cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Deep Space Climate Observatory
Atrodoties 1,5 miljonu kilometru attālumā no Zemes, DSCOVR novēro saules vēja stāvokli, veic koronālās masas izvirdumu agrās brīdināšanas funkciju un veic Zemes atmosfēras un biosfēras izmaiņu novērošanu (ozonu, aerosolus, putekļus, vulkāniskos pelnus, mākoņu augstumu, veģetācijas pārklājumu un klimatu).
Kosmiskais aparāts izgatavots uz platformas SMEX-Lite bāzes. Tā starta masa ir 570 kg. Galvenie instrumenti:
DSCOVR palaists 23:03:02 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 v1.1 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-40.
caption1=The Moon transiting Earth, July 16, 2015. 2015. gada 8. jūnijā DSCOVR iegāja Lisažū orbītā ap Zemes un Saules L1 Lagranža punktu. 6. jūlijā DSCOVR uzņēma pirmo Zemes attēlu.
2019. gada 27. jūnijā DSCOVR iegāja drošajā režīmā, jo bija sabojājies kosmiskā aparāta orientācijas sistēmas lāzera žiroskops. Tika izstrādātas programmatūras modifikācijas, lai DSCOVR varētu darboties bez lāzera žiroskopa, leņķiskā ātruma informācijas iegūšanai izmantojot zvaigžņu sensoru. 2020. gada 2. martā DSCOVR atsāka normālu darbību.
Centrālais masīvs
Centrālais masīvs ir kalnu sistēma Francijas centrālajā un dienvidu daļā. Austrumos Ronas zemiene to atdala no Alpiem. Veidojas kā vidēji augstu plakankaļņu un plato sistēma — plašākais hercīnā krokojuma veidojums Viduseiropā. Masīva vidējais augstums ir 400—700 m, augstākā virsotne ir Pijdesansī (1885 m vjl) masīva ziemeļrietumos.
Tadeuss Makkleins
Tadeuss Brevs Makkleins (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu vieglatlēts, 1900. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks.
Centrālais masīvs
Masīva ziemeļu un centrālo daļu veido bazalta plato ar apdzisušu vulkānu konusiem, ko saposmo meridionāli orientētas upju ielejas. Dienvidos piekļaujas Kosas karsta plato, Sevēni un Nuāri, rietumos un ziemeļrietumos — Morvāns, Vivarē kalni, Forēza.
Klimats mēreni okeānisks ar vēsu vasaru un maigu ziemu, dienvidos un dienvidaustrumos — subtropu klimats. Augājā pārsvarā platlapju meži, virs 1200 m — baltegļu meži, bet virs 1400 m — subalpiskās pļavas. Lielu daļu aizņem kultivētās zemes. Masīvā urāna un akmeņogļu ieguve. Minerālūdeņu avoti (Višī). Nozīmīgs tūrisms.
Eisaki (Kaunatas pagasts)
Eisaki ir ciems Kaunatas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 286 km attālumā no Rīgas.
Ēveles draudzes novads
Ēveles draudzes novads bija viens no Vidzemes guberņas Valkas apriņķa  (līdz 1783. gadam — Rīgas apriņķa) draudzes novadiem.
Muižas
Ēveles draudzes novadā bija šādas muižas:
Konors Makgregors
Konors Entonijs Makgregors (en, dzimis ) ir profesionāls jauktās cīņas mākslas (MMA) cīkstonis un bokseris no Īrijas. Viņš ir bijušais Ultimate Fighting Championship čempions vieglajā un pusvieglajā svarā. Līdz 2021. gada jūlijam bija aizvadījis 28 cīņas jauktajā cīņas mākslā, no kurām 22 cīņās ir uzvarējis.
aizvadīja pirmo profesionālo cīņu boksā pret Floidu Meivezeru, kurā viņš piekāpās, taču par cīņu saņēma 30 miljonus dolāru.
2013. gada Rēzeknes domes vēlēšanas
2013. gada Rēzeknes domes vēlēšanas bija Rēzeknes domes vēlēšanas, kas notika 1. jūnijā 2013. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās piedalījās 11 kandidātu saraksti, kas veidoti no 155 kandidātiem, bet domē tika ievēlēti 13 deputāti no 5 kandidātu sarakstiem.
