cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ASV Samoa
Ģeogrāfija
Jūras tropiskais klimats, no dienvidrietumu puses pūš pasātu vējš. Gada vidējā temperatūra ir +26° C, jūlijā — +24° C, decembrī — +32° C. Nokrišņu daudzums — 3000—4000 mm gadā. Laikaposmā no decembra līdz martam salas bieži piemeklē viesuļvētras. No aprīļa līdz oktobrim ilgst sausais periods.
Jaungvineja
Iedzīvotāji
Daudzām ciltīm raksturīga ķermeņa krāsošana un izgreznošana, kas nereti pieņem galēji ekstrēmas formas un bieži kalpo pretinieka iebiedēšanai. Jaungvinejas ciltis ir dažādās attīstības stadijās - citas turpina dzīvot neolīta laikmetam raksturīgu dzīves veidu, citas masveidā pārceļas uz pilsētām un cenšas adaptēties Rietumu civilizācijā.
ASV Samoa
Ģeogrāfija
Salās trūkst saldūdens. Augsne apstrādājama piekrastē.
Jaungvineja
Iedzīvotāji
Papuasu valodās runājošie cilvēki - papuasi - sastāda lielāko daļu - viņi ir cēlušies no senākajiem salas iedzīvotājiem, kas Jaungvinejā ieradās laikā, kad salu ar Austrāliju saistīja sauszeme. Savukārt austronēzieši visdrīzāk ieradušies krietni vēlāk - aptuveni pirms 3 500 gadiem, pārceļojot pa ūdeni no Dienvidaustrumu Āzijas.
Užupe
Užupe (lt, burtiski — 'Aizupe') ir Viļņas apkaime, kas lielākoties atrodas Viļņas vecpilsētas teritorijā. Tas ir UNESCO Pasaules mantojuma objekts. Apkaime ir populāra mākslinieku vidē un ar savu bohēmisko atmosfēru tiek salīdzināta ar Monmartru Parīzē un Kristiāniju Kopenhāgenā.
ASV Samoa
Ģeogrāfija
Arhipelāgā izveidots Amerikāņu Samoa nacionālais parks.
Vēsture
Pastāv iespēja, ka Samoa salas ir apdzīvotas jau aptuveni 3 000 gadus. Īpaša vēsture līdz eiropiešu atnākšanai bija Manuas salām - šo salu politiskā ietekme sniedzās ārpus Samoa salu grupas un tās saglabāja neatkarību arī pēc tam, kad Tonga iekaroja pārējās, apkārtējās Samoa salas.
Pirmie eiropieši salas sasniedza 18. gadsimtā. Sadursme starp franču jūrasbraucējiem un Tutuilas iedzīvotājiem radīja iespaidu, ka samoāņi ir nežēlīgi un asinskāri. Pirmie misionāri salās ieradās 19. gadsimta sākumā.
1889. gada martā vācu kara kuģis apšaudīja kādu Samoa ciematu iznīcinot arī ASV īpašumus. Pēc šī notikuma trīs ASV karakuģi ieradās Samoa ostā un bija gatavi atklāt uguni uz tur esošajiem trim vācu karakuģiem - taču pirms kaujas visus kuģus paspēja nogremdēt viesuļvētra. Tā kā karojošajām pusēm vairs nebija bruņojuma, tika noslēgts pamiers. Tikai 1899. gadā ar Berlīnes līgumu Samoa salas tika sadalītas starp ASV un Vāciju - Vācijai tika Rietumsamoa, bet ASV - Austrumsamoa.
ASV jauniegūtajā teritorijā uzcēla ogļu pārkraušanas staciju savai Klusā okeāna flotei un nozīmēja vietējo pārvaldnieku. 1904. gadā savu neatkarību zaudēja arī Manuas salas, kas tika pievienotas Austrumsamoa.
Pēc pirmā pasaules kara Samoa salās sākās nevardarbīgā Mau kustība - cīņa par neatkarību. Austrumsamoa šo kustību vadīja pasaules kara veterāns Samuelu Riplijs, kurš no Samoa tika izsūtīts uz Kaliforniju. Vēlāk viņš Kalifornijā kļuva par Ričmondas pilsētas mēru. 1930. gados kustība tika apspiesta.
Otrā pasaules kara laikā salās bija vairāk ASV militārpersonu nekā vietējo iedzīvotāju, atstājot uz saliniekiem lielu kultūras iespaidu. Jaunie salinieki tika apmācīti karaklausībā un piedalījās karā.
Pēc kara ASV Iekšlietu departaments centās panākt Austrumsamoa pārveidošanu par ASV štatu, taču ar aktīvu samoāņu virsaišu darbību šis mēģinājums cieta neveiksmi. Tika izveidota vietējā salinieku pašpārvalde (Fono) Fanatono ciematā. ASV kara flotes nozīmēto pārvaldnieku nomainīja pašu salinieku vēlēts pārvaldnieks. 1967. gada 1. jūlijā tika ratificēta Austrumsamoa konstitūcija.
Pārvalde
Austrumsamoa dzimušie nav ASV pilsoņi (citizens) taču ir amerikāņi (nationals) - t.i. viņi ASV teritorijā nevar vēlēt un tikt ievēlēti, taču var strādāt un uzturēties bez īpašiem ierobežojumiem.
Austrumsamoa galvaspilsēta ir Pagopago - viens no lielākajiem ciematiem salās. Taču valdība saskaņā ar konstitūciju atrodas Fanatono ciematā.
Pašlaik Austrumsamoa pārvaldnieks ir Togiola Tulafono.
Ekonomika
Salinieki nodarbināti sabiedrisko pakalpojumu sektorā, divās zivju (tunču) pārstrādes fabrikās un dažādos sīkākos privātos uzņēmumos. 3 bankas. Tiek audzēti ananasi, banāni, papaija, maizes koks, kokospalmas, dārzeņi.
Užupe
1997. gada 1. aprīlī apkaime pasludināja sevi par neatkarīgu republiku, bet 1998. gada vasarā dzejnieks Roms Lileiķis un tulkotājs Toms Čepaitis sarakstīja Užupes konstitūciju.
Ģeogrāfija
Užupe ir samērā neliela (ap 0,60 km2) un izolēta; tajā ir ap 7000 iedzīvotāju, tai skaitā ap 1000 mākslinieku. No vienas puses to no Viļņas vecpilsētas atdala Viļņas upe, otrā pusē tai atrodas stāvi pauguri, bet trešajā pusē tā robežojas ar padomju laikā izbūvētu rūpniecisko rajonu, kas šobrīd tiek labiekārtots. Pirmie tilti pār upi tika uzbūvēti 16. gadsimtā; tobrīd apkaimē lielākoties dzīvoja ebreji.
ASV Samoa
Ekonomika
150 km asfaltētu ceļu, ap 200 km - citi ceļi. 11 km no Pagopago atrodas Tafunas starptautiskā lidosta.
Ceļa postenis
Ceļa postenis ir dzelzceļa sadales punkts, kurā parasti nav ceļu izvērsuma, bet var būt aizsargstrupceļi, ceļa pāreja un ceļa atzarojumi (piemēram, uz pasažieru staciju, kravas staciju, uz pievedceļiem u.tml.) un ceļu krustojumi. Stacijā vienmēr ir vairāk iespēju nekā postenī bez ceļu izvērsuma. Ceļa postenis vilcienu kustības vadības ziņā strādā pēc stacijas noteikumiem. Postenī kustību vada ar ieejas/izejas, maršruta/izejas luksoforu signāliem, kurus var pārslēgt automātiskajā režīmā kādā no virzieniem darbam kā parastus garāmejas luksoforus. Ceļu postenī var būt pasažieru pietura.
Jaungvineja
Iedzīvotāji
Pēdējās desmitgadēs pēc Indonēzijas valdības aicinājuma Jaungvinejas rietumu daļā ieradušies aptuveni 1 miljons pārceļotāju no daudz blīvāk apdzīvotajām Javas, Bali un citām Indonēzijas salām.
