cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas dzelzceļš
Valsts akciju sabiedrība “Latvijas dzelzceļš” ir publiskās lietošanas dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājs un koncerna “Latvijas dzelzceļš” valdošais uzņēmums. Uzņēmums sniedz publiskās lietošanas dzelzceļa infrastruktūras, apkalpes vietu operatora (kravas vagonu sastāvu apstrādes, vagonu tehniskās apkopes un apskates, pasažieru staciju un pieturas punktu uzturēšanas un attīstības), elektroenerģijas sadales un tirdzniecības, nekustamā īpašuma nomas, informācijas tehnoloģiju, elektronisko sakaru, kā arī principāla pakalpojumus.
“Latvijas dzelzceļš” ir valsts kapitālsabiedrība, un 100% tās kapitāla daļu pieder valstij. Uzņēmuma akciju turētājs ir Satiksmes ministrija. LDz galvenais birojs atrodas Rīgā. “Latvijas dzelzceļš” ir viens no lielākajiem darba devējiem Latvijā, 2019. gadā tas nodarbināja gandrīz 10 000 darbinieku.
Kopš 2016. gada VAS “Latvijas dzelzceļš” gatavo Ilgtspējas pārskatu, kas sākotnēji veidots, balstoties uz starptautiskajām GRI (Global Reporting Initiative) vadlīnijām, bet kopš 2018. gada pārskats tiek veidots, ņemot vērā GRI standarta pamata prasības. Pārskatam ik gadu savu atzinumu sniedz neatkarīga auditorkompānija.
Valsts akciju sabiedrība “Latvijas dzelzceļš” (LDz) ir dibināta 1991. gada 2. septembrī un ir uzskatāma par 1919. gada 5. augustā dibinātās Latvijas Dzelzceļu virsvaldes darba turpinātāju.
Dzelzceļu vēsture Latvijā
1860. gadā atklāja pirmo dzelzceļa iecirkni Latvijas teritorijā Rītupe—Daugavpils, kas bija Sanktpēterburgas—Varšavas dzelzceļa maģistrāles daļa. 1861. gadā ekspluatācijā nodeva pirmo iekšzemes dzelzceļa līniju Rīga—Daugavpils. 1862. gada 15. decembrī tika pabeigta dzelzceļa būvniecība starp Sanktpēterburgu un Varšavu, Latvijas teritorijā veidojot pirmo dzelzceļa mezglu Daugavpilī. Pavisam līdz 1880. gadam Latvijā tika izbūvēti dzelzceļi 800 km garumā.
Laika posmā līdz 1900. gadam paralēli jaunu valsts finansētu dzelzceļu būvniecībai notika iepriekš izbūvēto privāto dzelzceļu izpirkšana un koncentrācija valsts pārvaldītās struktūrās.
1904. gadā ekspluatācijā tika nodots 1094 kilometrus garais Maskavas—Ventspils dzelzceļš, kura ievērojama daļa — starp Zilupi un Ventspili 456 kilometru garumā — atrodas Latvijas teritorijā. Līdz ar to visas Latvijas lielākās ostas bija savienotas ar dzelzceļa līnijām.
20. gadsimta sākumā tika sākta vērienīga Rīgas dzelzceļa mezgla rekonstrukcija. Tika izbūvētas jaunas dzelzceļa stacijas un savienojošās līnijas, tapa jauns tilts pār Daugavu. Pirmā pasaules kara sākuma dēļ netika pabeigta Rīgas pasažieru stacijas rekonstrukcija.
Pirmais pasaules karš nodarīja ievērojamus postījumus dzelzceļu infrastruktūrai, tomēr kopējais dzelzceļa līniju kopgarums četros kara gados pieauga no 1941 līdz 2763 kilometriem, galvenokārt — uz militāra šaursliežu dzelzceļa rēķina.
1918. gadā izveidoja Latvijas Republikas Satiksmes un darba ministriju, bet 1919. gada 5. augustā līdz ar Latvijas Dzelzceļu virsvaldes nodibināšanu gandrīz visu Latvijas teritorijā izvietoto dzelzceļu apsaimniekošanu uzņēmās Latvijas valsts. Privātās rokās palika šaursliežu dzelzceļu līnijas, no kurām tikai vienu turpināja apsaimniekot privāta juridiska persona. 1919. gada 5. augustā darbu sāka Dzelzceļu virsvalde, kas vadīja uzņēmumu “Latvijas valsts dzelzceļi” ('Latvijas dzelzceļi') līdz 1940. gada 1. septembrim.
Tikai daži gadi bija nepieciešami, lai pilnībā atjaunotu dzelzceļa infrastruktūru Latvijā. Jau 1925. gadā tika sākta jaunu dzelzceļu būvniecība, modernizēta staciju un vilcienu kustības saimniecība, Rīgas pasažieru staciju nodrošināja ar pārmiju un signālu elektriskās centralizācijas iekārtu, pirmo šāda tipa vilcienu kustības drošības iekārtu Baltijas valstīs.
Līdz 1940. gadam tika uzbūvētas jaunas dzelzceļu līnijas 840 kilometru garumā, uzcelti vairāk nekā 200 dzelzs tilti, uzbūvētas 130 jaunas staciju ēkas, pilnībā atjaunota kara laikā sagrautā infrastruktūra.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Dzelzceļu virsvaldi likvidēja, nodibināja PSRS Satiksmes ceļu tautas komisariāta pārvaldi “Latvijas dzelzceļš”.
Otrā pasaules kara gados Latvijas dzelzceļu tīklam atkal tika nodarīti smagi bojājumi: iznīcināts vairums dzelzceļa tiltu un sagrautas daudzas staciju ēkas, nodarīti bojājumi sliežu ceļiem, kā arī sakaru un signalizācijas saimniecībai. 1942. gadā Baltijas valstu dzelzceļus pakļāva kopējai Vācijas satiksmes ceļu direkcijai “Reichsverkehrdirektion Riga”. 1944. gadā atjaunoja “Latvijas dzelzceļa” pārvaldi.
Laika posmā līdz 1950. gadam dzelzceļu saimniecība nozīmīgākajās jomās tika pilnībā atjaunota, un sākās attīstības periods, kas ietvēra dzelzceļu elektrifikāciju piepilsētas pasažieru pārvadājumu maršrutos, jaunu tiltu būvniecību, pāreju uz dīzeļvilci kravu un tālsatiksmes pasažieru pārvadājumos, ritošā sastāva kustības drošības paaugstināšanu u.c.
1953. gadā Igaunijas, Latvijas un Lietuvas dzelzceļus sāka apsaimniekot vienotā “Baltijas dzelzceļa” pārvalde ar centru Rīgā. 1956. gadā atjaunoja “Latvijas dzelzceļa” pārvaldi. Kopš 1963. gada Latvijas, Igaunijas, Lietuvas un Kaļiņingradas apgabala dzelzceļus pārraudzīja “Baltijas dzelzceļa” pārvalde, kuras augstākā vadība atradās Rīgā.
Līdz ar Ventspils ostas attīstību un PSRS industrializācijas politiku kopumā 20. gadsimta 60.—80. gados strauji pieauga kravu pārvadājumu apjoms. Visos piepilsētas un vietējās satiksmes maršrutos kursēja Rīgā ražoti elektrovilcieni un dīzeļvilcieni, apkalpojot aizvien vairāk pasažieru.
Koncerna “Latvijas dzelzceļš” vēsture
Saskaņā ar valsts akciju sabiedrības “Latvijas dzelzceļš” restrukturizācijas programmu uz uzņēmuma struktūrvienību “Elektrovilciens” un “Dīzeļvilciens” bāzes 2001. gadā dibināta pirmā koncerna “Latvijas dzelzceļš” meitas sabiedrība “Pasažieru vilciens”, kas kopš 2008. gada ir no koncerna neatkarīga valsts akciju sabiedrība.