Ernsts Krīgers
Francs Heinrihs Ernsts Krīgers (de; dzimis, miris ) bija vācu šaha problēmists.
Ernsts Krīgers bija vienīgais dēls ģimenē. Bērnību viņš pavadīja Kirhheimbolandenē. No 1886. gada viņš mācījās Cveibrikenes vidusskolā. Viņa inteliģences dēļ klasesbiedri viņu sauca par Plato minor (mazais Platons). No šīs iesaukas viņš vēlāk kā anagrammu izveidoja pseidonīmu P. A. Orlimont, kuru izmantoja, publicējot savas šaha kompozīcijas. Pēc vidusskolas beigšanas Ernsts Krīgers studēja jurisprudenci Minhenē un Heidelbergā. Pēc studijām viņš 1895. gadā sāka strādāt par advokātu Frankentālē. 1897.gadā viņš apprecējās. Pēc vairākkārtīgas ar profesiju saistītas dzīves vietas maiņas 1923. gadā Krīgers ieradās Cveibrikenē, kas turpmākos gadus kļuva par viņa dzīves vietu. Šeit viņš bija aktīvs šaha kluba biedrs. Krīgers nomira Landavas pansionātā 1943. gadā.
Šaha kompozīcija
Savu pirmo uzdevumu Krīgers publicēja 1886. gadā laikrakstā Leipziger Tageblatt. No 1900. līdz 1914. gadam viņš izmantoja pseidonīmu R. Frieder, pēc tam P. A. Orlimont. Krīgers bija jaunvācu skolas pārstāvis. Kopumā viņš publicējis vairāk nekā 500 šaha uzdevumus, galvenokārt trīsvilčus.
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Suhonoja
Suhonoja jeb Sukinava (ru), agrāk arī Sibīrijas Marienburga jeb Sibīrijas Alūksne (ru), ir latviešu 19. gadsimta beigās dibināts ciems Krievijas Federācijas Krasnojarskas novada  Ujāras rajonā.
Vēsture
Suhonoju 1897. gadā dibināja no Alūksnes apkaimes pa 1896. gada vasarā līdz Ačinskai atklāto līniju atceļojušie latvieši. Sākotnēji ciema nosaukums bija Sibīrijas Marienburga jeb Sibīrijas Alūksne, taču, sākoties Pirmajam pasaules karam, tas pēc ciematnieku lūguma pārdēvēts par Suhonoju. 1907. gadā Suhonojā tika atvērta pirmā skola, un 1910. gadā Suhonojā bija 110 latviešu un 10 igauņu saimniecības.
Vukesonas arēna
Vukesonas arēna (zh; zināma arī kā Kadiljaka centrs zh) ir daudzfunkcionāla iekštelpu arēna Ķīnas galvaspilsētā Pekinā. Sākotnēji arēna tika būvēta priekš 2008. gada vasaras olimpisko spēļu basketbola turnīra.
Autoceļš P110
P110 autoceļš Liepāja—Tāši ir Latvijas reģionālais autoceļš, kas savieno autoceļu A9 Liepājā ar autoceļu P111 pie Kapsēdes 6 km no Tāšiem. Autoceļa kopējais garums ir 6,2 km un tas visā garumā klāts ar asfaltbetona segumu. Ceļš šķērso Liepājas pilsētu un Dienvidkurzemes novadu.
Vukesonas arēna
2015. gada 14. decembrī Kontinentālā hokeja līga paziņoja, ka arēnā spēlēs tās Pekinas paplašināšanās komanda — Pekinas "Kunlun Red Star".
2022. gada ziemas olimpisko spēļu laikā arēnā tika aizvadīts hokeja turnīrs.
Humanitārās zinātnes (filma)
"Humanitārās zinātnes" (en) ir 2012. gada drāma, kuras režisors, scenārija autors, kā arī viens no producentiem un galveno lomu atveidotājiem ir Džošs Rednors. Citas lomas filmā atveido Elizabete Olsena, Ričards Dženkinss, Elisona Džanija, Džons Magaro un Elizabete Rīzere. Filmas pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā.