Savukārt Papua-Jaungvinejā vērojama cita negatīva tendence - no nabadzīgajiem lauku reģioniem uz pilsētām peļņā aiziet jaunie vīrieši. Rezultātā pie pilsētas dzīves nepieradušie, daudzie jaunieši rada bīstamu kriminogēnu situāciju (daudz ielu bandu, kuras sauc "raskols" no angļu rascal - "resgaļi"), savukārt laukos pārsvarā paliek sievietes.
Kanibālisms
Plašākas sabiedrības apziņā Jaungvineja nereti saistās ar nostāstiem par rituālo kanibālismu. Šādas tradīcijas agrāk tiešām piekopa dažas (bet ne tuvu ne visas) Jaungvinejas ciltis. Dienvidaustrumu Papua ciltis - korovai un kombai - ir divas no pēdējām pasaules ciltīm, kas nesenā pagātnē piekopušas rituālo kanibālismu. Asmatas reģionā rituālā kanibālisma gadījumi notikuši līdz 1970. gadu sākumam. 1963. gadā misionārs Toms Bozemans aprakstīja, kā dani cilts mielojusies ar kaujā kritušu ienaidnieku.
Saskaņā ar Džaredu Daiamondu viens no kanibālisma iemesliem varētu būt proteīnu trūkums Jaungvinejas iedzīvotāju pārtikā. Taro, saldie kartupeļi un citas tradicionālās Jaungvinejas lauksaimniecības kultūras tikpat kā nesatur proteīnus pretstatā pie eiropiešiem populārajiem kviešiem un citām kultūrām. Savukārt nedaudzie ēdamie Jaungvinejas dzīvnieki - peles, vardes un zirnekļi - ir pārāk mazi un negaršīgi.
Kanibālisms atsevišķas Jaungvinejas ciltis noveda līdz neparastas, nāvējošas smadzeņu slimības - kuru - epidēmijai, spiežot Austrālijai vēl asāk vērsties pret kanibālismu un pasludinot to par nelikumīgu 1959. gadā.
Diemžēl kanibālisms Jaungvinejā neaprobežojās ar vietējām ciltīm. Otrā pasaules kara laikā japāņu armijas karavīri mēnešiem ilgajos klejojumos pa džungļiem pārtika no savu cīņas biedru, vietējo iedzīvotāju un sabiedroto karavīru līķiem.
Ceļa postenis
Ceļa postenī vilcienu kustību vada dežurants no vietas vai attālināti no blakusesošas stacijas, kurai tas ir pierakstīts (parasti no tās puses, no kuras uz posteni ir taisna ieeja un izeja), bet ar dispečercentralizāciju aprīkotos iecirkņos - vilcienu dispečers.
Ceļa posteņi Latvijā
Treknrakstā iezīmēti funkcionējoši ceļa posteņi, uz kuriem iespējams aizbraukt ar pasažieru vilcienu.
SK Liepājas Metalurgs
2014. gada 10. aprīlī SIA Sporta klubs Liepājas Metalurgs pasludināta maksātnespēja.
Final Fantasy VII
Final Fantasy VII ir JRPG žanra datorspēle, kuru izdeva Square.Tā ir pirmā sērijas spēle, kas paredzēta PlayStation spēļu konsolei un pirmā sērijas spēle, portēta uz PC. Spēle ir pārdota vairāk nekā 10 miljonu kopiju apmērā. Spēle iekļauta visu laiku labāko spēļu sarakstā interneta portālā GameSpot.
Spēles sistēma
Spēlē savienojas zīmēti aizmugures foni un personāžu poligonu figūras. (Sērijā trīsdimensionālā grafika tiek izmantota pirmo reizi, līdz tam izmantoja personāžus, veidotus no spraitiem) Cīņas laikā spēle pilnībā pāriet uz trīsdimensionālo režīmu. Daļa spēles laika notiek atklātā plašumā (tā saucamajā World Map - Pasaules karte), kur personāži pārvietojas pa kontinentiem, atrod pilsētas un iesaistās nejaušās cīņās.
Spēles saskarne ir ļoti līdzīga spēlei Phantasy Star 4.
ATB Mode
ATB (Active Time Battle) — kaujas režīms, kas sevī ietver reāllaika un gājienu režīma elementus. Veikuši darbību (uzbrukumu, priekšmeta izmantošanu, utt.), personāži pāriet jaunas komandas gaidīšanas režīmā. Aktīvajā režīmā varoņu darbības un ienaidnieka darbības ir pilnīgi neatkarīgas, ienaidnieks turpinās uzbrukt, pat ja varonis nav saņēmis komandu. Gaidīšanas režīmā pretinieks pārtrauks darbības, ja spēlētājs ieies otrā līmeņa izvēlnē.
Limiti
Limits (Limit Break) — īpašs varoņa stāvoklis, kura laikā tas var veikt neparasti spēcīgu uzbrukumu. Limiti ir individuāli katram personāžam, katram no tiem ir pieejami septiņi limiti. (Sadalīti četrās kategorijās, pa 2 uzbrukumiem pirmajās trijās kategorijās un viens ceturtās kategorijas uzbrukums, kuru nevar iegūt pieredzes uzkrāšanas ceļā, vienīgi ar papildus kvestu izpildīšanu.)
Pasaule
Spēlē attēlotās tehnoloģijas un sociālā sistēma ir zinātniskās fantastikas izdomājums, tomēr attiecināms uz netālu nākotni. Final Fantasy VII pasaule sākotnēji tika nosaukta par "Gaju" (Gaia), bet vēlāk pārdēvēta par "Planētu" (The Planet). Tā sastāv no trim kontinentiem. Austrumu kontinenta raksturīgākā iezīme ir pilsēta Midgarda (Midgar), industrāla metropole, kur atrodas galvenā mītne Šinras Elektroenerģijas kompānijai (Shinra Electric Power Company), nežēlīgai korporācijai, kas faktiski ir pasaules valdība. Šinras nozīmīgākā militārā bāze Džuniona (Junion) atrodas šajā pašā kontinentā.
Personāži
Deviņi pamata personāži, kurus vada spēlētājs:
Zviedru vārti
Zviedru vārti var būt:
Final Fantasy VII
Personāži
Citi spēles personāži:
Lettgallia
Lettgallia (no latīņu valodas — 'Latgale') ir trešā vecākā latviešu studentu korporācija, kas ir akadēmiska mūža organizācija, kura vieno latviešu studentus un augstskolu beigušos tautiešus — filistrus, sekojot vienotiem mērķiem, ideāliem, principiem, savstarpējās biedrošanās un sadzīves norisei, Latviski nacionālā garā, savos locekļos audzinot dziļu pienākumu sajūtu, drosmi aizstāvēt savu tautību, valsti, sabiedrību, katru savas sabiedrības locekli, sevi un patiesību.
Lettgallia dibināta Tērbatā, 1899. gada 8. februārī, tagadējā Tartu. Lettgalliu dibināja deviņi Tērbatas Universitātes farmācijas institūta studenti. Lettgallia savu darbību Latvijā atjaunoja 1989. gadā.
Krāsas
Zaļš — cerība, šaubu pārvarēšana (visas šaubas veic); Melns — nopietnība, darbs (nopietnībā darbs lai rit); Balts — goda prāts, tīra sirds (krūtīs tīra sirds lai sit).
Devīzes
Per aspera ad astra — caur ērkšķiem pie zvaigznēm, kas izteic — caur grūtībām un cīņām pie panākumiem; Labor et fidelitas — darbs un uzticība
Mērķi
Lettgallia mērķi ietver veicināt savu locekļu izglītību, audzināt tos valstiski nacionālā garā, ar goda prātu un ētiku, kā arī ar estētisko izjūtu — tā ceļot Lettgallia un radot sabiedrībai un valstij spējīgus darbiniekus.
