cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ķīnas Republika (1912—1949)
Čana Kaiši hegemonija
Pēc Suņa Jatseņa nāves Gomiņdanā dominēja kreisais spārns, kas aizstāvēja sadarbību ar komunistiem. 1926. gada janvārī notika otrais partijas kongress, kas vadītāja amatā apstiprināja kreisā spārna vadoni Vanu Czinveju un daudzos vadošos amatos iecēla komunistus, kas kontrolēja 20-30% vadošo amatu. Taču jau 1926. gada 20. martā Čans Kaiši pasludināja karastāvokli Guandžou, aizturēja padomju instruktorus, ieviesa ierobežojumus komunistiem un arodbiedrībām. Viņš maijā sasauca partijas izpildkomitejas sapulci, kurā no amata atbrīvoja Vanu Czinveju, un dažas nedēļas vēlāk Čans Kaiši kļuva par partijas vadītāju. Viņš piedāvāja komunistiem turpināt sadarbību ar noteikumu, ka tiem vairs nedod vadošos amatus. Gomiņdana kreisais spārns un komunisti nolēma valdību pārcelt no Guandžou uz 1926. gada 10. oktobrī iekaroto Uhaņu.
Marta beigās nacionālisti iekaroja Šanhaju un Nankinu. Pēc Čana Kaiši 1927. gada 12. aprīlī sarīkotā komunistu slaktiņa Šanhajā Uhaņas valdību viņu pasludināja par konrrevolucionāru un atlaida no amatiem. Reaģējot uz to, viņš 18. aprīlī Naņdzjinā nodibināja pats savu valdību. 21. maijā vietējais karavadonis komunistus padzina no Uhaņas, un viņi bēga uz laukiem, kur izveidoja atbalsta bāzes, iesākot Ķīnas pilsoņu karu. Padomju aģentus nosūtīja atpakaļ uz PSRS. Vans Czinvejs devās trimdā uz Eiropu, bet Čans Kaiši ieņēma Nacionālās revolucionārās armijas virspavēlnieka, Gomiņdan Centrālās izpildkomitejas priekšsēdētāja un Militārās komitejas priekšsēdētāja amatus. Pēc politisko konfliktu izraisītās pauzes 1928. gada 9. aprīlī viņš pavēlēja atsākt Ziemeļu karagājienu. Vasarā krita Pekina, un drīz viņa valdība saņēma starptautisko atzīšanu kā vienīgā Ķīnas valdība, izbeidzot Beijaņas valdības laiku.
1931. gadā sākās Japānas iebrukums Mandžūrijā, kura rezultātā 1932. gadā izveidojās japāņu vasaļvalsts Mandžukuo. Turpmāko republikas pastāvēšanas laiku dominēja karš ar Japānu un pilsoņu karš ar komunistiem. 1934. gadā Čans Kaiši iesāka "Jaunās dzīves kustību", sociālo un ekonomisko reformu kampaņu, lai uzlabotu valsts iedzīvotāju stāvokli.
Karš ar Japānu
Armijas kaujasspēju uzlabošanai Ķīna saņēma Vācijas atbalstu, kas beidzās 1938. gada sākumā, uzlabojoties nacistu un Japānas attiecībām. 1936. gada decembrī Čanu Kaiši sagūstīja no Mandžūrijas padzītās armijas virsnieki, kas pieprasīja koalīcijas atjaunošanu ar komunistiem, lai kopā karotu pret Japānu, kas 1937. gada 7. jūlijā sāka masīvu iebrukumu Ķīnas ziemeļos. Augustā ķīnieši sāka uzbrukumu japāņiem Šanhajā. Pēc ķīniešu padzīšanas no Šanhajas novembrī japāņi iekaroja galvaspilsētu Nankinu, kur sarīkoja Nankinas slaktiņu, nogalinot simtiem tūkstošu civiliedzīvotāju. 1937. gada augustā militāro palīdzību un kaujas pilotus Ķīnai sāka piegādāt PSRS. Pēc sīvām un asiņainām cīņām 1938. gada oktobrī japāņi sagrāba Uhaņu. Abu pušu zaudējumi bija tik lieli, ka karadarbībā uz pāris gadiem iestājās stabilitāte. Japāna iekaroja lielākās Ķīnas piekrastes pilsētas un Nankinā izveidoja sev pakļautu ķīniešu valdību. Čana Kaiši senais konkurents Vans Czinvejs 1938. gada decembrī sāka sadarboties ar japāņu okupācijas varu, 1940. gada martā izveidojot valdību, ko pasludināja par vienīgo legālo Ķīnas valdību.
1939. gadā Čans Kaiši kļuva par Augstākās nacionālās aizsardzības padomes un valdības vadītāju. Pēc jaunām sadursmēm ar komunistiem un kara sākšanās Eiropā nacionālisti vēl vairāk ierobežoja politiskās un preses brīvības. Pēc Japānas prasības 1940. gada jūlijā Lielbritānija slēdza Birmas ceļu, vienīgo sauszemes ceļu, pa kuru Ķīna saņēma militāro palīdzību. No augusta līdz decembrim notika pirmā un pēdējā komunistu lielā ofensīva pret japāņiem, kas beidzās neveiksmīgi. Oktobrī nacionālistu armija zaudēja sadursmē ar komunistiem. Pēc militāras sadursmes 1941. gada janvārī koalīcija starp komunistiem un Gomiņdan beidzās, abu pušu spēkiem regulāri iesaistoties sadursmēs un gatavojoties pilsoņu karam, nevis cīņai pret japāņiem.
1941. gada 9. decembrī Ķīna oficiāli pieteica karu Japānai. No 1942. gada Čan Kaiši valdība bija ASV un Lielbritānijas sabiedrotā, pretī saņemot solījumu, ka uzvaras gadījumā Ķīnai tiks atdota Mandžūrija un Taivāna. Šajā laikā aktīvākās sadursmes ar japāņiem notika komunistiem, kas atsita vairākas japāņu ofensīvas.
Nacionālistu kontrolē palikušās provinces bija industriāli mazattīstītas un nespēja nodrošināt armijas vajadzības. Valdības centieni kontrolēt inflāciju, ieviešot pamatproduktu cenu kontroli un valsts monopolus tikai veicināja melno tirgu un pārtikas trūkumu, produktiem aizplūstot uz provincēm, kurās par tiem maksāja augstākas cena. 1943. gadā valdība noteica tik zemas kokvilnas iepirkuma cenas, ka zemnieki sāka audzēt kviešus. Arī rūpniecībā ražošanas izmaksas bieži pārsniedza valsts noteiktās iepirkuma cenas.
1944. gada 18. aprīlī Japāna sāka ofensīvu "Ičigo", lai likvidētu ASV kara aviācijas bāzes. Nacionālistu aizsardzība Ķīnas dienvidos sabruka un japāņi ieņēma plašas teritorijas, vēl vairāk iedragājot nacionālistu valdības rūpniecību un ekonomisko stāvokli, kas Japānas kapitulācijas brīdī atradās tuvu sabrukumam. Plaša korupcija bija sagrāvusi armijas morāli, virsniekiem tirgojoties ar kareivjiem paredzētajiem pārtikas produktiem.
1945. gada maijā notika 6. Gomiņdan kongress, kurā neapmierinātie partijas pārstāvji kritizēja plašo korupciju, rezultātu trūkumu, atrautību no tautas un vispārējo revolucionārās morāles pagrimumu.