Vukesonas arēna
Arēnā kopš 2008. gada ir uzstājušies arī vairāko pasaulslaveni mūziķi ar savām turnejām.
Humanitārās zinātnes (filma)
35 gadus vecais Džese atgriežas absolvētajā universitātē, lai nosvinētu sava bijušā angļu valodas pasniedzēja iešanu pensijā. Universitātē Džese satiek 19 veco studenti Zibiju; drīz vien starp abiem parādās romantiskas jūtas.
Rusova iela
Rusova iela ir iela Rīgā, Ziemeļu rajonā, Čiekurkalnā. Tā sākas krustojumā ar Ķīšezera ielu un beidzas krustojumā ar Čiekurkalna 6. šķērslīniju, aiz kura turpinās kā Stienes iela. Visā garumā iela klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 715 metri.
Vēsture
Ierīkota Rīgas ārpilsētas novadā no Pletenberga (tag. Ķīšezera) ielas līdz Meinharda (tag. Gaujas) ielai, 1902. gadā nosaukta hronista Baltazara Rusova vārdā.
Ielas raksturojums
Rusova iela ir 0,715 km gara vietējas nozīmes iela Čiekurkalna apkaimes ziemeļos. Tā sākas krustojumā ar Ķīšezera ielu un virzās dienvidu virzienā kā asfaltēts ceļš. Iela krustojas ar Ungura, Gaujas ielu un Čiekurkalna 4. šķērslīniju. Pēc tam tā savienojas ar Čiekurkalna 5. šķērslīniju un beidzas krustojumā ar Čiekurkalna 6. šķērslīniju, kur tālāk iela turpinās kā Stienes iela.
Ielu savienojumi
Rusova iela ir savienota ar šādām ielām:
Uzbrukums Rīgai (1941)
1941. gada uzbrukums Rīgai bija nacistiskās Vācijas bruņoto spēku uzbrukuma operācija 1941. gada Latvijas vācu okupācijas laikā no 29. jūnija līdz 1. jūlijam. Uzbrukuma laikā tika nopostīta liela daļa Vecrīgas.
Stāvoklis pirms kaujas sākuma
24. jūnijā Latvijas teritorijā izvietotās Sarkanās armijas 27. armijas komandieris ģenerālmajors Nikolajs Berzarins deva pavēli ieņemt aizsardzības pozīcijas gar Daugavas krastu no Rīgas līdz Līvāniem. Tālāk gar upi bija paredzēts izvietoties padomju 8. armijai, kas atkāpās no Lietuvas. Aizsardzības līnijas izveidošanas plānu izjauca straujš Vērmahta 4. tanku grupas 41. motorizētā korpusa uzbrukums Jēkabpils virzienā. 1. tanku divīzija ieņēma Krustpili, šķērsoja Daugavu un izveidoja placdarmu upes labajā krastā, bet 6. tanku divīzija 28. jūnijā ieņēma Līvānus. Vienlaikus Vērmahta 18. armijas 1. armijas korpuss sasniedza Daugavu pie Jaunjelgavas, bet 26. armijas korpuss 29. jūnijā ieņēma Jelgavu un Bausku, no kurienes izvērsa uzbrukumu Rīgai. Šajā situācijā Sarkanās armijas virspavēlniecība deva pavēli armijai atkāpties no Daugavas aizsardzības līnijas uz Veļikajas aizsardzības līniju (t.s. Staļina līniju), kas vēl pirms 1940. gada Latvijas okupācijas bija uzbūvēta aiz Latvijas—Krievijas robežas.
Sacelšanās Rīgā
Atbilstoši mobilizācijas plānam 1941. gada 22. jūnija vakarā no Baranovičiem Rīgā ieradās NKVD operatīvo spēku 5. motostrēlnieku pulks (komandieris A. Golovko), uz kura bāzes 23. jūnijā pavēlēja izveidot NKVD 22. motostrēlnieku divīziju (ru) 3904 karavīru sastāvā. NKVD 1. motostrēlnieku pulks dislocējās Kauņā, bet NKVD 3. motostrēlnieku pulks Tallinā. NKVD 5. motostrēlnieku pulka uzdevums bija apspiest iespējamo vietējo iedzīvotāju sacelšanos.