Vēsture
1899. gada 8. februārī deviņi Tērbatas Universitātes Farmācijas institūta latviešu studenti nodibināja trešo vecāko latviešu studentu korporāciju ar nosaukumu Lettgallia, ar ko senās hronikās latīņu valodā apzīmēja latviešu apdzīvoto teritoriju. Korporācijas krāsu nozīme izteikta karoga dziesmā: zaļš — visas šaubas veic, melns — nopietnībā darbs lai rit, balts — krūtīs tīra sirds lai sit. Dibinātāju izstrādātais Internais Komāns, kas arī ietvēra arī Goda komānu, un Alus Komāns galvenajos vilcienos ir spēkā vēl šodien. 1912. gada 10. janvārī Lettgallia saņēma atļauju krāsu atsegšanai.
Līdz 1918. gada 2. semestrim Lettgallia darbojās Tērbatā, pēc tam savu darbību pārcēla uz Rīgu, kur Lettgallia locekļi piedalījās Latvijas brīvības cīņās. Karalaikā nēsāt noliegtās krāsas par jaunu atklāja Latvijas universitātes dibināšanas aktā 1919. gada 28. septembrī. No 1920. gada 2. septembra korporācijā uzņem visu fakultāšu studentus. 1940. gada vasarā okupācijas varas pārtraukto konventa darbību atjaunoja 1946. gada 23. februārī Eslingenā, Vācijā un 1948. gada 1. semestrī uzņēma pirmo krustdēlu trimdā. Konventa darbība norit 14 kopās Eiropā, ASV, Kanādā, Austrālijā un Jaunzēlandē un tā darbību koordinē globāli ievēlēts Lettgallia prezidējošais konvents, kas no 1951. gada līdz 1971. gadam atradās Ņujorkā. Kopš 1971. gada prezidējošā konventa funkcijas rotācijas kārtībā pilda lielākās kopas. Lettgallia pastāvēšanas 100 gados uzņemti pāri par 1000 biedriem, no tiem puse ārvalstīs kopš konventa darbības pārtraukšanai Latvijā 1940. gadā.
1901. gadā pie korporācijas nodibinājās Lettgallia Filistru Palīdzības Biedrība, kas vēlāk pārdēvējās par Lettgallia Filistru Biedrību. Pirmo stipendiju L!F!P!B! izsniedza 1904. gadā. 1927.gadā L!F!B! nopirka namu Rīgā, Dzirnavu ielā 36, kurā atrodas aktīvais konvents. L!F!B! Meža kapos iepirka un izkopa kapu kalniņu, kurā atdusas Rīgā mirušie lettgaļi. 1947. gada 22. februārī L!F!B! apvienojās ar aktīvo konventu. 1921. gadā tika nodibināta Dāmu komiteja, kas joprojām ir aktīva.
1919. gada 27. septembrī Lettgallia kopā ar četrām citām latviešu korporācijām piedalījās Prezidiju Konventa dibināšanā. Lettgallia pirmo reizi prezidēja P!K! 1921.gada 2. semestrī un L!K!A! 1962./ 63. gadā.
Lettgallia bija un ir viena no piecām korporācijām, kas pārmaiņus glabā Kalpaka bataljona Studentu rotas karogu. Letgaļiem, kuri okupācijas un 2. Pasaules kara laikā zaudēja dzīvību par Latviju, konvents 1979.gada 2. jūnijā L.K.I.A. brāļu kapos, Elka parkā Ņujorkas pavalstī, atklāja piemiņas plāksni. Kapos arī iekārtots nodalījums Ziemeļamerikā mirušiem letgaļiem un to piederīgiem.
Ievērojamu vietu Lettgallia dzīvē kopš dibināšanas ieņēmuši literārie vakari, kuros, bez obligātiem krustdēlu referātiem par aktuāliem nacionāliem, sabiedriskiem un zinātniskiem tematiem uzstājušies gan pašu, gan citu konventu filistri. Kopš Tērbatas laikiem krustdēli komeršos nolasa savu satīriska satura žurnālu Šmolis. Pie Lettgallias komānus ir garantējušas Fraternitas Metropolitana un Ruthenia. 1975. gada 17. maijā Lettgallia noslēdza karteli (draudzības līgumu) ar igauņu korporāciju Rotalia. 1989. gadā Lettgallia bija viena no pirmajām korporācijām, kas atjaunoja darbību Latvijā. 1999. gada februārī Lettgallia nosvinēja 100 gadu pastāvēšanas jubileju — jubilejas pasākumi notika triju kontinentu valstīs — Latvijā, ASV, Austrālijā. 2001. gada 2. semestrī Lettgallia prezidēja P!K! un par godu 18. novembrim LU Lielajā aulā organizēja koncertu Studenti Latvijai. Lettgallia attīstība visumā gājusi tos pašus ceļus un piedzīvojusi tās pašas grūtības kā pārējās vecākās latviešu korporācijas. Lettgallia nepārtraukti izkopusi latviešu buršu tradicijas, sadzīves veidus un ūzusus. Lettgallia vienmēr augsti vērtēta sirsnība, vienkāršība, viesmīlība un vīra droša stāja.
Lettgallia mūsdienās
Patlaban Lettgallia ir viena no aktīvākajām studentu korporācijām Latvijā. Līdztekus aktīvai internai korporācijas dzīvei letgaļi aktīvi piedalās eksternos pasākumos — letgaļi ir vieni no P!K! hokeja komandas dibinātājiem 2001. gadā; korporācijas biedri piedalās korporāciju teātra dienās, mākslas dienās, sporta un aktīvās atpūtas pasākumos. Ikdienā korporācijas jaunajiem biedriem — krustdēliem notiek mācību stundas, kur galvenā loma ir ierādīta patriotisma, uzticības, godīguma un stājas izkopšanai un attīstībai.
Lettgallia atbalsta zinātni un kultūru — gan iekšēji, gan mācības iestādēs un plašākā sabiedrībā. Iekšēji Lettgallia regulāri notiek literārie vakari un pastāv sava bibliotēka. Eksterni, piemēram Lettgallia 100. gadu jubilejas svinībās 1999. g. februārī, notika publikai atvērts Latvijas Jauniešu Simfoniskā Orķestra koncerts, ar diriģentu Mārtiņu Bergu un solistēm Baibu Skridi un Antru Bigaču. Gadu gājumā lettgaļi ir guvuši izcilus panākumus gan zinātnē, mākslā, literatūrā, gan arī sportā. Arī šodien atsevišķi lettgaļi ieņem vadošas lomas gan augšminētās disciplīnās, gan arī Latvijas valdībā. No Tērbatas sākumiem līdz šodienai Lettgallia ir uzņemti aptuveni 1000 studenti.
Par kandidātu uzņemšanai Lettgallia var kļūt katrs latviešu izcelsmes, latviski runājošs, augstākas mācības iestādes students, kurš vēlas sekot augšminētiem mērķiem.
Stēfans Olsdāls
Stēfans Aleksanders Bū Olsdāls (sv, dzimis, Gēteborgā, Zviedrijā) ir grupas Placebo basģitārists. Viņš ir Placebo vokālista Braiena Molko agrākais skolasbiedrs. 1994. gadā notikuši Stefana un Braiena nejaušā satikšanās Londonas metro sistēmā tiek uzskatīta par Placebo pirmsākumu. Stefans ir atklāts gejs.
Vinstons Čērčils
Sers Vinstons Leonards Spensers-Čērčils (en; dzimis, miris ) bija Apvienotās Karalistes politiķis, pazīstams kā Apvienotās Karalistes līderis Otrā pasaules kara laikā. Bija arī armijas virsnieks, rakstnieks un gleznotājs. Apvienotās Karalistes premjerministrs no 1940. līdz 1945. un no 1951. līdz 1955. gadam.
Biogrāfija
Dzimis dižciltīgajā un ietekmīgajā Spenseru ģimenē. Tēvs lords Rendolfs Čērčils bija politiķis, vēlāk Pārstāvju palātas līderis. Skolā Vinstons Čērčils neizcēlās ar īpašām sekmēm. Vēlāk studēja Sandhērstas Karaliskajā militārajā akadēmijā. Britu armijas sastāvā piedalījās karadarbībā Indijā, Sudānā un Otrajā būru karā. Piedalījās arī kaujās Pirmā pasaules kara Rietumu frontē.