2003. gadā dibināta meitas sabiedrība SIA “Dzelzceļa apsardze”, kas 2007. gadā pārdēvēta par SIA “LDZ apsardze”.
Pēc Eiropas dzelzceļa direktīvas prasībām 2004. gadā tika pieņemti grozījumi Dzelzceļa likumā, kas paredzēja atsevišķās struktūrvienībās atdalīt dzelzceļa infrastruktūras pārvaldīšanas un pārvadāšanas funkcijas. No 2005. līdz 2006. gadam “Latvijas dzelzceļa” pārvaldes tika reorganizētas par meitas uzņēmumiem: SIA “LDz Infrastruktūra”, SIA “LDz Ritošā sastāva serviss”, SIA “LDz Cargo”.
Nodalot loģistikas pakalpojumus no kravu pārvadājumu pakalpojumiem, 2008. gadā dibināta meitas sabiedrība SIA “LDZ Loģistika”.
Saskaņā ar izmaiņām LR Dzelzceļa likumā infrastruktūras pārvaldītāja būtisko funkciju nodrošināšanai koncerna “Latvijas dzelzceļš” sastāvā 2010. gadā dibināta AS “LatRailNet”.
Koncerna struktūra
Koncernā “Latvijas dzelzceļš” ietilpst valdošais uzņēmums VAS “Latvijas dzelzceļš” un sešas meitas sabiedrības :
VAS “Latvijas dzelzceļš” struktūrvienība ir arī Latvijas Dzelzceļa vēstures muzejs, tā ekspozīcijas izvietotas Rīgā un Jelgavā.
Darbinieku apmācībai “Latvijas dzelzceļš” ir organizējis profesionālās tālākizglītības iestādi “LDz Mācību centrs”.
Opijs
Opijs (lachryma papaveris) ir žāvēta piensula, ko iegūst no miega magones. Opija sastāvā ir līdz 12% morfīna un ap 3% kodeīna. Opija iegūšanas veids nav mainījies kopš seniem laikiem. Opija līdzekļus izmanto ka pretsāpju, pretklepus līdzekļus. Opiju izmanto arī heroīna ražošanā, vienām no izplatītākajām vielām nelegālajā narkotiku tirdzniecībā.
.bf
.bf ir Burkinafaso Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD).
Šorttreks 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
2010. gada Olimpisko spēļu sacīkstes šortrekā norisinājās no līdz, Pacific Coliseum arēnā. Kopumā tika sadalīti 8 medaļu komplekti.
Kopvērtējums
=== Vīrieši ===
Programma
Sākuma,beigu laiki doti pēc Latvijas laika
Avicii
Tims Berglings (sv, — ), plašāk pazīstams kā Avicii, Tim Berg, Tom Hangs un Ashwin'' (stilizēti kā ɅVICII vai ◢ ◤), bija zviedru dīdžejs un mūzikas producents. Viņa debijas singls "Seek Bromance" sasniedza Top 20 vairākās valstīs, tostarp Beļģijā (Flandrijā), Francijā un Nīderlandē, Apvienotajā Karalistē un dzimtajā Zviedrijā. 2011. gadā Avicii izdeva singlu "Levels", kurā tika pārrakstīta ASV mūziķes Ettas Džeimsas dziesma "Something's Got a Hold On Me". Singls sasniedza augstas vietas lielākajos pasaules topos, tostarp pirmo vietu iegūstot Zviedrijā, Norvēģijā, Skotijā un Ungārijā, kā arī ASV un Apvienotās Karalistes deju mūzikas topos.
2011. gadā DJ Magazine veidotajā DJ Top 100 Avicii ieguva augsto 6. vietu.
2018. gada 20. aprīlī Berglings negaidīti tika atrasts miris Maskatā, Omānā. Vēlāk Berglinga ģimene atklājusi, ka mūziķis izdarīja pašnāvību.
2021. gada 19. maijā tika paziņots, ka "Ericsson Globe" arēna Stokholmā turpmāk sauksies "Avicii Arena", godinot Berglinga paveikto mūzikas industrijā. Tāpat dīdžeja tēvs paziņoja, ka šī arēna turpmāk kalpos kā tikšanās vieta un rupors uzmanības pievēršanai gados jaunu cilvēku mentālajai veselībai.
Racjonža
1404. gadā šeit tika noslēgts Racjonžas līgums starp Poliju, Lietuvu un Teitoņu ordeni par Dobžiņas Zemes un Žemaitijas pakļautību.
Babilonija
Babilonija bija sens kultūras reģions Senās Divupes centrālajā un dienvidu daļā (mūsdienu Irākas teritorijā). Tās galvaspilsēta bija Babilona (Bābele).
Babilonija bija daudz noturīgāka civilizācija par tās priekšteci - Šumeru - tā pastāvēja no 18. līdz 6. gadsimtam p.m.ē. Babilonija attīstīja tālāk Sargona iedibināto absolūto monarhiju, kā arī izveidoja unikālu likumdošanas, tiesu un izpildvaras aparātu. Saglabājies arī Babilonijas likumu krājums (pirmie rakstītie likumi parādījās vēl šumeru laikā), kas izstrādāts 18. gadsimtā p.m.ē. un kuru vēsturē pazīst kā Hammurapi (valdīja 1792.-1750. gadā p.m.ē.) likumus. Kopumā Hammurapi kodekss aptvēra apmēram 300 šumeru un akadiešu likumu.
Babilonijas sasniegumi
Tā kā Babilonija bija galvenokārt pilsētvalsts, tajā izveidojās arī labi organizēta pilsētu pārvaldes administratīvā sistēma ar pilsētu mēriem un padomēm (domēm). Likumi un valsts pārvaldes organizācija acīmredzot bija tie jaunievedumi, kuri nodrošināja Babilonijas ilgtspēju — tā gandrīz nemainītā veidā pastāvēja 12 gadsimtus. To gandrīz pilnībā, kā arī lielā mērā Babilonijas kultūru kopumā pārņēma kaimiņvalsts Asīrija.
Babilonijā pastāvēja arī skolas. Tajās galvenokārt tika mācītas praktiskas iemaņas un zināšanas. Piemēram, saglabājusies šumeru valodā rakstīts zemkopja almanahs, kas saturēja detalizētus zemes kopšanas padomus, ieskaitot lauku apūdeņošanu, graudu vētīšanas paņēmienus u.c. Līdz ar to jāatzīmē, ka bija parādījies vēl vien civilizācijas attīstību noteicošs faktors — zināšanas un zināšanu vadība, kura nozīme tālākā laika gaitā arvien vairāk pieauga.
Babilonijas amatnieki bija labi meistari daudzās tehnikas un tehnoloģijas jomās. Tie bija apguvuši metalurģiju, audumu balināšanu, krāsošanu, krāsu un pigmentu izgatavošanu, kosmētiku, parfimēriju, farmāciju u.c. Babilonijas ārsti izdarīja ķirurģiskas operācijas un pat Hammurapi likumu krājumā vairāki paragrāfi veltīti ķirurģijai. Valdnieka Nebukadnecara II valdīšanas laikā tika uzbūvēts gan Babilonijas galvenajam dievam Mardukam veltītais Esagila templis, gan templim blakus esošais zikurāts Etemenanki, Bībelē dēvēts par Bābeles torni, gan viens no septiņiem pasaules brīnumiem — Babilonijas gaisa dārzi.