Jau naktī uz 23. jūniju notika nacionālo partizānu uzbrukums ēkai, kurā dzīvoja Latvijas Komunistiskās partijas Centrālkomitejas darbinieki. 25. jūnijā LKP pirmais sekretārs Jānis Kalnbērziņš izsauca 18 Rīgā dzīvojošos Spānijas pilsoņu kara veterānus, kuriem uzdeva izveidot brīvprātīgo bataljonus Rīgas tiltu aizsardzībai. Pirmo bataljona komandēja A. Narbatovičs un G. Broziņš, otro bataljonu К. Godkalns un A. Rozenbergs, trešo bataljonu F. Veisenfelds un J. Beniķis, bataljonos iesaistījās arī Žanis Grīva, A. Spalāns, M. Gurevičs un citi Spānijas vetrāni. Izveidoja arī komjauniešu rotu A. Rendnieka vadībā. 27. jūnijā pirmais bataljons ieņēma pozīcijas pie Pontonu tilta, otrais bataljons pie Dzelzceļa tilta un Rīgas Centrāltirgus, bet trešo bataljonu aizsūtīja aizsargāt Ķeguma HES.
27. jūnija pēcpusdienā pie Centrāltirgus paviljoniem notika kauja starp 2. strādnieku bataljonu un nacionālo partizānu grupu, kuras laikā lielākā daļa no tās krita. Arī 1. bataljona pozīcijas tika apšaudītas no Daugavmalas namu logiem. 28. jūnijā nemiernieki ieņēma Rīgas radio ēku un pārraidīja paziņojumu par "Latvijas pagaidu valdības" izveidi.
Kaujas gaita
28. jūnija vakarā pāri Rīgas tiltiem atkāpās sakautā 10. strēlnieku korpusa vienības. 62. kājnieku pulks ieņēma aizsardzības pozīcijas gar Daugavas krastmalu, NKVD 5. motostrēlnieku pulks izvietojās dažādās vietās pilsētā un centās nepieļaut diversijas un atkāpšanos. Dzelzceļa tiltu sargāja Sarkanās armijas bruņuvilciens.
Vērmahta 18. armijas 16. armijas korpuss uzbruka pilsētai no Bauskas un centās nepieļaut Sarkanās armijas 10. strēlnieku korpusa un 12. mehanizētā korpusa tanku divīzijas daļu atkāpšanos pāri Rīgas tiltiem. 29. jūnija rītā Vērmahta 61. kājnieku divīzija (komandieris ģenerālis Zigfrīds Hēnike (Siegfried Hänicke)) ieņēma Pārdaugavu, tomēr nespēja ieņemt Daugavas tiltus, jo tika saspridzināti divi no trim tiltiem (Pontonu tilts un Zemgales tilts). Kaujas notika Torņakalna apkaimē, kur Sarkanarmijas Rīgas karaskolas kursantu vienība atkāpās pa Vienības gatvi un pāri Dzelzceļa tiltam sasniedza pilsētas centru.
29. jūnijā notika kauja par Rīgas Dzelzceļa tiltu, kurā pēc vācu avotu ziņām krita 532 Vērmahta karavīri. Pulkveža Oto Laša komandētā Vērmahta 1. kājnieku divīzijas 43. kājnieku pulka triecienvienība ap 12.00 pāri vēl neuzspridzinātajam Daugavas dzelzceļa tiltam ar sešiem tankiem, vieglo artilēriju un mīnmetējiem izlauzās līdz Rīgas autoostas apkārtnei, kur Sarkanā armija tos ielenca un iznīcināja. Vienlaikus padomju sapieri uzspridzināja Daugavas dzelzceļa tiltu. Sarkanās armijas 10. strēlnieku korpusa vadība sazinājās ar Mangaļsalas artilēristiem un lūdza viņu palīdzību. Līdz pulksten 12.00 uz centra pusi tika pagriezti 130 mm un 152 mm kalibra krasta apsardzes lielgabali, kas atklāja netēmētu uguni Rīgas virzienā.