Pēckara situācija
Čans Kaiši, kura spēki kaujās pret japāņiem 1937. gadā bija cietuši smagus zaudējumus, turpmāk izvairījās no lielām kaujām. Nacionālistu militārās iespējas ierobežoja tas, ka Japāna bija ieņēmusi visas Ķīnas piekrastes ostas pilsētas, un līdz ar Birmas iekarošanu slēgusi vienīgo zemes ceļu, pa kuru ASV un Lielbritānija varēja piegādāt palīdzību. Turpmākās piegādes veica aviācija pāri Himalaju kalniem. Nacionālisti no savas pagaidu galvaspilsētas Čuncjinas kontrolēja Sičuaņas, Juņnaņas, Guidžou un Guansji provinces. Lai arī pilsētu smagi bombardēja japāņi, šeit atradās ārvalstu vēstniecības un evakuētās valdības iestādes. Amerikāņi nebija apmierināti ar Čana Kaiši pasivitāti, un 1943. gadā prezidents Rūzvelts ierosināja iespēju viņu likvidēt, lai amatā ieceltu kādu aktīvāku ģenerāli.
Pēc Ilgā marša komunisti bāzējās Šaaņsji provincē, kur par savu galvaspilsētu izvēlējās Jaņanu. Japānas iebrukums tos paglāba no pilnīgas iznīcināšanas, un kara gados viņi nostiprināja savus spēkus, ar japāņiem noslēdzot neformālu pamieru.
Čans Kaiši cerēja, ka Japānas sakaušanai ASV Ķīnā izsēdinās lielus spēkus, kas palīdzēs sakaut ne tikai japāņus, bet arī komunistus. Veiksmīgais 1944. gada uzbrukums dziļi Ķīnas iekšienē bija Japānas iespēju maksimums. 1945. gada vasarā japāņi sāka saīsināt fronti, pametot nomaļus lauku reģionus un nostiprinot piekrastes pilsētas. ASV panāca Japānas kapitulāciju ar atombumbu nomešanu, un Mandžūrijas Mandžukuo ātrā triecienā okupēja PSRS. Kapitulējošie japāņi nešķiroja, kam padoties - nacionālistiem vai komunistiem, tādējādi dodot iespēju komunistiem nostiprināties ziemeļu un piekrastes provincēs, kamēr nacionālisti joprojām atradās dienvidos.
Nacionālistu armija bija lielāka, labāk apmācīta un modernāk apbruņota par komunistiem, taču to mocīja pārtikas trūkums un virsnieku korupcija. Komunistu armija 1945. gada sākumā bija pieaugusi līdz 910 000 kareivjiem un 2,2 miljoniem bruņotu aktīvistu.
Lai arī PSRS 1945. gada vasarā bija noslēgusi draudzības līgumu ar Ķīnu, Staļins atļāva komunistu bruņotajām vienībām ieiet PSRS okupētajā Mandžūrijā, vienlaikus pieprasot, lai Mao sāk sarunas ar Čanu Kaiši. Izceļoties bruņotām sadursmēm Mandžūrijā, Staļins oktobrī piekrita piešķirt komunistiem daļu japāņiem atņemto ieroču.
Nacionālistu varas atjaunošana
Ar ASV aviācijas un flotes palīdzību apmēram 500 000 nacionālistu kareivjus 1945. gada oktobrī nogādāja uz Ķīnas centru un ziemeļiem, kur tie pārņēma varu. ASV piegādātie ieroči pietika 39 nacionālistu divīzijām. Civilajiem mērķiem sniegtās palīdzības apjoms pārsniedza 500 miljonus USD. 1946. gada augustā ASV un Ķīna noslēdza līgumu par 900 miljonus USD vērtu ieroču (kuģu, transportlīdzekļu, lidmašīnu detaļu un komunikācijas inventāra) pārdošanu par ievērojami pazeminātām cenām. 1946. gada 4. novembrī Ķīna un ASV noslēdza Draudzības, Tirdzniecības un Navigācijas līgumu.
Pilsoņu kara atsākšanās
ASV un PSRS spiediena rezultātā 1945. gada augustā Čans Kaiši un Mao sāka sarunas un 10. oktobrī noslēdza politisku vienošanos, taču bruņotas sadursmes par japāņu atstāto reģionu kontroli starp abām pusēm neapstājās. Decembrī ASV prezidents Trumens uz Ķīnu nosūtīja ģenerāli Džordžu Māršalu, lai noslēgtu pamieru un panāktu vienošanos par koalīcijas valdību. Māršala vadītās sarunās, 1946. gada 10. janvārī abas puses noslēdza pamieru. Šajā brīdī Mao komunisti atradās vājā pozīcijā - PSRS viņus atbalstīja tikai tik tālu, lai izmantotu kā ietekmes sviru sarunās ar starptautiski atzīto Čana Kaiši valdību. Pirmajos pēckara mēnešos nacionālisti bija spējuši savā varā pārņemt lielāko daļu japāņu okupēto teritoriju.
Mandžūrija Mao deva vienīgo iespēju izplest savu kontroles zonu. Nacionālistiem tās kontrole dotu izšķirošu pārsvaru pār komunistiem, kuriem Mandžūrijas kontrole nozīmēja nesagraujamas varas bāzes izveidošanu. Komunistiem Mandžūrijas kontrole deva iespēju tiešam kontaktam ar PSRS (kuras kontrolē bija Mongolija). Ar ASV palīdzību uz šejieni nogādātie nacionālistu spēki 1945. gada novembrī padzina komunistus no provinces dienvidiem. PSRS, pildot saistības pret Čana Kaiši valdību, padzina komunistus no citām pilsētām - Šeņjanas, Čančuņas un Harbinas. Mao pavēlēja saviem spēkiem izbeigt turpmākus mēģinājumus kontrolēt pilsētas un koncentrēties uz atbalsta reģionu veidošanu laukos. Mandžūrijā nepopulāro nacionālistu mēģinājums pārņemt šo milzīgo provinci izrādījās kļūdains, novājinot to spēkus valsts centrā.
Gan Mandžūriju, gan Taivānu daudzi nacionālisti uzskatīja par iekarotām teritorijām, kuru iedzīvotāji ir japāņu atbalstītāji. No Japānas pārņemtajā Taivānā 1948. gada 28. februārī sākās vietējo iedzīvotāju sacelšanās pret nacionālistiem, kurus tie uzskatīja par jaunu okupācijas spēku. Sacelšanos apspieda, nogalinot 20-30 000 taivāniešu. Čans Kaiši bija apņēmības pilns nodibināt centrālās varas kontroli arī pār Tibetu un Siņdzjanu, ko izdevās īstenot tikai komunistiem.
Māršala panākto trauslo stabilitāti sagrāva PSRS karaspēka izvešana no Mandžūrijas 1946. gada martā un aprīlī, par kuras kontroli uzreiz sākās bruņota cīņa. Mēģinot izdarīt spiedienu uz Ķīnu, lai gūtu labākus nosacījumus iestrēgušajās ekonomiskās sadarbības sarunās, Staļins atļāva Mao komunistiem sagrābt padomju atstātās pilsētas. Papildus iemeslu deva pieaugošā ASV ietekme Ķīnā, un risks, ka visa Ķīna nostāsies ASV pusē jaunajā Aukstajā karā. Kā pretspēku Staļins ļāva komunistiem palielināt ietekmi valstī.
Ķīnas pilsoņu karš
1945. gada augustā PSRS sagrāva Japānas armiju Mandžūrijā, un abas pilsoņu karā iesaistītās puses sāka atbrīvoto teritoriju sagrābšanu. No 1948. gada oktobra līdz 1949. gada janvārim notikušajās kaujās republikas armija cita sakāvi pret komunistiem, 350 000 kareivju padodoties gūstā. 1949. gada aprīlī Čans Kaiši bēga uz Taivānu, un 1. oktobrī Mao Dzeduns pasludināja Ķīnas Tautas republiku.
Herberts Kičeners
'''Horācijs Herberts Kičeners, 1. grāfs Kičeners''' (en; dzimis, miris ) bija britu feldmaršals, politiķis un koloniju administrators.