Kopš 1900. gada — parlamenta loceklis. Līdz 1940. gadam, kad demisionējot Nevilam Čemberlenam, par Lielbritānijas premjeru kļuva Čērčils, ieņēma vairākus svarīgus amatus valstī. Piemēram, 1911. gadā kā iekšlietu ministrs pesonīgi piedalījās Sidnejstrītas aplenkumā, kurā tika likvidēta latviešu revolucionāru — laupītāju grupa Pētera Krāsotāja (Peter the Painter) vadībā. Čērčils par matu izglābās no nāves, jo lode trāpīja viņa cepurē. Pirmā pasaules kara laikā Čērčils bija Pirmais Admiralitātes lords, tomēr atkāpās no amata pēc Galipoli kaujas neveiksmes.
Pirms stāšanās premjerministra amatā Čērčils bija finanšu ministrs. Otrā pasaules kara laikā, spītējot daudzām neveiksmēm, izmantojot savu pārliecību, runas dāvanas un politisko ožu, spēja kopā ar Sabiedrotajiem gūt uzvaru karā. Tomēr pēc uzvaras karā zaudēja 1945. gada parlamenta vēlēšanās, tāpēc nepiedalījās Potsdamas konferences noslēdzošajā posmā.
Dārzenis
Dārzeņus pārtikā var izmanot gan svaigā veidā, gan speciāli tos gatavojot, piemēram, izvārot vai izcepot. Lielākoties dārzeņi nav saldi, bet atsevišķos gadījumos tos var izmanot, lai pagatavotu saldo ēdienu, piemēram, mannas putru ar ķirbi.
Vinstons Čērčils
Biogrāfija
1946. gada 5. martā Fultonā, Misūri Čērčils teica Fultonas runu, kurā vērsās pret PSRS un pieminēja "dzelzs priekškaru", kas pārdala Eiropu. Šo runu var uzskatīt par Aukstā kara sākumu. 1951. gadā Čērčils atkal spēja kļūt par Lielbritānijas premjerministru.
Dārzenis
Ķīmiskais sastāvs
Svaigos dārzeņos lielāko daļu aizņem ūdens, kura tajos parasti ir vairāk par 70%. Dārzeņi vidēji ir mazāk bagāti ar ogļhidrātiem nekā augļi, taču pārējo uzturvielu vidējie daudzumi starp augļiem un dārzeņiem ir diezgan līdzīgi un nelieli. Olbaltumvielu augļos un dārzeņos parasti ir ne vairāk kā 3,5%, bet tauku ne vairāk kā 0,5%, tomēr gan augļi, gan dārzeņi ir bagāti ar dažādiem vitamīniem, minerālvielām un polifenoliem.
Augļu un dārzeņu vidū ir arī izņēmumi, kuros iepriekšminēto vielu daudzumi var stipri pārsniegt noteiktās robežas vai arī būt zem tām, piemēram, rozīnēs un datelēs ir zems ūdens saturs, pākšaugi, pupas un zirņi ir bagāti ar olbaltumvielām, savukārt avokado un saldajā kukurūzā ir salīdzinoši daudz tauku.
Vinstons Čērčils
Biogrāfija
Čērčils bija viens no pirmajiem, kas aicināja izveidot "Eiropas Savienotās Valstis", tādējādi arī viens no pirmajiem Eiropas Savienības idejiskajiem atbalstītājiem. Otrā pasaules kara pieredze pārliecināja viņu, ka mieru var garantēt apvienota Eiropa.
Secinājumus, ko viņš izdarījis no vēstures sniegtajām mācībstundām, viņš izteica savā "runā studējošajai jaunatnei" 1946. gadā Cīrihes universitātē: "Ir viens līdzeklis, kas […] dažos gados padarītu visu Eiropu […] brīvu un […] laimīgu. Ir jāatjauno Eiropas ģimene, vai vismaz tik daudz no tās, cik mēs varam, un jānodrošina struktūra, kurā tā var mājot mierā, drošībā un brīvībā. Mums jāizveido sava veida Eiropas Savienotās Valstis."
1953. gadā Čērčilam piešķīra Nobela prēmiju literatūrā.
Dievs islāmā
Etimoloģija
Ar vārdu Allāh arābu valodā apzīmē jebkuras monoteistiskas reliģijas Dievu, arī kristietībā un jūdaismā. Arābu valodā nav cita apzīmējuma jēdzienam Dievs, kā tikai Allāhs. Latvijā un citās pasaules valstīs tas ir pazīstams kā vārds, kādā tieši musulmaņi sauc Dievu. Pirms islāma rašanās, arābu ciltis, kas dzīvoja Mekā, ar vārdu Allāhs apzīmēja galveno dievību no visām citām savām dievībām.
Islāmā Dievam ir 99 skaistie vārdi, kuri katrs izceļ kādu Dieva īpašību. Populārākie ir: Žēlīgais un Līdzjūtīgais.
Dieva jēdziens
Dieva jēdzienu islāmā nepieļauj apšaubīt un tā pamatā ir uzskats, ka islāms ir pilnīga beznosacījumu monoteisma reliģija. Dieva nedalāmību un neatkārtojamību apstiprina islāma ticības apliecinājums (šahāda). Dievam islāmā nav dzimuma un tas nepastāv jebkādas radības vai cilvēka veidolā. Dievs ir visvarens un Viņu nav radījis kāds cits, jo Dievs pastāv pats par sevi un viņam nav līdzīgu. Dievam tādēļ nav arī partneru un Viņam nav atvases un tādu piedēvēšana Dievam islāmā tiek uzskatīta par ķecerību.
Dieva īpašības
Musulmaņi uzskata, ka Dievam piemīt šādas īpašības:
Korāns
Saskaņā ar Korānu, musulmaņi tic tam pašam Dievam, kuram tic jūdi, jo tas ir tas pats Dievs, kuru pielūdza Abrahāms (Ibrahims), tomēr musulmaņu universālajam Dievam piemīt lielāka vara un spējas, nekā jūdu Jahvem, kurš ir pietuvināts tieši ebrejiem.
Say Something
Say Something ir amerikāņu repera un producenta Timbaland otrais singls no viņa trešā solo studijas albuma Timbaland Presents Shock Value II. Ciparu lejupielādes formātā singls tika izdots 2009. gada 3. novembrī. Tajā piedalās kanādiešu izpildītājs Drake.
Mūzikas video
Mūzikas video dziesmai Say Something tika izdots 2009. gada 8. decembrī.
Zigurds Pigits
Zigurds Pigits ( Rīga -, Baldone) bija Latvijas pedagogs un šahists.