Kaujas laikā Vecrīgā sākās ugunsgrēks, nodega Rīgas Sv. Pētera baznīca, Melngalvju nams, Rātsnams un citas Vecrīgas ēkas ap to (Kamarinu nams, Resursa biedrības nams, Jakša nams u.c.). Zināms, ka Pētera baznīcas torņa skatu laukumā bija iekārtots sarkanarmijas novērošanas punkts artilērijas apšaudes koriģēšanai un tajā atradās munīcija. Abas karojošās puses vēlāk vainoja viena otru baznīcas nodedzināšanā.
Par kauju pie Dzelzceļa tilta Vērmahta 43. kājnieku pulka komandierim Oto Lašam 1941. gada 17. jūlijā piešķīra Dzelzs krusta bruņinieka pakāpi (Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes).
Rīgas ieņemšana
Naktī uz 30. jūniju uz Valku evakuējās Latvijas PSR valdības un LKP CK locekļi ar ģimenēm. Naktī uz 1. jūliju Rīgu atstāja arī pēdējās Sarkanās armijas vienības. Pie Daugavas pienākot galvenajiem vācu spēkiem, tie uzcēla pontonu tiltu Katlakalna apkaimē, pār kuru pārgāja Daugavu un gandrīz bez pretestības 1. jūlijā ienāca Rīgā cauri Latgales priekšpilsētai. Vienīgā lielākā apšaude notika Ivana kapos pie Rīgas Svētā Jāņa Priekšteča baznīcas.
1956. gada Latvijas čempionāts šahā
1956. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas PSR 13. šaha čempionāts vīriešiem un Latvijas PSR 10. šaha čempionāts sievietēm.
Turnīra gaita
Latvijas PSR 13. šaha čempionāts vīriešiem notika no 6. februāra līdz 5. martam 1956. gadā Rīgā. Beidzot tika pārtraukta piecu gadu ilgā tradīcija, ka čempionātos uzvar Latvijas Valsts Universitātes I kursa students, un iepriekšējais čempions nespēj aizstāvēt savu titulu. Aivars Gipslis otro gadu pēc kārtas uzvarēja ļoti pārliecinoši. Viņš par 2 punktiem apsteidza savus tuvākos konkurentus Israelu Zilberu un Jāni Kļaviņu, kuri ierindojās otrajā un trešajā vietā.
Latvijas PSR 10. šaha čempionāts sievietēm notika no 28. janvāra līdz 19. februārim 1956. gadā Rīgā. Atšķirībā no iepriekšējiem gadiem Mildas Laubertes pārākums nebija apstrīdams, un viņa pārliecinoši izcīnīja savu devīto Latvijas PSR čempiones titulu.
Latvijas vīriešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībnieks !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! 15 !! 16 !! 17 !! 18 !! 19 !! 20 !! Punkti !! Vieta
Latvijas sieviešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībnieks !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! Punkti !! Vieta
Širina Ebādi
Širina Ebādi (fa, Širin Ebādi; dzimusi ) ir Irānas juriste, cilvēktiesību aktīviste un bijusī tiesnese. Irānā dibinājusi Cilvēktiesību aizstāvju centru. 2003. gadā saņēmusi Nobela miera prēmiju. 2004. gadā iekļauta Forbes 100 varenāko pasaules sieviešu sarakstā. Tāpat ir iekļauta 100 visu laiku ietekmīgāko sieviešu sarakstā.
Biogrāfija
1992. gadā uzsāka juristes praksi pēc beidzot iegūtās licences. Sāka pasniegt arī Teherānas Universitātē un kļuva par cilvēktiesību aizstāvi. Tiesā aizstāvējusi sievietes un disidentus, kā arī personas, kas bija nonākušas pretrunās ar Irānas valdību. 2000. gadā viņai uz trim nedēļām tika piespriests cietumsods par pierādījumu, kas apsūdz valdības amatpersonas 1999. gadā paveiktajā Teherānas Universitātes studentu slepkavībā, izplatīšanā. Atzīta par vainīgu "sabiedrības viedokļa traucēšanā", viņai tika liegta juristes prakse uz pieciem gadiem, piespriests naudassods. Ir arī sarakstījusi vairākas grāmatas.