Ieguva plašu atpazīstamību, kad 1898. gadā guva uzvaru pār mahdistiem Omdurmanas kaujā. Komandēja angļu spēkus angļu—būru kara otrajā pusē, kur būru iedzīvotājiem izveidoja pirmās mūsdienu koncentrācijas nometnes. No 1902. līdz 1909. gadam bija armijas virspavēlnieks Indijā, kur konfliktēja ar vicekarali lordu Kerzonu, kurš šī iemesla dēļ atkāpās no amata. Vēlāk Kičeners bija angļu ģenerālkonsuls Ēģiptē. Sākoties Pirmajam pasaules karam, lords Kičeners kļuva par Lielbritānijas aizsardzības ministru (Secretary of State for War). Gājis bojā pie Orkneju salām ceļā uz sarunām Krievijā, kad Kičenera kara kuģis uzskrēja vācu zemūdenes izliktai mīnai.
Jodavas strauts
Jodavas strauts ir Ceraukstes labā krasta pieteka Bauskas novada Brunavas pagastā.
Iztece no Paņemūnes mežiem. Tek rietumu-dienvidrietumu virzienā. Ietek Ceraukstē iepretim valsts autoceļa V1024 (Jātnieki – Tunkūni) sabiedriskā transporta pieturai "Uzvaras". Upi šķērso valsts autoceļš V1021 (Grenctāles pienotava – Ērgļi – Mežgaļu skola – Tunkūni). Tās krastos atrodas Tunkūni.
Džeimss Džonss (futbolists)
Džeimss Henrijs Džonss (en; dzimis, miris ) bija britu futbolists, olimpiskās zelta medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Viņš bija Londonas amatieru futbola komandas Upton Park F.C. sekretārs. Dalībai 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Lielbritānijas Upton Park F.C. komandu uzaicināja Futbola asociācijas Amatieru statusa komiteja. Olimpiskajās spēlēs komanda pārspēja Francijas komandu Club Français ar rezultātu 4 – 0. Lielbritānijas komanda olimpiskajās spēlēs izcīnīja zelta medaļu.
Vanagi (Asares pagasts)
Vanagi, arī Vārkavieši, ir ciems Jēkabpils novada Asares pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 3 km no pagasta centra Asares, 9 km no Aknīstes, 52 km no novada centra Jēkabpils un 160 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V822, Zuju ezera krastā.
Pils iela (Lielvārde)
Pils iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Lāčplēša ielu un beidzas krustojumā ar Ausekļa un Rembates ielu.
Aleksandrs Kuzņecovs
Aleksandrs Kuzņecovs (ru; dzimis, miris ) bija padomju šaha problēmists.
Pēc nodarbošanās bija Maskavas dekoratīvās dārzsaimniecības tehniķis, vēlāk — prečzinis.
Etīdes piemērs
Etīdes risinājums:
Acanthocheila armigera
Acanthocheila armigera ir tīklblakšu suga. Atklāta 1860. gadā Riodežaneiro (Brazīlija), autors Carl Stål. Tā ir plaši izplatīta Centrālamerikā — Panamā, Haitī, Kubā, Puertoriko, Trinidādā, un Dienvidamerikā — Argentīnā, Brazīlijā, Bolīvijā, Ekvadorā, Gvatemalā, Kolumbijā, Peru un Venecuēlā. Blaktis barojas uz nakteņu (tabakas, īstā tabaka), nadziņkrūmu (Ouratea), naktsziežu (Pisonia, Pisonia tomentosa, Bougainvillea glabra), rubiju (kafijas koks) un malvu (Sida paniculata) dzimtu augiem.
Vecbebru lidlauks
Vecbebru lidlauks ir nesertificēts lidlauks Aizkraukles novadā. Izbūvēts Bebru pagasta dienviddaļā Bebrupes labajā krastā 1,5 km uz dienvidrietumiem no Vecbebru centra. Lidlaukā viens labā stāvoklī esošs 400 m garš un 20 m plats asfalta seguma skrejceļš. Izbūvēts padomju laikā un izmantots kā lauksaimniecības aviācijas lidlauks. Dažkārt izmantots kūdras kaisīšanai uz ledus pie Pļaviņām.
Stuburi
Stuburi ir ciems Jēkabpils novada Salas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 5,2 km no pagasta centra Salas un 132,5 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V812 (Straumēni–Bibāni), Ziemeļsusējas labajā krastā.
Saflori
Saflori ir augu ģints kurvjziežu dzimtā. Šīs ģints dabiskais izplatības areāls sniedzas no Eiropas līdz Vidusāzijai un Rietumhimalajiem, Makaronēzijas līdz Arābijas pussalai.
Latvijā ir sastopama viena suga — villainais saflors (Carthamus lanatus).
Sugas
Ģintī ir klasificētas sugas un dabiski sastopamie hibrīdi:
Gnišika
Gnišika (hy) ir ciems Armēnijas Vajocdzoras marzes dienvidrietumu daļā netālu no Azerbaidžānas robežas. Attālums līdz reģiona galvaspilsētai Jehegnadzorai ir 12 kilometri.
Henna Jūhansone
Biogrāfija
2009. gadā Eiropas čempionātā Viļņā kategorijā līdz 63 kg viņa ieguva bronzas medaļu. Gadu vēlāk pasaules čempionātā Maskavā viņa arī bijā trešā un saņēma Pasaules čempionāta bronzas medaļu.
Gnišika
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem Gnišikā bija 44 iedzīvotāji, pārsvarā etniskie armēņi.
Henna Jūhansone
Biogrāfija
2012. gadā Eiropas čempionātā Belgradā viņa finālā pieveica Allu čerkasovu un kļuva par čempioni svara kategorijā līdz 67 kg. Tajā pašā gadā viņa piedalījās vasaras olimpiskajās spēlēs Londonā, kur ieņēma 10. vietu.
Vasaras olimpiskajās spēlēs Brazīlijā viņa cīnījās svara kategorijā līdz 63 kg. Ceturtdaļfinālā viņa zaudēja Baltkrievijas sportistei Marijai Mamašukai, pēc tam pirmajā gandarījuma cīņā Kazahstānas cīkstonei Jekaterinai Larionovai un atkal palika 10. vietā.
2018. gadā Kaspijskā kļuva par trešo svara kategorijā līdz 65 kg un izcīnīja Eiropas čempionāta bronzas medaļu.
Pirmsolimpiskajā pasaules čempionātā Kazahstānā 2019. gadā svara kategorijā līdz 62 kg Henna izcīnīja bronzas medaļu un atkārtoja savu panākumu 2010. gada pasaules čempionātā.
Dārza iela (Lielvārde)
Dārza iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Asaru ielu un beidzas krustojumā ar Slimnīcas un Lāčplēša ielu.
Ielu savienojumi
Dārza iela ir savienota ar šādām ielām:
Kalnadruvu grāvis
Kalnadruvu grāvis ir Mēmeles kreisā krasta pieteka Bauskas novada Brunavas pagastā.
Iztece uz austrumiem no Grenctāles. Tek ziemeļu virzienā, sasniedzot Brunavu, pagriežas uz austrumiem. Ietek Mēmelē pie Upenieku mājām. Upi šķērso valsts autoceļš V1021 (Grenctāles pienotava – Ērgļi – Mežgaļu skola – Tunkūni). Tās krastos atrodas Brunava.
What Makes You Beautiful
What Makes You Beautiful ir angļu-īru puišu grupas One Direction debijas singls. Tas bija vadošais grupas debijas albuma Up All Night singls. Tas tika izdots ciparu lejupielādes un CD singla formātos. Dziesmu pozitīvi novērtēja arī kritiķi. Tāpat What Makes You Beautiful guva arī komerciālus panākumus — saskaņā ar 2013. gada janvāra datiem, ASV ir tikuši pārdotas 4 miljoni singla kopiju. Ar pārdotiem 5 miljoniem kopiju visā pasaulē What Makes You Beautiful ir vislabāk pārdotākais puišu grupu singls ciparu tehnoloģiju laikmetā un viens no visu laiku pārdotākajiem singliem.