Noriets
Pēc Hammurapi nāves varas un saimnieciskā uzplaukuma centrs no senajām šumeru zemēm sāka arvien vairāk novirzīties uz ziemeļiem. Tas lielā mērā izskaidrojams ar tehnisko progresu un jaunievedumiem dažādās dzīves jomās, kas ļāva veiksmīgi piemēroties apkārtējās vides apstākļiem arī ārpus auglīgajām upju ielejām. Sākotnēji šo procesu izmantoja heti, kuri trešā gadu tūkstoša p.m.ē. pēdējā ceturksnī attīstīja spēcīgu valsti, kas aptvēra lielu Anatolijas pussalas daļu. Labi nostiprinājušies, viņi uzsāka vairāku gadsimtu ilgu ekspansiju, līdz ap 1700. gadu p.m.ē. hetu rokās bija nonākušas plašas zemes no Sīrijas līdz pat Melnai jūrai. Šajā laikā Babilonija jau bija stipri novājināta. Tās teritorija bija sarukusi līdz senās Akadas robežām un spēcīgākajiem kaimiņiem tā vairs nelikās īpaši pievilcīga. Tādēļ heti vienā no savām militārajām ofensīvām iebruka Babilonā izpostīja un drīz to pameta likteņa varā. Pēc postošā hetu reida Mezopotāmija četrus gadsimtus pēc kārtas bija kā caurstaigājams pagalms, kur viena pēc otra iebruka dažādas tautas un klejojošas ciltis, kas cīnījās savā starpā par ietekmi, pakāpeniski, 13.-12. gadsimtu p.m.ē. laikā sadaloties divās atšķirīgās nometnēs — divās valstīs — Babilonijā un Asīrijā. Pēc Asīrijas norieta 7. gadsimta p.m.ē. beigās ķēniņš Nebukadnecars II atjaunoja Babilonijas lielvalsti, ko vēsturnieki dēvē par Jaunbabiloniju, pēc viņa nāves to pakļāva Ahemenīdu valsts.
Vēsturiskā nozīme
No Hammurapi valdīšanas līdz Jaunbabilonijas sagrāvei pagāja vairāk kā 1200 gadu. Šajā ilgajā laikā Babilonijas sociālā struktūra, saimnieciskā organizācija, māksla, literatūra, reliģiskie ticējumi sasniedza augstu attīstības pakāpi. Tai pat laikā, neskatoties uz to, ka tajā dažādos laika posmos dominēja dažādas tautas un valdnieki, tā saglabāja savu sākotnējo šumeru kultūras mantojumu.
Moldāvu valoda
Moldāvu valoda (limba moldovenească, лимба молдовеняскэ) bija rumāņu valodas oficiālais nosaukums Moldovas Republikā. Galvenā atšķirība no rumāņu valodas ir tā, ka dažreiz tiek izmantots kirilicas alfabēts. Tas tika lietots Moldāvijas APSR un Moldāvijas PSR no 1924. līdz 1932. gadam un no 1938. līdz 1989. gadam, kad tās bija Padomju Savienības sastāvā. Kopš 1989. gada moldāvu valodas rakstībā atkal tika izmantots latīņu alfabēts, kā tas ir Rumānijā, tomēr Moldovas konstitūcijā kopš 1994. gada valsts valoda tika saukta par "moldāvu valodu", lai gan 1991. gada Moldovas Neatkarības deklarācijā valsts valodas nosaukums bija "rumāņu valoda". Moldāvu valoda (kirilicā) ir viena no trijām Piedņestras oficiālajām valodām.
2004. gada vasaras olimpiskās spēles
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Atēnas par 2004. gada olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlētas Starptautiskās Olimpiskās komitejas 106. sanāksmē, kas notika Lozannā. Grieķijas galvaspilsēta pārspēja Romu, Keiptaunu, Stokholmu un Buenosairesu. Vēl pieteikušās bija, bet līdz finālbalsojumam netika: Stambula, Lille, Riodežaneiro, Sanhuana, Seviļa un Sanktpēterburga.
Gatavošanās
Grieķijas valdība paziņoja kopējās izmaksas par olimpisko spēļu organizēšanu - 8,954 miljardi eiro, cenā iekļaujot arī izdevumus par drošību, kas sastādīja 1,08 miljardu. NBC Universal kompānija samaksāja SOK 793 miljonus ASV dolāru par tiesībām olimpiādi translēt ASV, tā bija rekordliela summa. Starp sešiem "NBC Universal" televīzijas kanāliem (NBC, CNBC, MSNBC, Bravo, USA Network un Telemundo) olimpiskās spēles tika pārraidītas 24 stundas diennaktī, septiņas dienas nedēļā.
Pēc notikušajiem teroraktiem izskanēja bažas, ka teroristi varētu apdraudēt arī olimpiādes darbību. Grieķi tādēļ palielināja naudas summu, kas veltīta drošības nodrošināšanai. Atēnās un visos olimpiskajos objektos patrulēja aptuveni 70 000 policistu. Pēc grieķu lūguma arī Eiropas Savienība un NATO palīdzēja drošības jautājumos.
Kad SOK izrādīja pretenzijas pret olimpisko objektu celtniecības ātrumu, tika izveidota jauna organizatoriskā komiteja, tās prezidents - Džianna Angelopuloss-Daskalaki. Viņa vadībā līdz olimpiādes sākumam tika uzbūvētas vienas no modernākajām sporta celtnēm pasaulē.
Celtniecība
Tā kā līdz pat 2004. gada maija beigām vairāku celtņu pabeigšana kavējās, organizatori nolēma peldēšanas centram jumtu nebūvēt. Tiesa, jau pašā sākumā jumts nebija obligāta prasība. Olimpiskais stadions, vieta, kur organizēja atklāšanas un noslēguma ceremonijas, tika nodots eksplutācijā tikai divus mēnešus pirms olimpiādes sākuma. Šim stadionam bija elegants stikla jumts, ko dizainēja spāņu arhitekts Santjago Kalatrava. Viņš bija arī velodroma dizaina autors.
Infrastruktūras daļas, piemēram, tramvaja līnija, kas savieno Atēnu dienvidu daļu ar pilsētas centru, pat divus mēnešus pirms spēļu sākuma kavējās. Pēdējā brīža steiga bija viena no lielākajām olimpisko spēļu vēsturē. Lai gan viss liecināja par pretējo, grieķi uzstājīgi turpināja sacīt, ka visu paspēs laikā. Tā arī notika - jūlijā un augustā visas celtnes bija gatavas lietošanai. Augustā oficiāli tika pabeigts un nodots ekspluatācijā olimpiskais stadions.
Talismani
Jau kopš 1968. gada ziemas olimpiskajām spēlēm Grenoblē, Francijā neatņemama olimpiādes sastāvdaļa ir talismani. Atēnu olimpiskajām spēlēm bija divi oficiālie talismani - Atēna un Fivoss. Brālis un māsa tika nosaukti Atēnas, sengrieķu mitoloģijas gudrības un taisnīga kara dievietes, un Fēbusa, sengrieķu mitoloģijas gaismas un mūzikas dieva, vārdā.
Latvieši olimpiskajās spēlēs
Latviju Atēnu olimpiskajās spēlēs pārstāvēja 32 sportisti 11 sporta veidos. Atklāšanas ceremonijā valsts karogu nesa Vadims Vasiļevskis. Latvieši izcīnīja 4 medaļas, visas sudraba kaluma. To paveica Vasiļevskis šķēpmešanā, Jevgēņijs Saproņenko atbalsta lēcienā, Jeļena Rubļevska modernajā pieccīņā un Viktors Ščerbatihs svarcelšanā. Medaļu skaits deva kopējo 58. vietu.
Franki
Franki (la vai gens Francorum) ir rietumģermāņu cilšu apvienība, kas izveidojās 3. gadsimta vidū un kurai bija nozīmīga loma Eiropas vēsturē no 5. līdz 9. gadsimtam.