2003. gadā Ebādi saņēma Nobela miera prēmiju par cīņu par demokrātiju un cilvēktiesībām. Viņa kļuva gan par pirmo musulmanieti, gan par pirmo Irānas sievieti, kas saņem šo apbalvojumu. Kopš 2009. gada dzīvo trimdā Londonā, Apvienotajā Karalistē.
Aleksandera sala
Aleksandera sala (en) ir neapdzīvota sala Kanādas ziemeļos Karalienes Elizabetes salu arhipelāgā.
Ģeogrāfija
Atrodas Kanādas Arktiskā arhipelāga Karalienes Elizabetes salu Perija salu grupā. Baiama Mārtina šaurums rietumos salu atdala no Melvila salas, Bojera šaurums ziemeļos — no Mesija salas, Erskina līcis austrumos un Pella līcis dienvidos — no Batērsta salas. Sala izstiepta dienvidrietumu—ziemeļaustrumu virzienā, krasti mēreni izroboti. Reljefā dominē paugurains līdzenums. Salas teritorijā valda arktiskais tuksnesis. Visa sala ietilpst Kausuitukas nacionālā parka teritorijā.
Vēsture
Sala ilgi tika uzskatīta par daļu no Batērsta salas sauszemes masīva. Tagadējais nosaukums piešķirts 1962. gadā par godu Kanādas ģenerālgubernatoram (1946—1952) Haroldam Aleksanderam (Charles Vincent Massey).
Grāveri (Jersikas pagasts)
Grāveri (arī Groveri) ir ciems Līvānu novada Jersikas pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļu daļā 7,8 km no pagasta centra Upeniekiem, 3,6 km no novada centra Līvāniem un 171,8 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa A6, Daugavas labajā krastā, uz dienvidiem no Līvāniem.
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Preiļu rajonā. 2016. gadā blīvāk apdzīvotā Grāveru daļa tika iekļauta Līvānu pilsētas teritorijā, līdz ar to šobrīd ciema iedzīvotāju skaits ir ievērojami samazinājies.
Eness Kanters Frīdoms
Eness Kanters Freedoms (tr, en; dzimis Cīrihē, Šveicē) ir turku basketbolists, spēlē centra pozīcijā. Pašlaik (2022) pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Bostonas "Celtics". 2021. gada 29. novembrī ieguvis ASV pilsonību un oficiāli mainījis savu vārdu, pievienojot vēl vienu uzvārdu Frīdoms (no en — "brīvība").
E. Kanters ir dzimis Šveicē, turku ģimenē, kura vēlāk atgriezās dzīvot Turcijā. Viņa jaunākais brālis Kerems Kanters arī ir basketbolists, spēlējis NCAA, šobrīd spēlē profesionālā līmenī, pārstāvot Lietuvas klubu BC Dzūkija.
Karejera
2008.—2009. gada sezonā viņš pārstāvēja Turcijas līgas klubu Fenerbahçe Ülker. Pēc šīs sezonas viņam līgumu piedāvāja gan Fenerbahçe, gan Grieķijas Olympiacos, taču E. Kanters abām komandām atteica, jo vēlējās spēlēt ASV.
2009.—2010. gada sezonu viņš aizvadīja ASV vidusskolu basketbolā, pārstāvēja Stoneridge Preparatory School. 2010. gada Nike Hoop Summit viņš guva rekordlielu skaitu punktu (34), pārspēdams Dirka Novicka 1998. gada spēlē iespēto. Šai pašā spēlē viņš savāca arī 13 atlēkušās bumbas.