Gožova Slonska
Gožova Slonska, vēsturiski arī Landsberga Augšilēzijā , ir pilsēta Polijas dienvidos, Opoles vojevodistē pie Prosnas upes.
18. gadsimtā Austrijas mantojuma kara rezultātā pilsēta iekļāvās Prūsijā. Pēc Pirmā pasaules kara 1921. gada Augšsilēzijas referendumā 90,5% iedzīvotāju nobalsoja par palikšanu Vācijas sastāvā, nevis pievienošanos jaunajai Polijas valstij. Līdz 1945. gadam tā ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, tika piešķirta Polijai.
Vilhelms Šreiners
Vilhelms Šreiners (1864—1936) bija vācbaltiešu ķīmiķis un diplomāts. Latvijas brīvības cīņu laikā bija pirmais Latvijas sūtnis Berlīnē un Prāgā (1919—1920).
Dzīvesgājums
Dzimis 1864. gada 25. decembrī. Studēja Rīgas Politehniskās augstskolas Ķīmijas nodaļā, 1890. gadā iegūstot ķīmijas inženiera grādu. Līdz Pirmajam pasaules karam strādāja vairākos rūpniecības uzņēmumos, bija fabrikas direktors. Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada 18. novembrī Latvijas Pagaidu valdība īpašu uzmanību pievērsa attiecību noregulēšanai ar Vāciju, kurai piederēja faktiskā vara Latvijas teritorijā. 25. novembrī K. Ulmanis saņēma no Vācijas ģenerālpilnvarotā Augusta Vinniga paziņojumu: “Pagodinos prezidenta kungam paziņot, ka vācu valdība ir ar mieru provizoriski atzīt Latvijas tautas padomi par patstāvīgu varu un pagaidu valdību par tās izpildu komisiju (Vollzugausschuss) līdz tam laikam, kamēr miera konference izšķirsies par Latvijas nākotni saskaņā ar tautu pašnoteikšanās tiesībām.”
Pēc 1919. gada Aprīļa puča 12. maijā noturētajā Tautas padomes sēdē Šreiners bija tas, kas domubiedru vārdā prasīja, lai atgriežas darbā Tautas padomes ieceltā Ulmaņa valdība. Latvijas pagaidu valdība viņu sūtīja uz Berlīni kā Latvijas pirmo pārstāvi; tam sekoja viņa iecelšana tādā pat amatā Prāgā. 1919. gada vasarā Šreiners ieradās Berlīnē un enerģiski un sekmīgi aizstāvēja Latvijas intereses, turēdamies pie pārliecības, ka Latvijas valsts ir arī vācbaltiešu tēvija, kura jāaizstāv ar visiem līdzekļiem pret katru ienaidnieku.
Viņš iekārtoja Latvijas pārstāvniecību un 1919. gada 18. novembrī sarīkoja pirmās Latvijas valsts dibināšanas svinības Berlīnē. Pēc tam, kad pēc Latvijas brīvības cīņu beigām Latvijas valdība 1920. gada 15. jūlijā parakstīja līgumu par diplomātisko sakaru atjaunošanu starp Latviju un Vāciju, 1920. gada 22. oktobrī par Latvijas diplomātisko priekšstāvi Vācijā apstiprināja Dr. Oskaru Voitu, bet 1921. gada 18. aprīlī viņu iecēla par ārkārtējo sūtni un pilnvaroto ministru ar rezidenci Berlīnē. Pēc atvaļināšanās no diplomātiskā dienesta Šreiners atgriezās Rīgā. Viņa vienīgā meita apprecējās ar Aviācijas skolas novērotāju nodaļas priekšnieku pulkvedi-leitnantu Frīdrihu Zute-Zuti (1886—1959). Mūža nogalē Vilhelms Šreiners dzīvoja gluži privāti, ieņemdams Latvijas bankas pārstāvja vietu Slokas celulozes fabrikā. Viņa dzīves vieta bija Bāžciems pie Slokas, kur viņš ar savu kundzi mita pie savas precētās meitas.
1933. gadā Šreiners kopā ar Oto Nonācu publicēja memuārus «Pēc 18. novembra», kuros viņš vēstīja par savām diplomāta gaitām Berlīnē.
Kolumbijas olimpisko medaļnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Kolumbijas sportisti, kas olimpiskajās spēlēs ir izcīnījuši medaļas.
Līdz šim Kolumbija olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi 28 olimpiskās medaļas (4 zelta, 5 sudraba un 14 bronzas medaļas). Visas medaļas ir izcīnītas vasaras olimpiskajās spēlēs. No olimpiskajiem sporta veidiem visvairāk medaļas ir svarcelšanā, kopumā 7 medaļas. Otrajā vietā ir riteņbraukšana ar 6 medaļām. Ar medaļām bagātākā Kolumbijas sportiste ir BMX riteņbraucēja Marjana Pahona, kura olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi divas zelta medaļas. Divas olimpiskās medaļas vēl ir izcīnījuši arī Keterīna Ivargvena, Oskars Figeroa, Helmuts Bellingrodts, Juri Alveara un Žaklīna Renterija
Sportistu uzskaitījums
''Iekļauti tie sportisti, kas olimpiskajās spēlēs piedalījušies un izcīnījuši medaļas, pārstāvot Kolumbiju. Sportisti sakārtoti alfabētiskā secībā pēc uzvārda.''
Skaidrības jūra
Skaidrības jūra jeb Mare Serenitatis ir Mēness jūra Mēness redzamajā pusē. Atrodas starp Lietus jūras austrumu malu un Miera jūras ziemeļrietumu malu.
Skaidrības jūra izveidojusies gigantiska trieciena rezultātā laikposmā pirms apmēram 3,9 līdz 3,8 miljardiem gadu. Jūras diametrs ir apmēram 675 km, tā aizņem ap 353,400 km2 lielu teritoriju. Pamatu klāj bazalta ieži, jūras centrā gaišāki, gar malām tumšāki. Jūras forma ieapaļa ar nelielu izvirzījumu ziemeļrietumu malā. Skaidrības jūras centrā atrodas maskons, jeb masas koncentrācija. Tā esamību ir noteikuši vairāki kosmiskie aparāti (Lunar Orbiter aparāti, Lunar prospector un GRAIL).
Ošu iela (Lielvārde)
Ošu iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Ausekļa ielu. Pēc 110 metriem no krustojuma ar Ausekļa ielu, Ošu iela sadalās 2 daļās - viena daļa ielas turpinās līdz Lāču Jura laukuma un Paegļu ielas krustojumam, savukārt otra daļa turpinās līdz Lāčplēša ielas krustojumam.
Ielu savienojumi
Ošu iela ir savienota ar šādām ielām:
Teobalds fon Betmanis-Hollvegs
Teobalds Teodors Frīdrihs Alfrēds fon Betmanis-Hollvegs (dzimis, miris ) bija Vācijas reihskanclers no 1909. līdz 1917. gadam, t.i. pirms Pirmā pasaules kara un lielāko daļu no kara laika. Pirms iecelšanas par kancleru no 1907. gada bija Impērijas Iekšlietu valsts sekretārs. Kanclera amatā esot, pēc vēsturnieku viedokļa, parādīja sevi kā labu organizatoru, bet ne tik izcilu politiķi.
Muldenieku pilskalns
Muldenieku pilskalns (arī Upurkalns) atrodas Sēlijā, Aizkraukles novada Neretas pagastā, apmēram 300 metrus uz dienvidaustrumiem no Dumpju mājām.
Tas ir reljefa pacēlums 7—8 metru augstumā, 60 metru garumā un apmēram 30 metru platumā, ko ietver purvājs. Kultūrslānis nav konstatēts. Iespējams, tā ir kulta vieta. Pirmās ziņas par kalnu pierakstītas 1923. gadā.