Franku izcelšanās
Franki izveidojās ap 3. gadsimta vidu apvienojoties vairākām ģermāņu ciltīm vienā grupā. Pēc Romas impērijas sabrukuma 5. gadsimtā frankiem bija arvien lielāka loma Eiropas vēsturē. Vispārējā haosā, kāds bija bijušās Romas impērijas kādreizējās rietumu provincēs 5. gadsimtā, franki bija tikai viena no dažādajām ģermāņu cilšu koalīcijām, kuras krustām šķērsām pārstaigāja gandrīz visu Eiropas kontinentu, cīnoties savā starpā par labāku teritoriju. Šajā sajukumā franki, kuru teritorija jau bija iezīmējusies lielākajā Gallijas daļā, arvien vairāk sāka nostiprināties kā dominējošais spēks Rietumeiropā. Militāra meistarība, laba organizācija un talantīgi, enerģiski valdnieki bija tās priekšrocības, kas frankus arvien vairāk izcēla citu tautu vidū. Līdz ar to izveidojās Franku valsts. Franki, sava valdnieka Hlodviga I vadībā, sākotnēji sakāva pēdējā romiešu gubernatora Siagrija spēkus, tad alemaņus austrumos no Reinas, bet pēc tam pieveica arī vestgotus.
Franku cīņas
Avārus franki iesprostoja Bavārijā, piespieda tos pie kalniem, bet pēc tam deva tiem izšķirošo triecienu. Starp citu, šī franku uzvara pār avāriem kļuva par nozīmīgu Eiropas vēstures pagrieziena punktu — tas bija iemesls nozīmīgai Centrālās un Austrumeiropas etniski nacionālās struktūras maiņai tālākajos gadsimtos. Izzūdot avāriem pavērās ceļš slāvu ieplūšanai Eiropas vidienē, ko tie arī nekavējās darīt.
Kristietības pieņemšana
Franku pievēršanās katoļu baznīcai bija izšķirošs faktors arī pretrunu pārvarēšanai starp gallu-romiešu un franku augstmaņiem Gallijas teritorijā. Franki, pārņemot katoļticību, ieviesa arī vēl Romas impērijas laikā iedibinātās provinces pārvaldes institūcijas un kārtību, kā arī laika gaitā izveidojušās zemes un īpašuma attiecības. Rezultātā Gallijā, frankiem integrējoties ar vietējo gallu-romiešu aristokrātiju, sāka veidoties jauna sabiedrības struktūra. Vēl gan bija vajadzīgi vairāki gadsimti, lai šī sabiedrība pilnībā izveidotos kā mūsdienu franču nācija. Taču no Eiropas tālākās attīstības viedokļa galvenais ir tas, ka Eiropas kontinentā bija parādījies militārs un politisks stabilizējošs elements.
Tūlīt pēc katoļticības pārņemšanas franki turpināja pakļaut sev plašas teritorijas Eiropā, padarot to vietējos valdniekus par franku karaļa vasaļiem un tādējādi ieliekot pamatus feodālai sabiedrības organizācijas attīstībai. Franku karalis būtībā bija Romas pāvesta vasalis, savukārt, karaļa tuvākajiem vasaļiem to teritorijās bija gandrīz tāda pat vara, kā karalim pār visu karaļvalsti kopumā.
Karolingu dinastija
Karolingu dinastiju dibina Merovingu dinastijas majordoms Pipins Īsais, kas kronējas Suasonā (valda no 752. līdz 768. gadam). Tā dēls ir Kārlis Lielais. 43 valdīšanas gados Kārlis pakļāva gandrīz vai visu kristīgās Eiropas pasauli. Tūlīt pēc kāpšanas tronī viņš apspiež sadumpojušos baskus un bretoņus. Tad sāka ekspansiju uz sakšu zemēm (karš ar pārtraukumiem ilga 30 gadus). 772. gadā franki noposta sakšu zemes līdz Vezerai un nocērt to svēto ozolu Irminsulu. 774. gadā franki pakļauj langobardus. Kārlis sevi sāk dēvēt par "franku un langobardu valdnieku". Pāvests tam piešķir "Romas katoļu valsts aizstāvja" titulu. 776. gadā tiek apspiesti sakšu un langobardu dumpji. 778. gadā franki pāriet Pirenejus, ieņem Saragosu un visu teritoriju līdz Ebro upei (atpakaļceļā slavenā Ronsevalas kauja ar baskiem). Atkal karš ar sakšiem. Karagājieni uz Istriju un Pannoniju, tad pret Brandenburgas ļutičiem. Karš ar avāriem, sakšu dumpis. Avāriem atņemtajā teritorijā tiek dibināta Ostmarka (vēlākā Austrija). Šādas "markas" tiek dibinātas visā robežjoslā kā nocietināti, militāri patstāvīgi apgabali markgrāfu pakļautībā. Frankiem sāk maksāt meslus Mēklenburgas obotriti, Brandenburgas ļutiči, Saksijas sorbi, Bohēmijas čehi. 800. gadā Kārli Romā kronē par Romas imperatoru. 810. gadā karš ar dāņiem, franki pakļauj to sabiedrotos nordalbingus — pēdējo brīvo sakšu cilti. 9. gadsimtā franku valsts teritorija plešas no Ebro upes Spānijā līdz Rābas upei Pannonijā un no Eideras ziemeļos līdz Beneventei dienvidos.
Feodālisma struktūras veidošanās
Bija arī sfēras, kur franki nelabprāt pārņēma Romas mantojumu. Viena no tām bija likumdošana. Frankiem ienākot Gallijā tiem jau pastāvēja savi likumdošanas pamati. Tie, piemēram, neizslēdza asinsatriebību. Tādēļ franku sabiedrībā vēl ilgi saglabājās barbariskā prakse kārtot attiecības ar rūpīgi izplānotu, rafinētu personīgo ienaidnieku nogalināšanas palīdzību. Taču diez vai varētu apgalvot, ka franki šinī ziņā būtu daudz "barbariskāki" par romiešiem. Lai gan Romā asinsatriebība oficiāli netika atzīta, asiņainas izrēķināšanās ar nelabvēļiem vai politiskiem pretiniekiem bija parasta parādība.
Hlodviga I militārā veiksme un pievēršanās katoļticībai nostiprināja karaļa absolūto varu, uz kuras balstījās visa vēlākā Eiropas feodālā politekonomiskā sistēma. Tomēr karaļa vara un autoritāte nebūt nebija vienīgais šīs sistēmas balsts. Milzīga nozīme feodālās Eiropas attīstībā bija romiešu ieviestajai nodokļu sistēmai, it īpaši ar tirdzniecību saistītiem nodokļiem, ko franki atklāja ierodoties Gallijā un, ko viņi pārņēma gandrīz neizmainītā veidā. Šī sistēma drīz vien sāka „strādāt” feodālās sistēmas materiālai nostiprināšanai.
Cits ne mazāk, bet varbūt pat vēl vairāk nozīmīgs feodālisma balsts jau no paša sākuma bija karaļnama dārgumu krātuve, no kuras gadsimtu gaitā visās pasaules valstīs izveidojās valsts kase un budžets, kādus mēs tos pazīstam mūsdienās. Uz šādu šīs institūcijas evolūciju netieši, bet nepārprotami norāda vārdu valodnieciskās saites dažādās valodās. Piemēram, angļu treasure (bagātība, dārgumi) ir sakne vārdam treasury, kas nozīmē gan dārgumu glabātuvi, gan valsts kasi.
Tiesa, šis mūsdienu valsts kases aizmetnis franku valsts veidošanās laikā funkcionēja visai atšķirīgi. Karaļa naudas un dārglietu uzkrājumi sākotnēji veidojās, galvenokārt, no kara laupījumiem un pakļauto tautu un valstu kontribūcijām. Vēlāk galvenais ienākumu avots bija paša karaļnama īpašumi, vasaļu maksājumi, nodokļi. Savukārt karalis nauda un dārglietas izlietoja. lai apdāvinātu savus atbalstītājus, algotu karaspēku, uzpirktu pretiniekus. Tā veidojās feodālās sistēmas saimnieciskā mehānisma pirmie pamati.