Biogrāfija
Dzimis Rīgā, kur ieguvis vidējo izglītību. Kopš 1944. gada strādājis pedagoģiskā darbā - sākumā par skolotāju Daugmales skolā, tad par inspektoru Baldones rajona Izglītības nodaļā un vēstures skolotāju Baldones vidusskolā. 1969. gadā beidzis Latvijas Mākslas akadēmijas Mākslas vēstures nodaļu. Paralēli darbam skolā daudz laika veltījis šaham. Jau 1938. gadā tika publicēta pirmā Pigita šaha kompozīcija. Vēlākajos gados ap 150 dažādas kompozīcijas ir publicētas dažādos preses izdevumos. Bijis viens no Latvijas vispusīgākajiem problēmistiem. Piecas reizes startējis PSRS individuālo šaha kompozīcijas čempionātu finālos, trīs reizes uzvarējis Latvijas šaha kompozīcijas čempionātos. 1957. gadā Latvijas problēmistu izlases sastāvā Pigits uzvarēja PSRS komandu šaha kompozīcijas čempionātā. 1959. gadā Starptautiskās šaha federācijas rīkotājā šaha kompozīcijas konkursā Pigits izcīna zelta medaļu pašmatu grupā. Sākot ar 1949. gadu piedalījies arī klātienes šaha sacensībās. 1956. gadā kopā ar Latvijas izlasi (komandas sastāvā - M.Pasmans, I.Ždanovs, R.Skuja) tika izcīnīta 1. vieta kopvērtējumā PSRS lauku šahistu komandu čempionātā Rīgā. Latvijas šaha čempionātos Pigita panākumi bija pieticīgāki, tomēr divas reizes viņš iekļuva čempionātu finālos, bet 1953. gada čempionāta pusfinālā uzvarēja tā gada Latvijas un nākamo Pasaules šaha čempionu Mihailu Tālu. Daudz spēlējis Baldones šaha komandas sastāvā, kura 1950. un 1960. gados bija viena no spēcīgākajām Latvijā. Bijis arī pazīstams kā korespondencšahists. Lielākais panākums - uzvara 11. Latvijas lauku korespondencšaha čempionātā 1985.-1986. gadā. 1960. gadā bijis Baldones šaha kluba dibinātājs un savu pedagoga talantu izmantojis jauno šahistu apmācībā. Bijis pirmais treneris nākamajam lielmeistaram Zigurdam Lankam un daudzkārtējai Latvijas čempionei Astrai Klovānei (Ērglei), kā arī daudziem citiem šahistiem.
Piemiņas turnīri
2017. gada jūlija sākumā Baldones vidusskolā notika lielmeistara Zigurda Lankas organizētais Zigurda Pigita pirmais piemiņas turnīrs ātrajā šahā. 66 dalībnieku konkurencē tajā uzvaru izcīnīja FIDE meistars Matīss Mustaps. 2018. gadā jūnijā tika aizvadīts otrais Baldones novada šaha čempionāts ātrspēlē un ātrajā šahā, kas bija veltīts Zigurdam Pigitam. Abos turnīros uzvarēja lielmeistars Arturs Neikšāns. 2019. gada jūlijā notika trešais Baldones novada šaha čempionāts ātrspēlē un ātrajā šahā, kas pulcēja dalībniekus no piecām valstīm. 2020. gada jūlijā notika ceturtais Baldones novada šaha čempionāts ātrspēlē un ātrajā šahā, kas pulcēja 94 dalībniekus no trijām valstīm – Latvijas, Lietuvas un Francijas. 2021. gada jūlijā notika piektais Baldones novada šaha čempionāts ātrspēlē un ātrajā šahā, kas pulcēja 63 dalībniekus no četrām valstīm – Latvijas, Lietuvas, Francijas un Vācijas. 2023. gada 8. un 9. jūlijā notika sestais Baldones novada šaha čempionāts ātrspēlē un ātrajā šahā, kas pulcēja 87 dalībniekus no četrām valstīm – Latvijas, Lietuvas, Zviedrijas un Spānijas.
Krozē salas
Krozē salas ir Francijas Dienvidjūru un Antarktikas Zemēm piederošs arhipelāgs Indijas okeāna dienviddaļā. Vulkāniskās izcelsmes arhipelāgs sastāv no 4 galvenajām salām (Posesiona, l'Este, Košona un Penguina) un mazākajām Apotru salām.
Salas ir neapdzīvotas, bet Posesionas salā kopš 1963.g. darbojas pētnieciskā stacija Alfredfora.
Hermans Balke
Hermanis Balke (Hermann Balke, arī Hermann Balko, Hermann Balco, Hermann Balk, latīņu: Hermannus Falco, miris 1239.) bija pirmais Vācu ordeņa mestrs Livonijā 1237.V-1239.5.III., vienlaicīgi arī Prūsijas mestrs (1230—1239).
2009. gada Krāslavas novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Zaļo un Zemnieku savienība (49,12%), bet kopā novada domē iekļuva 4 no 8 sarakstiem. Krāslavas novada domes vēlēšanās piedalījās 6 992 vēlētāji jeb 51,77% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 6 965, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 6 851 vēlētājs.
Džohars Dudajevs
Džohars Dudajevs (čečenu: Дуди Муса кант Джохар; krievu: Джохар Мусаевич Дудаев; — ) bija čečenu sabiedrisks un politisks darbinieks. Deviņdesmito gadu sākumā vadīja čečenu bruņoto kustību, kas cīnījās par neatkarīgas valsts izveidi, pirmais Ičkērijas Čečenu Republikas prezidents. Dienestā Padomju armijā sasniedzis ģenerālmajora pakāpi, vienīgais čečens, kurš ieguvis tik augstu pakāpi Padomju armijā.
Biogrāfija
Džohars Dudajevs dzimis 1944. gada 15. februārī Čečenijas-Ingušijas APSR kā septītais bērns ģimenē. Viņam bija deviņi brāļi un viena māsa. Astoņas dienas pēc viņa dzimšanas ģimeni deportēja uz Kazahijas PSR līdzīgi daudziem tūkstošiem citu čečenu un ingušu ģimenēm.
1957. gadā Dudajevs kopā ar ģimeni atgriezās dzimtenē un apmetās Groznijā. Dudajevs 1959. gadā pabeidza Groznijas 45. vidusskolu. Pēc tam viņš strādāja par elektriķi un paralēli tam mācījās vakarskolā. 1960. gadā Dudajevs iestājās Vladikaukāzas valsts universitātē, kurā gadu bija klausītājs sagatavošanās kursos. Pēc tam iestājās Tambovas kara lidotāju skolā, kur mācījās no 1962. līdz 1966. gadam, iegūstot lidotāja-inženiera specialitāti. 1968. gadā Dudajevs iestājās Padomju Savienības komunistiskajā partijā.
Militārā karjera Padomju armijā
Padomju armijā dienēja no 1962. līdz 1991. gadam. Dienesta laikā ieņēma gan komandējoša, gan administratīva rakstura amatus.
Politiskā darbība
1990. gada 23. novembrī, atsaucoties uz uzaicinājumu, viņš ieradās Groznijā, kur piedalījās I Čečenu nacionālajā sanāksmē. 25. novembrī tika ievēlēta tās izpildkomiteja, kurā iekļuva arī Dudajevs. 27. novembrī tika pieņemta deklarācija par Čečenijas Republikas dibināšanu.
1991. gadā no dienesta atvaļinātais Džohars Dudajevs pieņēma uzaicinājumu atgriezties dzimtenē un kļūt par strauji augošās tautas kustības līderi. 9. jūnijā viņu ievēlēja par Čečenu tautas kongresa izpildkomitejas vadītāju. Šajā laikā notika Dudajeva konsultācijas ar Latvijas Republikas Pilsoņu Kongresa līderiem un viņš sāka jaunu varas orgānu veidošanās paralēli jau pastāvošajiem Čečenijas-Ingušijas APSR varas orgāniem.
Tā paša gada septembrī vadīja mītiņu, kurā tika pieprasīta Čečenijas-Ingušijas APSR Augstākās Padomes atlaišana. Par pamatu tam bija tās atbalsts Augusta pučam. 5. septembrī Augstākā Padome tika padzīta, respektīvi, atlaista.
1991. gada 1. oktobrī PSRS Augstākā Padome sadalīja Čečenijas-Ingušijas APSR Čečenijas un Ingušijas republikās, bet reizē ar to netika noteiktas jauno teritoriālo vienību robežas, kas noveda pie vairākiem konfliktiem, tostarp ar ieroču pielietošanu.
27. oktobrī Džohars Dudajevs tika ievēlēts par Čečenijas prezidentu. Viņa pirmais dekrēts pasludināja Ičkerijas Čečenu Republikas neatkarību no Krievijas, tomēr šo rīcību neatzina ne Krievija, ne arī kāda cita pasaules valsts. 7. novembrī Krievijas prezidents Boriss Jeļcins pasludināja ārkārtas stāvokli Čečenijā. Kā atbildi šai rīcībai Dudajevs izsludināja Čečenijā kara stāvokli. Jeļcina lēmumu par ārkārtas stāvokli tomēr neapstiprināja Krievijas Augstākā padome, jo tajā vairākumā bija opozīcija pret Jeļcinu. Šī rīcība faktiski deva atbalstu čečeniem.