Larss Ulriks
Larss Ulriks (da, izrunā: [ˈlɑːs ˈulˀʁek]; dzimis ) ir dāņu bundzinieks un viens no amerikāņu smagā metāla/trešmetāla grupas Metallica dibinātājiem.
Tenisa profesionāļa Torbena Ulrika dēls. Jaunieša vecumā trenējies tenisā. 1980. gadā pārcēlies uz dzīvi ASV, lai turpinātu treniņus tenisā, tomēr pēc tam izlēma dibināt mūzikas grupu. Uz vietējā Losandželosas laikrakstā publicēto sludinājumu atsaucās Džeimss Hetfīlds, viņi abi dibināja Metallica. Kopā ar grupu izdevis desmit albumus, piedalījies grupas Mercyful Fate albuma In the Shadows papildu dziesmas Return of the Vampire... 1993 ierakstā.
Žurnāla Classic Rock 50 labāko rokmūzikas bundzinieku sarakstā tika ierindots 26. vietā. 2009. gadā kopā ar Metallica tika uzņemts Rokenrola slavas zālē, kļūstot par pirmo dāni, kas tajā iekļauts.
Sārtgalvītis
Sārtgalvītis (Regulus ignicapilla) ir neliela auguma krāšņgalvīšu dzimtas (Regulidae) dziedātājputns, kas sastopams Eiropas rietumu, dienvidu un centrālajā daļā, Āzijas rietumos un Ziemeļāfrikā. Izdala 4 pasugas.
Izplatība
Sārtgalvītis sastopams Rietumeiropā, Centrāleiropā, Vidusjūras reģionā, Mazāzijā, vietām ap Melno jūru un Ziemeļāfrikas rietumos. Parasti sastopams zemienēs un zemos kalnos līdz 1000 m virs jūras līmeņa, bet Ziemeļāfrikā līdz 1600 m. Lielākā daļa populācijas gājputni. Pārvietojas ziemot uz Eiropas dienvidiem un rietumiem. Daļa populācijas ziemo ligzdošanas areālā.
Latvijā
Sārtgalvītis Latvijā vēl samērā nesen bija rets ieceļotājs un ligzdotājs. Pēdējos gados novērojumu skaits strauji pieaug. Līdz 2016. gadam vairums novērojumu bija rudens ceļošanas laikā dienvidrietumu piekrastē Papē, bet pēdējos pāris gados ir strauji pieaudzis novērojumu skaits aprīlī un maijā, apliecinot ligzdotāju ekspansiju. Ligzdotāju skaits 2016. gadā vērtējams ap 1000—2000 pāriem. Latvijā sastopama nominālpasuga R. i. ignicapilla.
Izskats
Sārtgalvītis ir neliels, apaļīgs putniņš ar smalku, melnu knābi. Ķermeņa garums ap 9 cm, spārnu plētums 13—16 cm, svars 4—7 g.
Apspalvojums mugurpusē olīvzaļš ar dzelteniem vai bronzas krāsas laukumiem uz katra pleca, apakšpusē balts ar gaiši brūnpelēkām krūtīm un sāniem. Uz spārniem divas baltas šķērsjoslas. Lidspalvu maliņas dzeltenzaļas, uz sekundāro lidspalvu pamatnes melns laukums.
Uz galvas košs cekuliņš — mātītei dzeltens, tēviņam oranžs. Cekulu no abām pusēm ieskauj melnas joslas. Piere dzeltenbrūna. Pār acīm sejā izceļas melnas svītras, bet virs acīm baltas uzacis. Kājas tumši brūnas. Lai arī cekuliņu krāsa ir atšķirīga, abi dzimumi izskatās ļoti līdzīgi. Jauno putnu apspalvojums blāvāks, pelēkāks, iztrūkst arī krāsainais cekuls.
Galileo 12
Galileo 12 (European GNSS apzīmējums GSAT0209) ir Eiropas navigācijas sistēmas Galileo pavadonis. Tas orbītā palaists 2015. gada decembrī; izvietots orbitālajā slotā C02.
Sārtgalvītis
Uzvedība
Sārtgalvītis uzturas skujkoku (galvenokārt egļu un priežu) un jauktu koku mežos. Sastopams arī lapu koku mežos (parasti ozolu mežos), kuros aug tikai daži skujkoki.
Blāķi
Blāķi ir ciems Valmieras novada Mazsalacas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 2 km no pagasta centra Mazsalacas, 48,5 km no novada centra Valmieras un 134 km no Rīgas.
Galileo 12
Pavadonim dots arī nosaukums Liene par godu bērnu konkursa uzvarētājai Latvijā Lienei Ošiņai.
Blāķi
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P21.
Sārtgalvītis
Uzvedība
Sārtgalvīša lidojums, meklējot barību, ir saraustīts, brīžiem uz vietas, brīžiem ar asām, zigzag kustībām. Pārvietojas ar nelieliem lēcieniem, turot ķermeni horizontāli. Sārtgalvītis ir ļoti kustīgs, galvenokārt uzturas zaru galotnēs. Ligzdošanas laikā sārtgalvītis ir agresīvs un teritoriāls. Ārpus vairošanās sezonas uzturas un barojas nelielās grupās. Ziemā grupa guļ kopā, viens pie otra cieši piespiedušies.
Galileo 12
Galileo 12 primārais kontraktors un platformas izgatavotājs bija uzņēmums OHB-System. Derīgo kravu izgatavoja Surrey Satellite Technology (SSTL). Kosmiskā aparāta starta masa bija 717 kg; izmēri 2,7 × 1,2 × 1,1 m. Pavadonī uzstādīti divi pasīvie ūdeņraža māzera atompulksteņi, divi rubīdija atompulksteņi; pulksteņu pārraudzīšanas un vadības iekārta, navigācijas signāla ģenerators, L-joslas antena navigācijas signāla raidīšanai, C-joslas antena augšupejošā signāla uztveršanai, divas S-joslas antenas telemetrijai un komandām, kā arī antena meklēšanas un glābšanas iekārtai MEO SAR.
Sārtgalvītis
Barība
Sārtgalvītis barojas ar bezmugurkaulniekiem, piemēram, posmkājiem, tauriņiem, laputīm un zirnekļiem. Lielāki kukaiņi pirms apēšanas tiek sisti pret koka zaru. Barību meklē uz lapu virsējām virsmām, zaros, retumis biezā lapotnē. Reizēm uzlasa kukaiņus no zirnekļu tīkla, lidojot uz vietas blakus tīklam. Lai gan sārtgalvītis izvairās no lieliem zirnekļu tīkliem, reizēm var novērot mirušus, tīklos sapinušos putniņus.
Galileo 12
Galileo 12 tika palaists 11:51:56 UTC no Gviānas kosmiskā centra ar nesējraķeti Sojuz-STB/Fregat-MT (lidojums VS13) kopā ar tās pašas sērijas pavadoni Galileo 11.
Pavadonis ekspluatācijā nodots 2016. gada 22. aprīlī.
Zaķi (Salas pagasts)
Zaķi ir ciems Jēkabpils novada Salas pagastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumos 20,6 km no pagasta centra Salas un 151,5 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P75 (Jēkabpils–Lietuvas robeža (Nereta)), uz ziemeļiem no Lazdāres purva. Uz rietumiem no ciema atrodas Viesītes pagasta ciems ar tādu pašu nosaukumu.
Sārtgalvītis
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona ilgst no aprīļa līdz augustam. Ligzdai kausveida forma ar nelielu atvērumu, veidota trīs kārtās. Ārējā kārta būvēta no sūnām, ķērpjiem, spalvām un sastiprināta ar zirnekļu pavedieniem vai tauriņu kūniņu pavedieniem. Vidējā kārta veidota no mīkstām sūnām un dažiem ķērpjiem, bet no iekšpuses ligzda izklāta ar dažām lielākām spalvām vai augu pūkām. Dažas spalvas tiek iespraustas arī gar ligzdas malu. Parasti atrodas liela skujkoka vertikālos zaros, 9—18 m augstumā. Ja pietrūkst skujkoku, tad ligzda var atrasties vīteņaugu biezoknī vai lapu koku zaros (īpaši ozolos).