Franku valsts sabrukums
Franku karalim Kārlim Lielajam bija palicis dzīvs tikai viens dēls — Luijs Dievbijīgais, tādēļ viņa valdīšanas laikā franku valsts palika vēl nesadalīta. Stabilitāte beidzās līdz ar Luija nāvi, jo viņam bija trīs dēli no pirmā sievas un viens no otrās. Franku valsts saskaņā ar radinieku starpā 843. gadā noslēgto Verdenas līgumu tika sadalīta trijās daļās. Pirmais no Luija dēliem Lotārs I saņēma valsts vidusdaļu, kuru veidoja mūsdienu Nīderlande, Beļģija, Šveice, Elzasa-Lotringa un daļa Itālijas. Otrs dēls Kārlis II Plikgalvis saņēma valsts rietumdaļu, kura aptuveni atbilst mūsdienu Francijai (Rietumfranku valsti), bet trešais dēls Luijs Vācietis ieguva austrumdaļu, kas aptuveni atbilst mūsdienu Vācijai. Līdz ar šo sadalījumu ne tikai tika ielikti pirmie vēlākās Eiropas politiskā un teritoriālā sadalījuma pamati, bet arī Eiropas iekšējās pretrunas, kas periodiski izvērsās asiņainos karos, kuri turpinājās līdz pat Otrā pasaules kara beigām.
Karolingu monarhijas kraha rezultātā spēcīgākie un ietekmīgākie kādreizējie karolingu vasaļi pasludināja paši sevi par neatkarīgiem monarhiem vai par hercogiem. Tā, par neatkarīgu hercogisti kļuva Akvitānija (mūsdienu Francijas dienvidu daļa), kurā jau franku karaļvalsts laikā dominēja separātiskas tendences.
Kamaniņu braukšana 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs — Divnieki
Vīriešu divnieku kamaniņu braukšanas sacensības 2010. gada Olimpiskajās spēlēs norisinājās Vistleras bobsleja, kamaniņu un skeletona trasē. Sacensībās uzvarēja Austrijas duets Andreass Lingers un Volfgangs Lingers, kuri uzvarēja arī 2006. gada Olimpiskajās spēlēs. Otrajā vietā ierindojās Latvijas duets Andris Šics un Juris Šics. Savukārt trešo vietu ieguva Vācijas duets Patriks Leitners un Aleksandrs Rešs.
Franki
Franku valsts sabrukums
Tipiska situācija — bijušās franku impērijas iekšējās nesaskaņas nekavējās izmantot citas tautas. Tā, 841. gadā vikingi iekuģoja Sēnā un izlaupīja Ruānu, bet 854. gadā tie pilnībā nodedzināja Hamburgu, kuru kā cietoksni tikai pirms dažiem gadu desmitiem (808. gadā) bija nodibinājis Kārlis Lielais. Arī Parīze tika izlaupīta un izpostīta, bet karalim Kārlim Plikgalvim šajā laikā nācās patverties labi nocietinātajā Monmartrā. Vikingi 9. gadsimta beigās pilnībā iekaroja Sēnas lejteci un apmetās šajā reģionā, bet viņu virsaitis Rollo kļuva par neatkarīgu Normandijas hercogu. Bet Provansas un Itālijas tā brīža valdnieki šajās jukās daudz nedomājot, sevi pasludināja par karaļiem.
Kamaniņu braukšana 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs — Divnieki
Kopumā sacensībās startēja 20 pāri no 10 valstīm. Latviju pārstāvēja Andris Šics/Juris Šics un Oskars Gudramovičs/Pēteris Kalniņš. Brāļi Šici izcīnīja sudraba medaļu, kas ir labākais Latvijas sportistu panākums ziemas olimpiskajās spēlēs neatkarīgās Latvijas laikā (kopš 1992. gada Olimpiskajām spēlēm). Taču Latvijas otrā ekipāža Oskars Gudramovičs/Pēteris Kalniņš izcīnīja 12. vietu.
Franki
Franku valsts sabrukums
Gandrīz divus gadsimtus (9. un 10. gadsimtā) Eiropā atkal valdīja sašķeltība, haoss, kari un nemieri. Kādreiz tik varenās Karolingu dinastijas kontrolē vairs bija palikusi tikai Parīze un tuvākā tās apkārtne. Daudzas lauksaimniecības zemes tika pamestas novārtā, tirdzniecība panīka, pa ceļiem siroja laupītāju bandas un ceļošana pat nelielos attālumos bija kļuvusi nedroša. Šie gadsimti iegājuši Eiropas vēsturē kā „tumšie”.
Taču ekonomikā šī lejupslīde vairs nebija tik krasa kā Merovingu dinastijas valdīšanas noslēguma posmā. Tirdzniecība un monetārā sistēma saglabājās un „atelpas” brīžos starp augstmaņu savstarpējiem kariem pat paplašinājās. Svarīgu lomu šinī ziņā nospēlēja cita tā laika jaunievedums — Luija Dievbijīgā rīkojums katrā zemē, katrā apgabalā un pilsētā nodibināt pastāvīgu tirgu un tie vēlāk turpināja funkcionēt neskatoties ne uz kādām jukām. Vairums no tiem izveidojās pilsētās gar Sēnas, Luāras un Ronas upēm, kas atviegloja preču piegādi tirgos pat no attālām vietām. Tas veicināja amatniecības attīstīšanos pilsētās, preču apmaiņu starp laukiem un pilsētām, visās saimniecības jomās padziļinājās specializācija, pieauga darba ražīgums. Līdz ar to karolingu iedibinātā saimniecība izrādījās pietiekami dzīvotspējīga Eiropas kontekstā un nodrošināja tās uzplaukumu vēlākajos gadsimtos.
Mavriks Vulfsons
Mavriks Vulfsons (dzimis Maskavā, miris ) bija Latvijas ebreju izcelsmes žurnālists, Latvijas Mākslas akadēmijas profesors un politiķis (PSKP, LTF, LDDP, TSP). Latvijas Republikas Augstākās Padomes Ārlietu komisijas priekšsēdētājs (1990—1991). Latvijas Ārlietu ministrijas speciālo uzdevumu vēstnieks (1991).
Dzīvesgājums
Dzimis Maskavā tirgoņa Hermaņa Vulfsona un viņa sievas Perlas ģimenē. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām 1921. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz dzīvi Latvijā, mācījās Rīgas pilsētas vācu pamatskolā, vācu komercskolā, vēlāk Rīgas 4. vidusskolā Gaiziņa ielā 3 un pēc tās slēgšanas 2. valsts ģimnāzijā.
Pēc Latvijas okupācijas strādāja laikraksta "Latvijas Kareivis" (vēlāk "Sarkanais Kareivis") redakcijā, bija redaktora vietnieks. 1940. gada rudenī iestājās Latvijas Komunistiskajā partijā. No 1941. gada jūlija bija rotas poļitruks 201. latviešu strēlnieku divīzijā, vēlāk 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas bataljona komisārs, apbalvots ar vairākiem ordeņiem.
Pēc kara beigām strādāja laikrakstā "Cīņa", līdztekus līdz 1953. gadam studēja Latvijas Valsts universitātes Ekonomikas fakultātē, tad bija "Rīgas Balss" redaktora vietnieks. 1962. gadā sāka strādāt Latvijas Mākslas akadēmijā par PSKP vēstures pasniedzēju, vadīja Latvijas TV starptautisko ziņu raidījumu "Globuss" un Latvijas Žurnālistu savienības starptautisko komentētāju sekciju.
M. Vulfsons aktīvi iesaistījās Atmodas kustībā, piedalījās LPSR Radošo savienību plēnumā, kur 1988. gada 2. jūnijā uzstājās ar runu par Latvijas okupāciju un atklāti nolasīja Molotova—Ribentropa pakta slepenos protokolus un publiskoja Latvijas okupācijas faktu.