1993. gada 17. aprīlī Dudajevs atlaida Čečenijas parlamentu, valdību, konstitucionālo tiesu un vietējās pašvaldības. Valstī tika ieviesta tieša prezidenta vara un arī komandantstunda. No 1994. gada decembra līdz pat savai nāvei vadīja bruņoto cīņu pret Krievijas intervenci Čečenijā (Pirmais Čečenijas karš).
Bojāeja
Jau kopš Pirmā Čečenijas kara sākuma Krievijas specdienesti aktīvi meklēja iespējas nogalināt Džoharu Dudajevu. Pret viņu tika vērsti trīs neveiksmīgi atentāta mēģinājumi, tomēr 1996. gada 21. aprīlī Krievijas specdienesti fiksēja Dudajeva atrašanās vietu pēc viņa satelīttelefona signāla. Viņš atradās kādā ciematā netālu no Groznijas. Gaisā tika pacelti iznīcinātāji, kas līdz noteiktām koordinātēm nogādāja raķetes, kuras tiešā trāpījumā iznīcināja Dudajeva mītni un viņu pašu.
Kritika
Lai arī talantīgs karavadonis, Dž. Dudajevs izrādījās nepieredzējis un neveiksmīgs civilais valsts vadītājs. Viņa varas laikā republikas ekonomika piedzīvoja spēcīgu lejupslīdi un pat, saskaņā ar atsevišķām Krievijas analītiķu atziņām, Čečenija esot bijusi pārvērtusies par "kriminālo paradīzi". Ičkerijas nečečenu iedzīvotāji lielā vairumā emigrēja no valsts etnisku nesaskaņu un nelabvēlīgās kriminālās situācijas dēļ kopumā ar valdības vienaldzību. Čečenus kriminālās aktivitātes pieaugums tik ļoti neskāra, jo viņi ir tradicionāli apvienoti teipos (kaut kas līdzīgs dzimtām), kuru pārstāvji nodrošināja savstarpēju atbalstu. Krievijas varas iestādes un prese vairākkārt apsūdzēja Čečeniju krievu un citu minoritāšu genocīdā. 1993. gadā Čečenu parlaments mēģināja organizēt referendumu par uzticēšanos Dudajevam, pamatojot to ar prezidenta nespēju konsolidēt čečenus pēc neatkarības iegūšanas. Atbildot uz to, Dudajevs atlaida parlamentu un citas varas iestādes, nodibinot vienpersoniskas varas režīmu. Kopš 1994. gada vasaras sākuma bruņotas Čečenijas opozīcijas grupas, kuras esot militāri un finansiāli atbalstījusi Krievija, uzsāka regulārus, bet neveiksmīgus mēģinājumus gāzt Dudajevu vardarbības ceļā.
Benzpirēns
Benzpirēns (benzopirēns, benz[a]pirēns, 3,4-benzpirēns, C20H12) pieder pie policikliskajiem arēniem ar kondensētiem cikliem. Tas ir viens no benzpirēnu izomēriem.
Atrašanās dabā
Benzpirēns rodas, sadegot dažādiem organiskiem savienojumiem, tādiem kā automobiļu degvielai, naftai un dažādiem atkritumiem, tas veidojas mežu ugunsgrēku laikā, sastopams cigarešu dūmos.
Ķīmiskās un fizikālās īpašības
Benzpirēns ir dzeltena viela ar kušanas temperatūru 179 °C, tā šķīdumiem raksturīga zaļa fluorescence. Benzpirēns pieder pie kancerogēniem savienojumiem (izraisa ļaundabīgo audzēju veidošanos). To, ka šādi savienojumi cilvēkiem izraisa vēža veidošanos, pirmo reizi atklāja Londonas Sv. Bartolomeva hospitāļa ķirurgs P. Potts 1775. gadā. Viņš novēroja, ka ar ļaundabīgiem audzējiem bieži slimo skursteņslauķi. Benzpirēnu uzskata par apkārtējās vides indi.
Sastopamība pārtikā
Pārtikā policikliskie aromātiskie ogļūdeņraži, tai skaitā benzpirēns, nonāk kūpinot, karsējot, grilējot un termiski apstrādājot pārtikas produktus, vairākkārt izmantojot jau sildītu eļļu, kā arī vides piesārņojuma dēļ. Kūpinātās zivīs, kaut arī niecīgā daudzumā, vienmēr ir aromātiskie ogļūdeņraži. Novelkot zivīm ādu, lielākā daļa benzpirēna tiek atdalīta. Tomēr neliela policiklisko aromātisko ogļūdeņraža koncentrācija pārtikas produktos obligāti nepadara tos kancerogēnus, jo gremošanas traktam ir pašaizsardzības sistēma. Gremošanas trakta ārējais slānis nepārtraukti tiek atjaunots. Bez tam zarnās ir paaugstināta citohroma P450 aktivitāte,kas metabolizē nelielus benzpirēna daudzumus, pirms tie nonāk asinsritē.
Eiropas iedzīvotāji, kas lieto jauktu uzturu, vidēji uzņem 3 mg benzpirēna dienā, pie kam galvenokārt benzpirēns tiek uzņemts ar maizi un dārzeņiem, nevis kūpinājumiem.
Benzpirēna kancerogēnās darbības mehānisms vēl nav pilnīgi noskaidrots. Visdrīzāk benzpirēna bīstamību izraisa benzpirēna diola epoksīds — savienojums, kas organismā rodas no benzpirēna.
Benzpirēna diola epoksīds reaģē ar DNS dubultspirāli, saraujot saites starp DNS pavedieniem un radot mutācijas.
Izmantošana
Benzpirēns tiek izmantots kā marķieris kancerogēno policiklisko aromātisko ogļūdeņražu klātbūtnes un iedarbības efektu raksturošanai pārtikā.
Bārnarda zvaigzne
Bārnarda zvaigzne ir ļoti mazas masas sarkanā pundura tipa zvaigzne, kas atrodas aptuveni 6 gaismas gadu (otra tuvākā zvaigzne Saulei aiz Centaura Alfas) attālumā no Zemes Čūskneša zvaigznājā. 1916. gadā amerikāņu astronoms Edvards Emersons Bārnards izmērīja šīs zvaigznes kustību debesjumā, kas bija 10,3 leņķa sekundes gadā. Tas ir lielākais zināmais zvaigznes ātrums pie debesīm, skatoties no Saules sistēmas.
2018. gada novembrī tika ziņots, ka ap Bārnarda zvaigzni tika atklāta riņķojam citplanēta, kurai tika dots nosaukums Bārnarda zvaigzne b. Tā kā planētas masa 3 reizes pārsniedz Zemes masu, tā tiek klasificēta kā “superzeme” (Super-Earth) un pašlaik skaitās kā otra tuvākā citplanēta (aiz Centaura Proksimas b) Saules sistēmai.
Latvijas PSR AP priekšsēdētāji
Latvijas PSR Augstākās Padomes priekšsēdētājs bija oficiāls nosaukums vienam no Latvijas PSR augstākajiem amatiem, Latvijas PSR Augstākā Padomes vadītājam.
Ļeonovs
Ļeonovs (ru, no personvārda Leons (Лео́н); sieviešu dzimtē Ļeonova (Лео́нова)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Janušs Korčaks
Janušs Korčaks (pl) īstajā vārdā Henriks Goldšmits (pl) pazīstams arī kā Vecais dakteris vai Daktera kungs (dzimis 1878. gada vai Varšavā, nogalināts nacistu nāves nometnē Treblinkā ), pedagogs, rakstnieks, publicists, sabiedriskais darbinieks, Polijas armijas virsnieks.