Sezonā parasti divi perējumi. Dējumā 6—13 olas. Inkubācijas periods ilgst apmēram 2 nedēļas, perē tikai mātīte. Tēviņš to tikmēr baro. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 3 nedēļu vecumā, bet vecāki tos turpina barot papildu 2 nedēļas.
Sistemātika
Sārtgalvītim ir 4 pasugas:
Jēkabs Dārznieks
Jēkabs Dārznieks ( — ) bija Latvijas politiķis. Bijis Latvijas Satversmes sapulces deputāts, Latviešu zemnieku savienības biedrs.
Biogrāfija
Jēkabs Dārznieks piedzima Vecpiebalgas pagastā. Mācījies draudzes skolā, nodarbojās ar lauksaimniecību.
Dārznieks piedalījās Tautas padomē, kā arī no 1920. līdz 1922. gadam vairākus mēnešus bija Latvijas Satversmes sapulces deputāts Latviešu zemnieku savienības frakcijā. Miris Rīgā.
Mēness iela (Lielvārde)
Mēness iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Raiņa ielu un beidzas krustojumā ar Smilgu ielu.
Ielu savienojumi
Mēness iela ir savienota ar šādām ielām:
Bērtons
Bērtons var būt:
Trasējošā munīcija
Trasējošā munīcija ir lodes vai lielkalibra lādiņi, kuru pamatnēs ir iestrādāts trasējošais sastāvs. Trasējošais sastāvs deg ar spilgtu gaismu, ļaujot šāvējam ar neapbruņotu aci redzēt lodes lidošanas trajektoriju un veikt nepieciešamos labojumus.
Trasējošai munīcijai ir daudz dažādu pielietojumu. Ložmetēju patronlentās parasti katra piektā lode ir trasējošā. Tas ļauj apkalpei vieglāk kontrolēt šaušanas trajektoriju. Vada un nodaļu komandieri mēdz pielādēt savu ieroču magazīnas tikai ar trasējošām lodēm, kas ļauj vieglāk norādīt saviem kareivjiem pretinieka atrašanās vietu. Karavīri reizēm mēdz katras magazīnas apakšā ievietot divas vai trīs patronas ar trasējošām lodēm, lai vieglāk spētu kontrolēt palikušo patronu skaitu.
Trasējošo munīciju aizdedzina munīcijas degošais šaujampulveris, retākos gadījumos (lielkalibra lādiņiem) speciāla aizdedzes kapsele. Trasējošā munīcija ar aizdedzes kapseli ļauj maskēt šaušanas pozīciju, jo trasējošais sastāvs aizdegas tikai trajektorijā. Trasējošais sastāvs parasti tiek noslēgts ar celulozes aplīti tā hermetizācijai. Zenītartilērijā parasti tiek izmantota trasējošā munīcija, kura pēc trasējošā sastāva izdegšanas tiek izmantota lādiņa likvidācijai.
Vēsture
Pirms trasējošās munīcijas izveidošanas, šāvēji uguni koriģēja tikai pēc ložu trāpījumu vietām. Tomēr tās ne vienmēr bija redzamas. 20. gadsimta sākumā, tika izgatavota munīcija, kura pēc trāpījuma veidoja zibsni vai nelielu dūmu signālu, kas palielināja trāpījuma vietas redzamību. Tomēr šādas lodes tika aizliegtas saskaņā ar Hāgas konvenciju kā "sprāgstošās lodes". Tika izstrādātas arī lodes, kuras visā lidojuma laikā veidoja baltu dūmu trasi. Tomēr visām šīm lodēm bija būtiski masas zudumi, lai izveidotu kaut nedaudz redzamu trasi. Masas zudumi, savukārt, būtiski ietekmēja lodes ballistiku.
Pirmo trasējošo lodi 1915. gadā izstrādāja Lielbritānija. 1917. gadā arī ASV izstrādāja trasējošo munīciju savām šautenēm.
Trasējošās lodes sevi ļoti labi nodemonstrēja Pirmajā pasaules karā, kad cīņā pret Vācu cepelīniem spēja ne tikai izveidot tajos caurumu, bet arī aizdedzināt tajos esošo ūdeņraža gāzi.
Konstrukcija
Trasējošai munīcijai lādiņa pamatnē ir tukšums, kurš aizpildīts ar pirotehnisko trasējošo sastāvu, pārsvarā izgatavotu no fosfora vai magnija, vai citām ar gaišu liesmu degošām vielām. NATO standarta munīcijai (arī ASV) parasti tiek lietoti stroncija savienojumi (nitrāts, peroksīds u.c.) un metāls, piemēram, magnijs. Šādi savienojumi rada spilgti sarkanu gaismu. Krievijas un Ķīnas trasējošā munīcija rada zaļu gaismu, jo tiek lietoti bārija sāļi. Dažādi jaunie trasējošie sastāvi rada nelielu vai vispār neredzamu gaismu, kura parasti ir infrasarkanajā viļņu garumā un ir redzama tikai caur nakts redzamības iekārtām.
Trasējošā munīcija nekad nebūs precīzs rādītājs šāvēja mērķim, jo pilnībā visām trasējošām lodēm ir atšķirīga aerodinamika no parastajām lodēm. Mērķos, kuri ir lielā attālumā, šī novirze stipri pieaug. Tas ir saistīts ar to, ka trasējošās lodes lidojuma laikā samazina savu svaru, jo izdeg trasējošais sastāvs.
Olimpa kalns
Olimpa kalns ir augstākais kalns Grieķijā, atrodas starp Tesaliju un Maķedonijas reģionu, apmēram 100 km no valsts otras lielākās pilsētas Salonikiem. Tam ir 52 virsotnes, no kurām augstākā atrodas 2917 metru augstumā. Grieķu mitoloģijā Olimpa kalns bija pazīstams kā 12 Olimpa dievu mājvieta. Olimpa kalns ir pazīstams ar tā bagātīgo floru. Tas ir viens no Grieķijas nacionālajiem parkiem un biosfēras rezervātiem.
Dienvidsudānas pilsoņu karš
Ugandas karaspēks cīnās kopā ar Dienvidsudānas bruņotajiem spēkiem pret nermieniekiem. 2014. gadā tie palīdzēja sakaut Mahara spēkus pie Džūbas. Tajā pašā gadā tika noteikts, ka apmēram 1600 Ugandas karavīru atrodas valstī. Kopš konflikta sākuma evakuēti aptuveni 40 000 ugandiešu pilsoņu.
Pilsoņu karš bija viens no iemesliem, kas valstī izraisīja badu no 2017. gada februāra līdz majiam. 20. februārī tika oficiāli pasludināts bada stāvoklis. Otrais bada iemesls bija ekonomiskais sabrukums. Bada stāvoklis beidzās jūnija beigās, taču joprojām 1,7 miljoni cilvēku cieš no pārtikas trūkuma.
Artavana
Artavana (hy) ir ciems Armēnijas Vajocdzoras marzes dienvidu daļā netālu no Azerbaidžānas robežas. Attālums līdz reģiona galvaspilsētai Jehegnadzorai ir 20 kilometri.
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem Artavanā bija 321 iedzīvotājs, pārsvarā etniskie armēņi.
Daniels Barenboims
Daniels Barenboims (es, he; dzimis ) ir Argentīnas ebreju izcelsmes pianists un diriģents.
No 1975. līdz 1989. gadam bija Parīzes orķestra (Orchestre de Paris) muzikālais direktors. No 1991. līdz 2006. gadam — Čikāgas simfoniskā orķestra muzikālais direktors, bet no 2007. līdz 2014. gadam — Milānas operas La Scala muzikālais vadītājs. No 1992. gada ir Berlīnes Valsts operas un Berlīnes Valsts kapellas muzikālais direktors.
