Larisa apmeklēja sporta biedrības "Dinamo" tenisa sekciju. Viņas pirmā trenere bija Gaļina Ļaskalo. Meitene trenējās divreiz dienā, desmit gadu vecumā jau piedalījās pilsētas čempionātā. 14 gadu vecumā Larisa sāka trenēties pie Olgas Morozovas, apmēram tajā pašā laikā viņa uzmanību pievērsa arī treneris Šamils Tarpiščevs.
Jau 16 gadu vecumā Savčenko debitēja WTA tūres Virginia Slims turnīrā un tūlīt pēc tam pirmo reizi piedalījās PSRS nacionālās izlases sastāvā Federācijas kausa izcīņā. Larisa vēl nebija 17 gadus veca, kad kopā ar Svetlanu Čerņevu (pēc laulībām Parhomenko) viņa sasniedza 1983. gada Vimbldonas čempionāta ceturtdaļfinālu, pārspējot otrās izsētās Rozalinu Fērbenku un Kendiju Reinoldsu. Tajā pašā gadā viņa kļuva par PSRS čempioni dubultspēlē.
Savčenko-Neilandes un Čerņevas sadarbība ilga līdz 1987. gadam. Šajā laikā viņas uzvarēja četros PSRS vasaras un vienā ziemas čempionātā, ieguva septiņus titulus Virginia Slims turnīros un iekļuva 1987. gada Vimbldonas čempināta pusfinālā, ceļā uz to pieveicot pirmās izsētās Martinu Navrātilovu un Pemu Šraiveri.
Pārī ar Nataļju Zverevu
Pēc Vimbldonas turnīra beigām 1987. gadā Larisa nomainīja savu partneri, izveidojot pāri ar 16 gadus veco Nataļju Zverevu. Pirmo kopīgo titulu viņas izcīnīja 1988. gada vidū, Birmingemas turnīra finālā pieveicot padomju pāri Svetlanu Parhomenko un Leilu Meshi. Neilgi pēc tam viņas sasniedza finālu Vimbldonā, jau trešajā kārtā pieveicot Navrātilovu un Šraiveri. Līdz gada beigām viņas abas aizveda PSRS valstsvienību līdz Federācijas kausa finālam un sasniedza finālu Virginia Slims čempionātā, kas ir WTA tūres sezonas noslēguma turnīrs starp spēcīgākajiem pasaules tenisistiem vienspēlēs un dubultspēlēs. 1988. gads Larisai bija veiksmīgs vienspēlēs: jau sezonas sākumā, ceļā uz Oklendas turnīra finālu, viņa pieveica pasaules sesto raketi Hanu Mandlīkovu un piekto raketi Gabrielu Sabatini, zaudējot tikai ranga otrajai vietai Navratilovai. Pēc uzvaras pret Zverevu turnīrā Tokijā, Larisa maijā uzkāpa retingā līdz savas karjeras augstākajai vietai vienspēlēs — 13. vietai un iekļuva astoņu labāko vidū ASV atklātajā čempionātā un olimpiskajās spēlēs Seulā, izšķirīgajās spēlēs zaudējot attiecīgi Sabatīni un Štefijai Grāfai.
Nākamajos trīs gados Savčenko, pārī ar Zverevu, uzvarēja 16 turnīros, ieskaitot divus Grand Slam turnīrus — 1989. gada French Open un 1991. gada Vimbldonas čempionātu. Vēl četras reizes viņas spēlēja Grand Slam turnīru finālos un vienu reizi WTA tūres gada noslēguma turnīra un Federācijas kausa finālos. 1991. gadā, uzvarot desmit turnīros un piedaloties trijos no četriem Grand Slam turnīriem, Larisa 1992. gada sākumā sasniedza WTA dubultspēļu ranga pirmo pozīciju, kur no janvāra līdz aprīlim atradās kopumā četras nedēļas. 1991. gadā nāca viņas pirmā uzvara WTA vienspēļu turnīrā — tas notika Sanktpēterburgā, uz kuru tajā gadā tika pārcelts Maskavas sieviešu turnīrs. Izsēta kā piektā, Larisa turnīra laikā pieveica divus augstāka ranga konkurentus, ieskaitot turnīra pirmo raketi Jeļenu Brjuhovecu.
Turpmāki panākumi
Īsi pirms PSRS sabrukuma Larisa Neilande ieguva PSRS Nopelniem bagātās sporta meistares titulu. Tomēr valsts robežu pārstrukturēšana izbeidza viņas sadarbību ar Nataļju Zverevu. Savu pēdējo kopīgo uzvaru viņas izcīnīja 1992. gada pavasarī Bokaratonā (Florida), un vēlāk Zvereva, kas kopā ar amerikānieti Džidži Fernandesu veidoja vienu no spēcīgākajiem pāriem sieviešu tenisa vēsturē, daudzas reizes aizšķērsoja Neilandes ceļu uz titulu. 1992. un 1993. gadā Larisa ar jauno pastāvīgo partneri čehieti Janu Novotnu piecas reizes zaudēja Nataļjas pārim Grand Slam turnīru finālos un arī WTA tūres čempionāta finālā. Neskatoties uz pastāvīgajām neveiksmēm Grand Slam turnīros, Neilande šajos gados palika viena no spēcīgākajām pasaules dubultspēļu tenisistēm. 1992. gadā viņa uzvarēja astoņos turnīros, sešos no tiem kopā ar Novotnu, bet nākamajā gadā viņa ieguva četrus titulus, tostarp divus WTA kategorijas turnīros, un desmit reizes zaudēja finālos, ieskaitot divus Grand Slam turnīrus un gada noslēguma čempionātu. Tajā pašā gadā sākās viņas panākumi jauktajās dubultspēlēs — 1992. gadā kopā ar čehu Cirilu Suku viņa uzvarēja Vimbldonā. 1993. gadā viņa ieguva savu otro vienspēļu titulu.
Nākamajos gados galvenos panākumus Neilande sasniedza jauktajās dubultspēlēs. No 1994. līdz 1997. gadam viņa septiņas reizes spēlēja Grand Slam turnīru finālos, pievienojot uzvarai, kas tika izcīnīta pārī ar Cirilu Suku, vēl vienu titulu pārī ar Andreju Oļhovski un divus pārī ar Marku Vudfordu. Pēc atvadīšanās no Novotnas, viņa startēja kopā ar citām dažādām partnerēm, uzvarot astoņus turnīrus pārī ar amerikānieti Mereditu Makgrātu un sešus ar slaveno spāņu tenisisti Aranču Sančesu-Vikario. Pēdējo nozīmīgo panākumu vienspēlēs viņa sasniedza 1994. gadā, kad Vimbldonā sasniedza ceturtdaļfinālu uzvarot planētas sesto un četrpadsmito raketi (attiecīgi Kimiko Dati un Amandu Ketceri), pēc tam iekļuva Skenektadi (Ņujorkas štats) turnīra finālā un, visbeidzot, Anglijas pilsētā Braitonā pieveica pasaules trešo raketi Končitu Martinesu.