1989. gadā bijis iekļauts izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā.
Ievēlēts par Latvijas Republikas Augstākās Padomes deputātu no Elejas, strādāja par tās Ārlietu komisijas priekšsēdētāju. Pēc uzrunas Ebreju genocīda upuru piemiņas dienā 1991. gada 24. novembrī Rumbulas memoriālā, kurā latviešu tautai pārmeta "paššķīstīšanās trūkumu", M. Vulfsons pameta Ārlietu komisijas priekšsēdētāja amatu un darbojās atjaunotajā Latvijas Ārlietu ministrijā kā speciālo uzdevumu vēstnieks, pēc tam atsāka strādāt Latvijas Mākslas akadēmijā par sociālās psiholoģijas pasniedzēju. Leģionāru piemiņas dienā 1999. gada 16. martā nolika ziedus pie Brīvības pieminekļa un sacīja presei: "Šai būtu jābūt izlīguma, nevis konfrontācijas dienai" un piebilda, ka "tiešām daļa no cilvēkiem, kas dienēja vācu armijā, uzskatīja, ka viņi cīnās par brīvu Latviju, nevis pārstāv vācu armijas intereses".
M. Vulfsons darbojies politikā arī pēc Augstākās Padomes darbības beigām. 1993. gadā viņš kandidēja 5. Saeimas vēlēšanās no “Saskaņa Latvijai – atdzimšana tautsaimniecībai” saraksta, bet 1995. gadā 6. Saeimas vēlēšanās no Tautas Saskaņas partijas saraksta, abas reizes gan netiekot ievēlēts.
Miris.
Ieguldījums Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanā
"1989. gadā, kad tikai sākās Latvijas virzība uz pilnīgu neatkarības atjaunošanu, ļoti svarīgi bija Krievijas racionāli domājošo politiķu paaudzei pierādīt, ka Latvija 1940. gadā bija nevis brīvprātīgi pievienojusies padomju republiku saimei, bet mēs tikām vardarbīgi inkorporēti PSRS, balstoties uz nacistiskās Vācijas un Padomju Savienības īstenoto ietekmes sfēru sadalīšanu Eiropā — slepeno līgumu, kas papildināja Ribentropa — Molotova paktu," — uzsvera ekonomikas doktors un diplomāts Dainis Zelmenis.
Pateicoties Starpreģionālai deputātu grupai izdevās PSRS Tautas deputātu kongresā izveidot Molotova—Ribentropa pakta izmeklēšanas komisiju, kurā no Latvijas tika iekļauti pasniedzējs Mavriks Vulfsons, diplomāts un žurnālists Nikolajs Neilands un Latvijas Kompartijas CK sekretārs ideoloģiskos jautājumos Ivars Ķezbers.
Tas bija vienīgais juridiskais pamats, uz kura balstoties varēja cerēt uz Latvijas neatkarības atjaunošanu, uzskata Andrejs Cīrulis : "Tas bija prātam grūti aptverams panākums, it īpaši, ja ņem vērā, ka baltiešu deputātu, kas atbalstīja tautfrontiešu idejas, kopskaits bija apmēram 120, bet kopējais PSRS tautas deputātu skaits bija 2250. Tajā brīdī mums, baltiešiem, talkā nāca Krievijas gaišie un progresīvie deputāti ar Borisu Jeļcinu un Andreju Saharovu priekšgalā. Šīs cīņas laikā pasaules mēdiju ievērību izpelnījās mūsu spožie juristi Ilmārs Bišers, Andris Plotnieks, Juris Bojārs, Viktors Skudra, Nikolajs Neilands, kā arī leģendārais publicists Mavriks Vulfsons."
Pēc tā PSRS tautas deputāte Valentīna Klibiķe panāca, ka jautājums par Baltijas valstu neatkarības atjaunošanu tika iekļauts PSRS Tautas deputātu V kongresa dienaskārtībā, bet divas reizes šis balsojums bija noraidošs. Baltijas deputāti piedalījas balsojumā par PSRS Valsts padomes ievēlēšanu, kas 1991. gada 6.septembrī atzina Latvijas, Lietuvas un Igaunijas neatkarību.
Odesēna
Odesēna (fr, ) ir Francijas departaments, viens no astoņiem Ildefransas reģiona departamentiem. Tas tika izveidots 1968. gadā, apvienojot Parīzes rietumu priekšpilsētas. Odesēnā ir trīs apgabali (arrondissements):
Šizofrēnija
Šizofrēnija (no el (skhízō) — 'saskaldu' un φρήν (phrḗn) — 'dvēsele, prāts') ir slimība, kad slimniekam parādās garīgi traucējumi un zūd īstenības uztvere. Tā bieži izpaužas kā halucināciju parādīšanās, paranoja, iracionālu uzskatu paušana un nesakarīga runāšana (šizofāzija).
Diagnoze pacientam tiek noteikta tikai pēc viņa paša teiktā vai novērojot viņa uzvedību. Nav objektīvas vai zinātniskas slimības noteikšanas metodes, piemēram, laboratorijas izmeklējumi.
Šizofrēnijai raksturīgās īpašības ir:
Vairums šizofrēnijas slimnieku nespēj iekļauties apkārtējā vidē un piedzīvo būtiskas sociālās problēmas, piemēram, ilgtermiņa bezdarbu, nabadzību un pat kļūst par bezpajumtniekiem. Slimniekiem bieži novērojami cita veida sekundāri garīgi traucējumi: ģeneralizēta trauksme, klīniskā depresija un narkomānija. Aptuveni 5% beidz dzīvi, izdarot pašnāvību.
20% slimnieku tā būtiski neietekmē dzīves kvalitāti, daži no tās laika gaitā izārstējas.
Simptomātika
Šizofrēnijai raksturīgi t.s. pozitīvie un negatīvie simptomi. Pozitīvie simptomi parādās pirmie un tie parasti nav sastopami normālā populācijā.
Etioloģija un patoģenēze
Šizofrēnijas etioloģija nav noskaidrota. Pēc pašreizējo pētījumu datiem uzskata, ka nozīme varētu būt sekojošiem faktoriem:
Kinofilma
Kinofilma jeb vienkārši filma ir kinematogrāfijas darbs. Kinofilmas var iedalīt pēc dažādiem kritērijiem, piemēram, pēc satura: mākslas filmās jeb spēlfilmās, dokumentālajās filmās, populārzinātniskajās filmās; pēc ilguma: pilnmetrāžas filmās un īsfilmās. Filmas tiek uzņemtas ar kinokamerām, bet izrādītas kinoteātros. Pēc tam filmas var tikt izplatītas DVD ierakstos vai videokasetēs, rādītas televīzijā. Kino pirmsākumos filmas bija bez skaņas (mēmais kino), kā arī melnbaltas (melnbaltais kino), bet mūsdienās gandrīz ikviena filma ir ar skaņu un krāsām.
Vidēji gada laikā visvairāk kinofilmu tiek uzņemtas Indijā (Bolivudā), kas otrajā vietā esošo Ķīnu apsteidz ar vismaz divreiz vairāk uzfilmētajām filmām. Trešajā vietā ir Filipīnas, bet Amerikas Savienotās Valstis (Holivuda) ir ceturtajā vietā. Visu laiku ienesīgākā filma ir "Atriebēji: Noslēgums" (2019), kam seko "Avatars" (2009), bet trešajā vietā ir "Titāniks" (1997).