Būdams Argentīnas, Izraēlas, Palestīnas un Spānijas pilsonis, Barenboims ir pazīstams kā Izraēlas palestīniešu politikas kritiķis. 1999. gadā Seviļā nodibināja Rietumu-Austrumu divāna orģestri, kurā uzstājas Tuvu Austrumu arābu valstu un Izraēlas jaunie mūziķi. Kā politisku žestu Izraēlā atskaņojis Riharda Vāgnera mūziku.
Barenboims ieguvis septiņas Grammy balvas, kā arī daudzus citus apbalvojumus.
No 1967. līdz viņas nāvei 1987. gadā bija precējies ar britu čellisti Žaklīnu di Prē, no 1988. gada precējies ar pianisti Jeļenu Baškirovu.
Cha Cha Real Smooth
Cha Cha Real Smooth ir 2022. gada ASV komēdijdrāmas filma, kuras režisors un scenārija autors ir Kūpers Raifs. Filmā galvenās lomas atveido Raifs un Dakota Džonsone.
Filmas Cha Cha Real Smooth pirmizrāde notika 2022. gada Sandensas kinofestivālā. Kopš filma ir pieejama straumēšanas platformā Apple TV+. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes.
Klūgu vīrs
"Klūgu vīrs" (en) ir 1973. gada Apvienotās Karalistes šausmu filma, kuras režisors ir Robins Hārdijs. Filmā galvenās lomas atveido Edvards Vudvards, Brita Eklanda, Daiena Silento, Ingrīda Pita un Kristofers Lī.
"Klūgu vīrs" pirmizrāde notika. Filma tika labi novērtēta no kritiķiem. 2004. gadā žurnāls Total Film "Klūgu vīru" ierindoja kā sesto visu laiku labāku britu filmu. 1978. gadā filma ieguva Saturna balvu kā labākā šausmu filma. "Klūgu vīrs" ir kļuvusi par kulta filmu. 2006. gadā filmai iznāca rimeiks, kas gan netika augstu novērtēts.
Makss Čiltons
Makss Čiltons (en; dzimis ) ir Lielbritānijas autosportists, kas. gadā startē Formula 1 čempionātā kā Marussia komandas pilots. Karjeru sācis ar kartingu sacensībām, piedalījies T Cars, Formula 3, no 2009. gada braucis GP2 sacensībās.
Formula 1
. gada sezonā jauno braucēju testos Jasmarinas trasē Čiltons brauca ar Force India formulu. Nākamās,. gada sezonas otrajā pusē Makss Čiltons kļuva par Marussia testpilotu.
2012. gada nogalē tika paziņots, ka Makss Čiltons. gada sezonā būs viens no diviem Marussia F1 komandas pamatpilotiem, šajā 2013. gada sezonā Čiltons startē kopā ar franču pilotu Žilu Bjanki.
Formula 1 rezultāti
* - Pašreizējā sezona.
Akmeņupīte (Vīķu ezera pieteka)
Akmeņupīte (lejtecē Skudras upīte) ir Vīķu ezerā ietekoša upe Jēkabpils novadā.
Iztece pie Brūlāniem. Augštecē tek dienvidu virzienā, pēc tam strauji pagriežas uz ziemeļiem, lejtecē pagriežas uz austrumiem. Ietece Vīķu ezera rietumu krastā, netālu no Ezerciema. Lejtecē šķērso valsts autoceļu P76 (Aizkraukle–Jēkabpils).
Cīņas sports 1920. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Cīņas sports 1920. gada vasaras olimpiskajās spēlēs bija viens no olimpiādes programmā iekļautajiem sporta veidiem. Tā sacensības notika Beļģijas pilsētā Antverpenē — grieķu-romiešu cīņā no 16. līdz 20. augustam, brīvajā cīņā no 25. līdz 27. augustam. Kopā cīņas sportā tika sadalīti 10 medaļu komplekti.
Kiklādu salas
Etimoloģija
Grieķu vārds (kyklades) burtiski nozīmē "apļa salas" ( — ‘aplis’). Šādi salas nosauktas tāpēc, ka tās atrodas visapkārt Dēlas salai, kurai senatnē bija liela reliģiska un politiska nozīme gan grieķiem, gan citām Vidusjūras tautām. Savukārt Egejas salas ārpus šī loka saucās Sporādu salas (, "izkaisītās salas").
Ģeogrāfija
Kiklādas veido ap 220 salām, no kurām lielākās ir Naksa, Andra, Para, Tina, Mila, Keja, Amorga, Ija, Kitna, Mikona, Sira, Santorīna, Serifa, Sifna, Sikina, Anafi, Kimola, Andipara, Folegandra. Ir arī daudz nelielu salu, tādas kā Donusa, Ešati, Gjara, Iraklija, Kufonisija, Makronisa, Šoinusa, Dēla. Mazās salas pārsvarā nav apdzīvotas. Kiklādu lielākā pilsēta un bijušais prefektūras administratīvais centrs ir Ermupole uz Siras salas. Dienvidos Kiklādu arhipelāgs robežojas ar Krētas jūru.
Salām ir kontinentāla izcelsme. Tās veido zemūdens kalnienes virsotnes, kas savieno Balkānu pussalu ar Mazāziju. Izņēmums ir Milas sala un Santorīna, kurām ir vulkāniska izcelsme. Kiklādi atrodas seismiski aktīvā zonā, ar samērā biežām zemestrīcēm. Salas sastāv pārsvarā no gneisiem un slānekļa. Vietām ir sastopams granīts un efuzīvie ieži. No nogulumiežiem dominē kaļķakmens. Arhipelāga augstākais punkts ir 1004 m (Naksas salā).
Salās ir Vidusjūras reģiona klimats ar karstu, sausu vasaru un siltu, mitru ziemu (ap 500 mm nokrišņu gadā). Nogāzēs pārsvarā krūmāju augājs (frigana). Ielejās audzē vīnogas, citrusaugus, olīvas. Tiek sēti arī kvieši un kukurūza. Ir attīstīta lopkopība un zvejniecība. Salās ir dzelzs rūdas un boksītu atradnes. Naksas salā tiek iegūts korunds.
Neolīts
Kiklādu reģionā senākie akmens laikmeta atradumi ir konstatēti nelielajā Saliagas salā, kas atrodas starp Paru un Antiparu. Tie datējami ar vidējo līdz vēlo neolītu (5000.–4500. gadā p.m.ē.). Pēc pašreizējiem pētījumiem šīs kultūras saistība ar nākamo bronzas laikmeta Kiklādu kultūru nav atrasta.
Bronzas laikmets
Arheoloģiskie pētījumi konstatē samērā augsti attīstītu bronzas laikmeta kultūru ap 3000.–1100. gadu p.m.ē., kas mūsdienās ir pazīstama kā Kiklādu kultūra un kurai ir saistība ar plaši pazīstamo mīnojiešu kultūru. Šai kultūrai ir raksturīgas specifiskas formas marmora statuetes. Pēc 1400. gada p.m.ē. plaši izplatījās vēlās Mikēnu kultūras keramika, un Kiklādu kultūra zaudēja savu patstāvību. Tāpat kā visu Grieķijas teritoriju, arī Kiklādas iespaido "tumšo laiku" fenomens. Par šo laiku ir maz informācijas rakstisku avotu un arheoloģisko atradumu trūkuma dēļ.