Pedagogs novators, publikāciju autors par audzināšanas teoriju un praksi. Bērnu tiesību un pilnīgas bērnu vienlīdzības principa ievērošanas pionieris. Strādājot par bērnunama direktoru dibināja Bērnu šķīrējtiesu, kurā audzēkņi izskatīja pašu iesniegtos jautājumus un varēja skatīt arī lietas pret saviem audzinātājiem. „Lielisks cilvēks, kam bija drosme uzticēties viņa aprūpē esošajiem bērniem un jauniešiem, nododot viņu rokās disciplīnas jautājumus un uzticot pat visgrūtākos, saistītus ar lielu atbildību uzdevumus” – tā par Korčaku teica pazīstams šveiciešu psihologs Žans Piažē, kurš bija ieradies vizītē daktera dibinātajā un vadītajā bērnunamā.
Korčaks izveidoja pirmo, galvenokārt, bērniem domātu žurnālu „Mazais pārskats”, kurā tika publicēti jauno lasītāju sūtītie materiāli. Viņš bija viens no pētījumu par bērna attīstību, psiholoģiju un audzināšanas diagnostiku priekštečiem.
Jaunība un izglītība
Korčaks dzimis Varšavā pārpoļotā ebreju ģimenē. Viņa tēvs bija advokāts Juzefs Goldšmits (pl) (1844-1896), māte – Cecīlija, meitas uzvārdā Gembicka (pl) (1853/4-1920). Korčaka oriģināla dzimšanas zīme nav saglabājusies, tāpēc precīzs dzimšanas datums zināms.
Goldšmitu ģimene nāk no Ļubļinas vojevodistes, bet Gembicku ģimene - no Poznaņas vojevodistes; vecvectēvs Maurīcijs Gembickis (pl) un vectēvs Heršs Goldšmits bija ārsti. Januša Korčaka tēva un vecvecāku no mātes puses kapi (mātes kaps netika atrasts) atrodas Ebreju kapsētā Varšavā, Okopova ielā.
Goldšmitu ģimenes sakumā laba materiālā situācija sāka pasliktināties sakarā ar tēva psihisku saslimšanu. 19. gadsimta 90. gadu sākumā viņš pirmo reizi nokļuva psihiatriskajā slimnīcā ar prāta sajukuma pazīmēm. Korčaka tēvs nomira. Pēc viņa nāves, lai palīdzētu uzturēt ģimeni, Korčaks, būdams 17-18 gadus vecs skolnieks, sāka pasniegt privātstundas. Savukārt māte Cecīlija Goldšmite nodeva apakšīrē viņu Varšavas dzīvokļa istabas. Skolas izlaiduma eksāmenus J. Korčaks kārtoja jau kā 20-gadīgs vīrietis.
Janušs Korčaks bērnībā daudz lasīja. Pēc daudziem gadiem – geto tapusī dienasgrāmatā – viņš ierakstīja: „Man iestājās lasīšanas neprāts un trakums. Pasaule bija pazudusi no manām acīm, eksistēja tikai grāmata”. 1898.g. J. Korčaks sāka studēt Imperatora Varšavas Universitātes Medicīnas fakultātē. 1899.g. vasarā viņš pirmo reizi aizbrauca uz ārzemēm – uz Šveici, kur citu starpā iepazinās ar Johana Heinriha Pestalocija pedagoģisko un radošo darbu. Šī paša gada beigās par darbību Varšavas Labdarības biedrības lasītavās uz neilgu laiku tika arestēts. Korčaks studēja 6 gadus, atkārtojot 1. studiju gadu (kursu). Studēja arī poļu pagrīdes universitātē, t.s. „Lidojošā universitātē”. Studentu gados caur gūto personisko pieredzi iepazina dzīvi nabagu, proletariāta un lumpenproletariāta kvartālos. J. Korčaks piederēja pie Starptautiskās federācijas „Le Droit Humain” Masonu ložas „Jūras zvaigzne”, kas tika dibināta, lai „samierinātu visus cilvēkus, kurus dala reliģiskās barjeras, un meklētu patiesību, saglabājot cieņu pret otru cilvēku”.
Ārsts
J. Korčaks saņēma ārsta diplomu. Šī paša gada jūnijā kā ārsts tika iesaukts cara armijā (tajā laikā Polija bija sadalīta) un piedalījās Krievijas – Japānas karā. Dienēja Harbinā. Mandžūrijā mācījās ķīniešu valodu no bērniem. 1906. g. martā beigās atgriezās Varšavā. Laikā no 1905.g. un 1912.g. strādāja par pediatru Bersonu un Baumanu Bērnu slimnīcā. Apmaiņā pret dzīvokli slimnīcas teritorijā, kā t.s. „vietējais ārsts” pašaizliedzīgi pildīja savus pienākumus, veicot pastāvīgas dežūras slimnīcā. Savā ārsta praksē neizvairījās no pilsētas proletāriešu rajoniem. No nabadzīgajiem pacientiem bieži vien ņēma tikai simbolisku samaksu, vai pat deva naudu zālēm, savukārt no bagātajiem, - izmantojot arī savu literāro popularitāti,- nešaubīgi pieprasīja augstus honorārus.
1907.g.-1910/11.g. J. Korčaks papildus skolojās ārzemēs, kur apmeklēja lekcijas, izgāja prakses bērnu klīnikās, devās vizītēs uz audzināšanas un aprūpes iestādēm. Berlīnē J. Korčaks bija gandrīz gadu (1907.g. – 1908.g.), Parīzē – četrus mēnešus (1910.g.), mēnesi pavadīja arī Londonā (1910.g. vai 1911.g.). Kā Korčaks rakstīja pēc gadiem, tieši Londonā viņš bija pieņēmis lēmumu nedibināt ģimeni un „kalpot bērnam un bērnu lietai”. Tajā laikā viņš aktīvi iesaistījās sabiedriskajā darbā, iestājās Varšavas Higiēnas biedrībā un Vasaras nometņu biedrībā. 1904.g., 1907.g., 1908.g. izbrauca uz Vasaras nometņu biedrības organizētajām vasaras nometnēm ebreju un poļu bērniem. 1906.g. Korčaks izdeva kritikas un lasītāju ļoti atzinīgi novērtētu „Salona bērnu”. Kopš tā laikā, pateicoties popularitātei, kuru iemantoja ar savām publikācijām, J. Korčaks kļuva par Varšavā pazīstamu un pieprasītu pediatru. 1909. g. iestājās Ebreju biedrībā „Palīdzība bāreņiem”, kura dažus gadus vēlāk uzbūvēja savu „Bāreņu namu” un par kura direktoru kļuva tieši Korčaks.
Uzskati
Kopš agras jaunības Korčaks interesējās par bērnu audzināšanas jautājumiem, viņu ietekmēja „jaunās audzināšanas” idejas un pieredze. Korčaku iedvesmoja Džona Djūija izstrādātā pedagoģiskā progresivisma teorija, kā arī Dekroli, Montesori un agrāku laiku pedagogu – Pestalocija, Spensera, Frēbela darbi, viņš pārzināja arī Tolstoja pedagoģiskās koncepcijas. Korčaks pasvītroja nepieciešamību vest dialogu ar bērniem, publicēja rakstus un uzstājās ar lekcijām par bērnu audzināšanas un pedagoģijas tematiem. Sākumā pieredze darbā ar bērniem tika iegūta sniedzot privātās stundas, pēc tam - sabiedriskajā darbā un vēlāk strādājot par Bāreņu nama direktoru un „Mūsu mājas” līdzveidotāju. Starpkaru laikā Korčaks strādāja par pasniedzēju dažādās Polijas augstskolās, piem. Valsts Speciālās pedagoģijas institūtā (šodien – Marijas Gžegoževskas Specialās Pedagoģijas akadēmija), Valsts Mozus reliģijas skolotāju seminārā, Valsts Skolotāju institūtā.
Korčaks bija bērna emancipācijas, pašnoteikšanās un cieņas pret bērna tiesībām piekritējs. Audzēkņu pašpārvaldes, kas darbojās viņa vadītajās iestādēs, ikdienā praktizēja demokrātijas principus, kurus Korčaks vienādā mērā attiecināja uz bērniem un pieaugušajiem. „Bērns domā un spriež kā pieaugušais – viņam tikai nav pieaugušā pieredzes bagāžas”.