Kinofilmu uzņemšana
Filmu uzņemšana sākas ar ideju vai stāstu, uz kuru balstīt filmas sižetu. Tālāk tiek uzrakstīts scenārijs, notiek aktieru proves, dekorāciju izgatavošana un citi sagatavošanās darbi. Tad tiek veidota filmas uzņemšanas komanda, kuru vada režisors, un filmēšanas process var sākties. Filmēšanas process var ilgt no vienas vai vairākām dienām (dažām īsfilmām) līdz pat vairākiem gadiem. Ginesa rekordu grāmatā kā visilgākais filmas uzņemšanas laiks ir fiksēts 31 gads (filma The Thief and the Cobbler). Kad filmēšanas process beidzies, notiek filmas montāža un ieskaņošana.
Kinofilmu balvas
Viena no prestižākajām balvām, kas tiek piešķirta par kinofilmu veidošanu, ir Amerikas Kinoakadēmijas balva ("Oskars"). Tā tiek piešķirta 24 nominācijās. Par nozīmīgāko nomināciju uzskata Oskaru par labāko filmu. Ir arī citas prestižas balvas, piemēram, Zelta globusa balva, Britu Kinoakadēmijas balva (BAFTA), Cēzara balva un citas.
Kinofestivāli
Kinofestivālu laikā notiek vairāku kinofilmu izrādīšana vienā vai vairākos kinoteātros, lai noskaidrotu labākās filmas dažādās nominācijās. Viens no slavenākajiem ir Kannu kinofestivāls, kas katru gadu parasti maija mēnesī notiek Francijas pilsētā Kannās. Ne mazāk slaveni ir kinofestivāli, kas katru gadu notiek Venēcijā, Berlīnē, Karlovi Vari, Toronto un citur. Latvijas nacionālais kinofestivāls ir "Lielais Kristaps", kas notiek reizi divos gados. Vēsturiski pirmais kinofestivāls 1932. gadā notika Itālijas pilsētā Venēcijā.
1545. gads
1545. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Tarpāns
Tarpāns (Equus ferus ferus) ir zirgu dzimtas (Equidae) savvaļas zirga (Equus ferus) Eirāzijas pasuga. Mūsdienās tarpāni ir izmiruši. Pēdējais tarpāns nomira Ukrainā 1876. gadā. Pēc citiem datiem pēdējais tarpāns nomira 1918. gadā Poltovas guberņā Mirgorodas tuvumā Krievijā. Vārds tarpāns ir cēlies no kazahu valodas, un tas nozīmē — zirgs.
Izskats
Tarpāni sadalījās divos veidos: meža tarpāns (Equus ferus sylvaticus) un stepes tarpāns (Equus ferus ferus). Meža tarpāns apdzīvoja Eirāzijas mežainos apvidus, bet stepes tarpāns — Eiropas stepes.
Zirgiem ziemas periodā bija gara vilna ar biezu pūkainu pavilnu. Kažoks bija peļu pelēkā krāsā ar platu tumšu svītru pāri mugurai visā tās garumā. Stepes tarpāna augstums skaustā bija apmēram 1,36 m, meža tarpāni bija augumā mazāki. Krēpes paīsas un vertikāli stāvošas.
Tarpānu sistemātika
Pirmās rakstiskās liecības par tarpānu ir no 1774. gada. Tarpānu aprakstīja vācu zinātnieks Johans Fridrihs Gmelins. Viņš 1769. gadā zirgus bija redzējis Bobrovkas reģionā, Voroņežas tuvumā. 1784. gadā flāmu dabas pētnieks Pīters Bodderts nosauca tarpānu par Equus ferus ferus, balstoties uz Gmelina aprakstiem. 1912. gadā Vīnes Šonbrunnas zoodārza direktors, zoologs Otto Antonius, pētīdams Gmelina tarpāna aprakstus un nebūdams pārliecināts par Bodderta lēmumu, nosauca tarpānu par Equus gmelini, līdz ar to tarpānam ir divi latīniskie nosaukumi.
FK Daugava Rīga (1944)
FK Daugava bija Latvijas PSR futbola klubs, kas spēlēja PSRS futbola čempionāta Augstākajā, Pirmajā un Otrajā līgā. Mājas spēles tas aizvadīja Daugavas stadionā, Rīgā.
Tarpāns
Tarpānu sistemātika
Mūsdienās zinātnieki uzskata, ka mājas zirgs Equus caballus ir cēlies tieši no tarpāna, un līdz ar to abi pieder pie vienas sugas. Saskaņā ar Internacionālo Zooloģisko nomenklatūras kodu tarpāna pareizais latīniskais nosaukums ir Equus caballus ferus. Tomēr biologi kopumā ignorē šo zinātniski pareizo nosaukumu un turpina tarpānu saukt par Equus ferus ferus, lai nesajauktu savvaļas zirgu ar tā pieradinātajiem brālēniem.
Vēsture
Kādreiz tarpāni apdzīvoja plašas teritorijas no Francijas un Spānijas dienvidiem līdz Krievijas austrumiem. Ir uzskats, ka senie cilvēki Francijas un Spānijas alu zīmējumos ir attēlojuši tieši tarpānus. Krievijas dienvidu rajonos, kur skiti 3 000 gadus pirms mūsu ēras pieradināja pirmos zirgus, ir atrasti fosilie zirgu kauli, zinātnieki uzskata, ka tie ir tarpāna kauli.
Tarpāna populācijas atjaunošanai savvaļā līdz mūsdienām ir bijušas trīs programas. Berlīnes zoodārza direktors Luts Heks un Minhenes zoodārza direktors Heins Heks uzsāka zirgu šķirnes izveidi, kas atgādinātu tarpānu. Tā bija izveidota jauna šķirne — heka zirgs. Apmēram tajā pašā laikā 1936. gadā poļu zinātnieks Tadeušs Vetulani uzsāka koniku programu, selekcionējot konikus tarpāna virzienā. vidū ASV Harijs Hegards uzsāka trešo programu, selekcionējot tarpāna tipa zirgus no savvaļas mustangiem un vietējiem darba zirgiem. Pēc vairākiem gadiem tika iegūta šķirne — hegarda zirgs jeb strobela zirgs. Lai arī visām trim šķirnēm ir liela līdzība ar tarpānu, nevienu no programām nevar uzskatīt par pilnīgi izdevušos, tas tomēr joprojām nav tarpāns.
Viktors Orbāns
Viktors Orbāns (, dzimis ) ir ungāru labējā spārna politiķis, šībrīža Ungārijas premjerministrs.
Sarkanais ozols
Sarkanais ozols ir daudzgadīgs dižskābaržu dzimtas koks ar olveida vai ieapaļu vainagu. Sarkanais ozols savvaļā aug Ziemeļamerikā. Latvijā ozols tiek audzēts apstādījumos, ir ziemcietīgs visā Latvijas teritorijā. Latvijā ozols var izaugt līdz 25 m garš. Ziemeļamerikas mežos sasniedz pat 40 m garumu. Rudenī koka lapas nokrāsojas sarkanas.
Dzīves līmenis
Dzīves līmenis ir materiālās labklājības līmenis, kuru raksturo attiecība starp reālo ienākumu apjomu un atbilstošo patēriņa apjomu.
Latvijas Republikas Centrālās statistikas pārvalde iedzīvotāju dzīves līmeņa statistikas jomā rēķina nabadzības un sociālās atstumtības monetāros indikatorus jeb Lākenas indikatorus.
Viktors Peļevins
Viktors Peļevins (Ви́ктор Оле́гович Пеле́вин, * 1962. gada 22. novembrī Maskavā) ir nozīmīgs krievu rakstnieks - prozaiķis.
Peļevins ir beidzis Maskavas enerģētikas institūtu (specialitāte - elektromehāniķis), dienējis padomju armijā, beidzis kursus Literatūras institūtā. Vairākus gadus bijis līdzstrādnieks žurnālam Hаука и религия, kur gatavoja publikācijas par austrumu misticismu. Viņa pirmā publikācija bija pasaka Колдун Игнат и люди (1989). Slavenākais Peļevina romāns ir Generation «П» (1999). Peļevina darbi tulkoti daudzās pasaules valodās, to skaitā arī latviešu (Generation-P, Šausmu ķivere).