Antīkie laiki
Antīkajā Grieķijā par svarīgu kultūras centru kļuva Dēlas sala. Salas ap to sāka saukt par Kiklādām. 4. gadsimta p.m.ē. beigās salu lielākā daļa Antigonīda (vēlāk Ptolemeīdu) vadībā apvienojās Nesiotu līgā, kas pastāvēja vairākus gadu desmitus. Ap 200. gadu p.m.ē. Nesiotu līgu atjaunoja Rodas vadībā, un tā pastāvēja līdz 167. gadam p.m.ē. 1. gadsimtā p.m.ē. Kiklādu salas tika ierautas Mitridata karos ar Romu, kuru rezultātā tās nonāca zem Romas protektorāta. Salās apmetās daudz romiešu tirgoņu. Pēc vairākkārtējām Romas ierēdņu uzstāšanām pret pirātismu ar īpašām privilēģijām apveltītajam Pompejam izdevās atrisināt problēmu, no kā cieta vietējie salu iedzīvotāji. Bet vēlāk tie cieta no Romas iekšējiem konfliktiem un pārāk lieliem nodokļiem. Vēlāk salas kļuva par Austrumromas impērijas daļu.
Viduslaiki
Pēc Ceturtā krusta kara tika dibināta Arhipelāga hercogiste. Venēcieši salās ieviesa katolicismu, un tās kļuva par nozīmīgiem tirdzniecības punktiem. No tām uz Venēciju piegādāja arī marmoru un korundu. 16. un 17. gadsimtā salas pakāpeniski iekaroja Osmaņu impērija. Pēc 1617. gada tikai Tinas sala palika venēciešu rokās (līdz 1714. gadam). Tomēr latīņu valdīšanas periods bija diezgan ilgs, un latīņu feodāļu tiesības osmaņi atcēla tikai 1720. gadā. Siras un Milas bīskapijas katoļu bīskaps 1744. gadā tika iecelts pārvaldīt Siras salu un šo posteni tas saglabāja līdz pat Grieķijas karalistes dibināšanai.
Jaunie laiki
1833. gadā pēc Grieķijas karalistes dibināšanas salas kļuva par prefektūru, karalis Oto Ermupoli Siras salā pasludināja par Grieķijas galvaspilsētu. Kiklādās dzīvoja daudzi nozīmīgi 19. un 20. gadsimta gleznotāji, īpaši Minhenes skolas grieķu pārstāvji. 19. gadsimta beigās salās sāka attīstīties tūrisms, 1933. gadā Mikonas salā bija reģistrēti 2150 atpūtnieki. 20. gadsimtā attīstījās kalnrūpniecība — vara rūdas un boksītu ieguve.
Otrā pasaules kara laikā itāļu un vācu okupācijas varas ierobežoja jūras transportu no salām, Kiklādu salas sabiedroto karaspēks atbrīvoja 1944. gadā, izņemot Milas salu, kuru vācu garnizons noturēja līdz pat kara beigām 1945. gada maijā. Grieķijas militārās diktatūras laikā (1967—1974) par ieslodzījuma vietām tika izmantotas pat iepriekš neapdzīvotas salas. 21. gadsimtā Kiklādu salās ir ļoti attīstījusies tūrisma industrija (2005. gadā darbojās 909 viesnīcas).
Administratīvais dalījums
Kiklādu prefektūra (el) bija viena no Grieķijas prefektūrām. 2011. gada administratīvajā reformā prefektūra tika likvidēta, un tās teritorija tika sadalīta deviņās Dienvidegejas perifērijas reģionālajās vienībās:
Olevs Kaju
Olevs Kaju (dzimis Aizputē, miris  Rīgā) bija latviešu ķirurgs, medicīnas zinātņu doktors.
Lielā Saulgriežu iela
Lielā Saulgriežu iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Laimdotas un beidzas krustojumā ar Saulgriežu un Agates ielu.
Olevs Kaju
Dzīvesgājums
Dzimis 1964. gada 13. decembrī Aizputē Liepājas Medicīnas skolas direktores Rasmas un Ilo Kaju ģimenē. Tēvs Ilo Kaju (1931—1999) bija cēlies no Sāmsalas.
Lielā Saulgriežu iela
Ielu savienojumi
Lielā Saulgriežu iela ir savienota ar šādām ielām:
Olevs Kaju
Dzīvesgājums
Mācījās Liepājas 1. vidusskolā, vairākkārt guvis čempiona titulu Liepājas un Latvijas mēroga sacensībās vieglatlētikā, strādāja par sanitāru Liepājas pilsētas slimnīcā. Dienējot Padomju Armijā, kā smagās mašīnas šoferis piedalījās Čornobiļas AES katastrofas seku likvidēšanā. No 1987. līdz 1993. gadam studēja Rīgas Medicīnas institūtā.
Strādāja P. Stradiņa Valsts klīniskajā slimnīcā, tad Latvijas Ģimenes centrā. No 2008. gada strādāja Jūrmalas slimnīcā, bija Neatliekamās palīdzības nodaļas vadītājs. Latvijas Ārstu biedrības, Latvijas Ķirurgu asociācijas un Eiropas Akūto vēdersāpju pētīšanas asociācijas (European Association for the Study of Acute Abdominal Pain, EAS APP) biedrs.
Gaigala
Gaigala jeb nira (Bucephala clangula) ir viena no pīļu dzimtas (Anatidae) ūdensputniem, kas pieder gauru apakšdzimtai (Merginae). Tai raksturīga Holarktiska izplatība: sastopama Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā. Gaigalai ir divas pasugas. Sugas zinātniskais nosaukums atvasināts no sengrieķu un latīņu valodas, latviski tas nozīmē "buļļa galva" (boukephalos) un "skandināt" (clangere).
Izplatība
Gaigalas ligzdošanas areāls plešas pāri Skandināvijas, Austrumeiropas, Krievijas (līdz Kamčatkai), Mongolijas, Ķīnas ziemeļu, Kanādas, Aļaskas un ASV ziemeļu mežu un taigas zonai.
Ziemo Ziemeļjūras un Baltijas jūras piekrastēs, uz dienvidiem iekšzemē lielākajā daļā Eiropas, Vidusjūras baseina austrumu daļā, Melnajā un Kaspijas jūrā, Kazahstānā, kā arī Ķīnas austrumos, Korejā un Japānā. Ziemeļamerikā gar Klusā okeāna piekrasti uz dienvidiem līdz Kalifornijas līcim, iekšzemē uz dienvidiem no ligzdošanas areāla līdz Floridai.
Latvijā
Latvijā gaigala ir parasta caurceļotāja visā teritorijā, kā arī ziemotāja jūrā un neaizsalušajos piejūras ezeros un citur. Samērā parasta ligzdotāja iekšzemē pie dažādām, pat nelielām, ūdenstilpēm. Vasaras otrajā pusē jūrā vietām koncentrējas lieli spalvmetēju bari.
Izskats
Gaigala ir vidēji liela pīle ar kompaktu, noapaļotu ķermeni, īsu kaklu, lielu galvu un īsu, tumši pelēku knābi. Sugai piemīt dzimumu dimorfisms. Tēviņš ir nedaudz lielāks, un tā apspalvojums košs, atšķirīgs no mātītes apspalvojuma. Tēviņa ķermeņa garums ir 45—51 cm, svars ap 890—1410 g, mātītes ķermeņa garums 40—50 cm, svars 500—1130 g. Spārnu plētums 65—80 cm.
Ligzdošanas sezonas laikā tēviņa galva ir tumši zaļa ar metālisku spīdumu, uz vaigiem pie knābja pamatnes ovāls, balts laukums. Acis koši dzeltenas, zeltainas. Ķermeņa sāni, krūtis un kakls balti, mugura un aste melnas, spārni melnbalti. Ārpus vairošanās sezonas tēviņš kļūst līdzīgs mātītei, tikai ir par to pelēcīgāks.
Mātītei ir šokolādes brūna galva, balta kakla, samērā šaura "apkaklīte", acis gaiši dzeltenas. Ķermenis pelēkbrūns ar tumšu muguru, asti un spārniem. Knābja gals gaišs, oranždzeltens vai smilšu brūns. Jaunie putni ir līdzīgi mātītei, bet to galva ir pelēcīgi brūna. Kājas abiem dzimumiem oranžas.