Žurnāls bērniem, kuru publicēja paši bērni, kalpoja par viņu forumu, talantu kaltuvi, svarīgu asimilācijas pīlāru, it īpaši bērniem no ortodoksālām ebreju ģimenēm. Ārsts Korčaks iestājās par sociāli atstumtu bērnu resocializāciju, kā arī par viņu visaptverošu un novatorisku aprūpi.
Viņš teica, ka bērna vieta ir vienaudžu sabiedrībā, nevis mājas klusumā. Korčaks centās, lai bērni izdzēstu savu agrāko pārliecību, pirmos izveidojušos uzskatus un tiktu iesaistīti socializācijas procesā un tādā veida sagatavoti pieaugušo dzīvei. Korčaks centās nodrošināt bērniem bezrūpīgu bērnību, kas nenozīmēja bērnību bez pienākumiem. Viņš uzskatīja, ka bērnam pašam ir jāsaprot un emocionāli jāpārdzīvo konkrēta situācija, ka tā ir jāpieredz, pašam jāizdara secinājumi un jānovērš iespējamās sekas. „Nav bērnu – ir cilvēki” – rakstīja Korčaks.
Visus bērnus, kurus ārstēja vai audzināja, Korčaks uzskatīja par savējiem. Visa viņa vēlākā darbība kļuva par apliecinājumu šādai nostājai. Altruistiskie uzskati neļāva arī izrādīt kādu īpašu attieksmi vai speciāli izcelt kādu mīļāko audzēkņu grupiņu. Tradicionālo ģimeni Korčaks neuzskatīja par sabiedrisko saišu pašu galveno elementu un pamata posmu. Viņš neakceptēja šo saišu lomu, kuru tās spēlēja kristīgi-konservatīvajās un tradicionālās ebreju sabiedrības aprindās.
Galvenie J. Korčaka audzināšanas koncepcijas elementi:
Mūsdienu uztvere
Mūsdienās Janušs Korčaks arvien plašāk tiek atzīts par vairāku pedagoģisko strāvu priekšteci, bet Korčaka izpratne par bērnu tiesībām vairākiem mūsdienu autoriem ir atskaites punkts. „Reformēt pasauli nozīmē reformēt audzināšanu” – uzskatīja Korčaks.
Korčaks tiek atzīts par vienu no pedagoģiskās straumes, kuru šodien sauc par „morālo izglītošanu” (angļu - moral education), celmlaužiem, kaut gan viņš nav izveidojis nekādu sistemātisku teoriju šajā jautājumā. Korčaka modernās pedagoģiskās idejas balstījās uz praksi. Neskatoties uz to, ka viņš labi orientējās sava laikmeta pedagoģiskās un psiholoģiskās strāvās, Korčaks bija doktrīnas pretinieks didaktikā.
Igora Neverlija skatījumā Korčaks nebija identificējies ne ar vienu konkrētu politisko ideoloģiju vai izglītības doktrīnu. Tomēr Korčaks tiek uzskatīts par dažu strāvu priekšteci. Lorenss Kolbergs uzskata, ka viņa Bērnu Taisnīgā kopiena (angļu - Children Just Community) ir balstīta uz Korčaka praksi. Tika uzskatīts, ka Korčakam un Paulo Freiram bija līdzīgi uzskati par demokrātiju skolā un dialoga teoriju. Pedagoģiskās mīlestības (angļu - pedagogical love) piekritēji savu teoriju balsta uz Korčaka izstrādāto skolotāja-studenta attiecību modeli. Citi autori atrod Korčaka un Martina Bubera darbos „reliģiskās izglītošanas” strāvas pirmsākumus. Korčaka idejas tiek izmantotas bērnu invalīdu intelektuālās izglītošanas „normalizācijas ideoloģijā”. Viņa pieeja bērnu audzināšanai ietekmēja pēckara likumdošanas iniciatīvas bērnu labā. Polija aktīvi iesaistījās šajos darbos, piedaloties 1959. g. Bērnu Tiesību deklarācijas sagatavošanā un nākot klajā ar iniciatīvu izstrādāt „Bērnu tiesību konvenciju”, kuru ANO pieņēma 1989. g.
Bāreņu nams un Mūsu mājas
Korčaks kopā ar Stefāniju Viļčiņsku dibināja un vadīja Bāreņu namu – ebreju biedrības „Palīdzība bāreņiem” finansētu bāreņu namu ebreju bērniem, kas atradās Varšavā, Krohmaļna ielā 92 (šodien Jaktorovska ielā 6). Nams sāka darboties, un J.Korčaks kļuva par tā direktoru. Par galveno audzinātāju kļuva Stefānija Viļciņska (1886-1942), saukta par Stefas jaunkundzi/kundzi. Korčaks vadīja Bāreņu namu 30 gadus. 1940 g. oktobra beigās – novembra sākumā Bāreņu nams tika pārcelts uz geto Hlodna ielā. J. Korčaks bija ieradies valsts iestādē, lai vērstos ar pretenzijām sakarā ar bērnu nama pārvākšanos, taču turpat arī tika arestēts. Hitlerieši ievietoja viņu Pavjaka cietumā, bet pēc dažām nedēļām atbrīvoja pret drošības naudu.
Kopš 1919. g. Korčaks kopīgi ar Mariju Faļsku veidoja arī otru aprūpes iestādi – bāreņu namu poļu bērniem Mūsu mājas. Sākumā tas atradās Pruškovā netālu no Varšavas, bet kopš 1928. g. Varšavā, Beļanu rajonā. Sadarbība ar M. Faļsku ilga līdz pat 1936. g. Arī Mūsu mājās tika pielietotas novatoriskas pedagoģiskas metodes.
Abas iestādes bija paredzētas bērniem vecumā no 7 līdz 14 gadiem, un tās realizēja pašpārvaldītas sabiedrības koncepciju. Saskaņā ar šo koncepciju tika izveidotas tādas institūcijas kā Seims, tiesa, avīze, dežūru sistēma, notariāts, pašpalīdzības kase. 1926. g. par audzināšanas un izglītošanas darbu J. Korčaks tika apbalvots ar Polijas Atdzimšanas ordeņa Virsnieka Krustu. Lēmums par apbalvojuma piešķiršanu tika pieņemts (Nacionālās Neatkarības dienā).
Rakstnieks, publicists, radiožurnālists
J. Korčaks debitēja nedēļas žurnālā „Kolce”. Būdams ģimnāzists viņš nevarēja oficiāli publicēties presē, tāpēc savus darbus parakstīja ar pseidonīmu „Hen”, vēlāk viņš izmantoja arī pseidonīmus Hen-Ryk, Hagot, Vecais dakteris. Pseidonīms Janasz Korczak [Janašs Korčaks], nedaudz mainītā - Janusz Korczak [Janušs Korčaks] formā, kļuva plašāk pazīstams par viņa īsto uzvārdu. Tas tika aizgūts no J. I. Kraševska romāna „Par Janašu Korčaku un skaisto ieroču meistara meitu”. Pseidonīms pirmo reizi tika izmantots 1898. g., ar to tika parakstīta uz dramaturģijas konkursu aizsūtītā četru cēlienu drāma ”Kurp doties?”. Pati šī luga nav saglabājusies. 1898. g.–1901. g. parādījās arī vairākas publikācijas avīzē „Lasītava priekš visiem”. Kopš 1900.g. sāka publicēties kā Janušs Korčaks, tā viņš parakstīja pat privātās vēstules, bet vienlaikus neatteicās arī no pārējiem pseidonīmiem.
Ar satīrisko žurnālu „Kolce” sadarbojās ar pseidonīmu Hen-Ryk. Kopš 1901. g. sāka rakstīt feļetonus. 1905. g. nāca klajā viņa feļetonu izlase „Blēņas” un romāns „Ielas bērni” (1901).