Džo Deiviss
Džo Deiviss (en; — ) bija angļu snūkera profesionālis. Vairākkārtējs biljarda un snūkera starptautisko sacensību čempions.
Biogrāfija
Savu biljarda spēlētāja karjeru viņš uzsāka jau 13 gadu vecumā, kad kļuva par vietējā čempionāta uzvarētāju starp amatieriem. Viņš turpināja progresēt un sasniedzot pilngadību kļuva par profesionāli. Jau 1922. gadā viņš, divdesmit viena gada vecumā, bija piedalījies savā pirmajā pasaules čempionātā, kur zaudēja tikai Polam Ņūmenam. 1928. gadā viņš kļuva par Biljarda pasaules čempionāta uzvarētāju. Šo titulu viņš paturēja līdz 1932. gadam.
Karjera snūkerā
Jau ieguvis daudzus titulus biljardā ap 1926. gadu Džo Deiviss īpaši pievērsās snūkeram. Šo spēli viņš pazina jau iepriekš, bet tagad viņš kopā ar citiem entuziastiem uzsāka šīs spēles popularizēšanu. 1926. gadā viņš kopā ar savu paziņu Bilu Kamkinu iesniedza lūgumu par Snūkera pasaules čempionāta rīkošanu profesionāļiem. Šo lūgumu izskatīja Biljarda asociācija un Kontroles kluba padome (en), kura drīzumā deva pozitīvu atbildi.
Jau 1927. gadā pieliekot arī savu roku organizēšanā Deiviss un citi snūkera spēlētāji piedalījās pirmajā Snūkera pasaules čempionātā. Deiviss pēdējā čempionāta spēlē uzvarēja Tomu Denisu ar rezultātu 20-11 un kļuva par pirmo pasaules čempionu snūkerā. Uzvarētāja balva gan bija tikai 6 sterliņu mārciņas un 10 pensi, bet uzvarētāja kausu Deiviss bija iegādājies par savu naudu. Šī pieticība radās, jo tobrīd snūkera čempionātam nebija savu sponsoru.
Kopš šīs uzvaras Deiviss savu titulu aizstāvēja bez pārtraukumiem līdz pat 1940. gadam, kļūdams tobrīd par 14 kārtēju pasaules čempionu snūkerā. Šajā laikā posmā viņš uzstādīja daudzus rekordus, piemēram, izspēlēja pirmo oficiāli reģistrēto sēriju virs simts punktiem, kā arī pirmo senčuriju. 1940. gadā Otrais pasaules karš uz ilgāku laiku pārtrauca Snūkera pasaules čempionāta rīkošanu.
Tikai 1946. gadā notikās pirmais čempionāts pēc kara, kurā savu titulu 15. reizi aizstāvēja Deiviss. Šī gan bija pēdējā reize, kad viņš cīnījās pasaules čempionātā, jo nolēma, ka vairs nepiedalīsies tajā. Šī rīcība viņu ir padarījusi par vienīgo pasaules čempionu, kurš nav bijis sakauts. Līdz 1964. gadam viņš bija profesionālis. Šajā periodā viņš sasniedza vairākus jaunus rekordus snūkerā.
Džo Deiviss nomira 1978. gadā, tikai 2 mēnešus pēc tam, kad viņa brālis, Freds Deiviss, uzvarēja snūkera pasaules čempionātā.
Dānija
Dānija ir parlamentāra demokrātija un konstitucionālā monarhija un Dānijas karaliene ir Margrēte II. Valsts teritorija ir sīkāk sadalīta piecos reģionos. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Kopenhāgena. Dānija ir NATO, ANO, ESAO, EDSO un Šengena zonas dalībvalsts. ANO Pasaules laimes ziņojumā daudzus gadus atzīta par vienu no laimīgākajām valstīm pasaulē. Valstī ir vieni no augstākajiem rādītājiem pasaulē pēc iedzīvotāju ienākumu vienlīdzības un IKP uz vienu iedzīvotāju.
Vēsture
Uzskata, ka dāņi Jitlandes pussalā un tuvākajās salās ieradušies no Skandināvijas pussalas dienvidu daļas 5.—6. gadsimtā, izspiežot no šejienes kimrus, jitus, angļus, sakšus u. c. ciltis, kas bija spiestas meklēt patvērumu Britu salās. Dāņu ķēniņš Sveins I 1013.—1014. gadā iekaroja daļu Anglijas. Viņa dēls Knuts, jeb Kanuts II pārvaldīja Angliju (1016—1035), Dāniju (1018—1035) un Norvēģiju (1028—1035). 1168. gadā Valdemārs I Lielais iekaroja Rīgenes salu. Valdemāra II valdīšanas laikā 1220. gadā dāņu rokās nonāca liela daļa Igaunijas un Livonijas, taču 1227. gadā pēc zaudējuma vācu firstiem kaujā pie Bornhēvedas, Valdemārs II bija spiests atteikties no iekarojumiem, paturot vienīgi Rīgenes salu un Ziemeļigauniju. Dānija spēlēja vadošo lomu 1397. gadā izveidotajā Kalmāras ūnijā, kas aptvēra Dāniju, Norvēģiju un Zviedriju. Livonijas kara laikā Dānija uz laiku ieguva kontroli pār Kurzemes bīskapiju (1560—1585) un Sāmsalu (1560—1645), tomēr dāņu prinča Magnusa mēģinājums kļūt par Livonijas karali bija neveiksmīgs.
Pēc Otrā Ziemeļu kara ar Zviedriju 1658. gadā Dānija bija spiesta atdot tai Skones provinci, bet 1814. gadā kā zaudētāja Napoleona karos bija spiesta atdot Zviedrijai Norvēģiju. 1864. gadā pēc Otrā Šlēsvigas kara Dānija bija spiesta atdot Šlēsvigu un Holšteinu Prūsijai. Pirmajā pasaules karā Dānija bija neitrāla, bet pēc kara beigām notikušā plebiscīta saņēma Šlēsvigas ziemeļu daļu (tagad — Dienvidjitlande). Otrā pasaules kara laikā 1940. gada 9. aprīlī Vācija okupēja Dāniju.
Pēc kara beigām 1949. gadā Dānija kļuva par vienu no NATO dibinātājvalstīm un 1973. gada 1. janvārī tā kļuva par Eiropas kopienas (Eiropas savienības priekšteces) dalībvalsti.
Ģeogrāfija
Dānija atrodas Ziemeļeiropā, tās krastus rietumos apskalo Ziemeļjūra, bet austrumu krastus — Baltijas jūra. Valstij ir 68 km gara sauszemes robeža ar Vāciju, bet 2022. gadā oficiāli izveidota robeža ar Kanādu. Jūras šaurumu starp Norvēģiju un Dāniju sauc par Skageraku, bet starp Zviedriju un Dāniju — par Kategatu. Šaurākajā vietā starp Zviedriju un Dāniju atrodas Ēresunda šaurums, kas ir 4 km plats.
Dānijas teritorijas lielāko daļu (70%) aizņem Jitlandes pussala, kura 340 km uz ziemeļiem no Vācijas robežas iestiepjas Ziemeļjūrā. Pusi krasta līnijas garuma veido salas. Kopumā Dānijā ietilpst apmēram 443 salas, kuras aizņem 2/5 no valsts platības, un tās kopējais piekrastes garums ir 7314 kilometri. Lielākās Dānijas salas ir Zēlande, Fīna, Lollāna un Bornholma. Dānijai pieder arī tās bijušās kolonijas, kuras pašlaik ir autonomas Dānijas sastāvdaļas — pasaulē lielākā sala Grenlande un Fēru salas.