2010.—2011. gada sezonu viņš vēlējās aizvadīja Vašingtonas Universitātes sastāvā NCAA, taču līgas vadība atteica, jo E. Kanters par spēlēšanu Fenerbahçe bija saņēmis atalgojumu, kas nav pieļaujams NCAA spēlētājiem. Šajā pašā sezonā viņš tika iekļauts arī Kentuki Universitātes komandas sastāvā, tomēr arī to NCAA turnīrā viņam neizdevās pārstāvēt tā paša ierobežojuma dēļ.
NBA
2011. gada NBA draftā E. Kanteru Jūtas "Jazz" izraudzījās ar kopējo 3. kārtas numuru (augstākā vieta starp ārzemniekiem šajā draftā). "Jazz" sastāvā viņš nospēlēja 4 sezonas, pēdējā nostiprinoties komandas starta pieciniekā. 2014. gada 16. decembrī zaudētā spēlē pret Ņūorleānas "Pelicans" viņš aizvadīja karjeras rezultatīvāko spēli, gūstot 29 punktus.
2015. gada februārī E. Kanters tika aizmainīts uz Oklahomasitijas "Thunder" trīs komandu maiņas darījumā, kurā bija iesaistīta arī Detroitas "Pistons". 2015. gada 1. aprīlī viņš uzstādīja jaunu karjeras rezultativitātes rekordu, gūstot 30 punktus zaudētā spēlē pret Dalasas "Mavericks". Savukārt 29016. gada 6. aprīlī zaudējumā pret Portlendas "Trail Blazers" viņš uzlaboja savu rekordu līdz 33 punktiem un 20 atlēkušajām bumbām.
2017. gada 25. decembrī E. Kanters kopā ar Dagu Makdermotu un nākotnes drafta tiesībām tika aizmainīts uz Ņujorkas "Knicks" pret komandas ilggadīgo lideri Karmelo Entoniju. Ņujorkas komandā viņš nospēlēja pusotru sezonu, būdams latviešu basketbolista Kristapa Porziņģa komandas biedrs. 2018. gada 25. novembrī E. Kanters izcīnīja 26 atlēkušās bumbas uzvarētā spēlē pret Memfisas "Grizzlies", kas ir spēlētāja karjetras rekords. 2018.—2019. gada NBA sezonā "Knicks" vienīgās ambīcijas bija ieņemt pēc iespējas zemāku vietu čempionāta noslēgumā, lai cerētu uz augstākas izvēles tiesībām 2019. gada NBA draftā, tādēļ 2019. gada 7. februārī E. Kanters no komandas tika atbrīvots.
13. februārī viņš kā brīvais aģents noslēdza līgumu ar Portlendas "Trail Blazers". Situācijā, kad regulārās sezonas noslēgumā Portlendas komandas vadošais centra spēlētājs Jusufs Nurkičs guva traumu, E. Kanters ieņēma vietu komandas pamatsastāvā un spēlēja nozīmīgu lomu play-off panākumos, kur "Trail Blazers" sasniedza Rietumu konferences finālu, tajā piekāpjoties iepriekšējo divu sezonu NBA čempioniem Goldensteitas "Warriors".
2019. gada jūlijā E. Kanters kā brīvais aģents noslēdza divu gadu līgumu ar Bostonas "Celtics" par atalgojumu 10 miljoni dolāru sezonā. 2020. gada novembrī viņš atgriezās Portlendas "Trail Blazers" sastāvā trīs komandu maiņas darījuma rezultātā. 2021. gada aprīlī E. Kanters uzstādīja savu karjeras rekordu un "Trail Blazers" komandas rekordu, izcīnot 30 atlēkušās bumbas zem groziem uzvarētā spēlē pret Detroitas "Pistons" (118—103). 2021. gada 13. augustā E. Kanters atgriezās Bostonas "Celtics".
Turcijas izlase
E. Kanters ir spēlējis Turcijas jaunatnes izlasēs. Ar Turcijas U18 izlasi viņš izcīnīja bronzas medaļu 2009. gada Eiropas čempionāta Francijā.
Eisāgi
Eisāgi ir ciems Rušonas pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 217 km attālumā no Rīgas.
Berlīnes kongress
Pirmskara situācija
1875. gada vasarā Osmaņu impērijas Balkānu provincēs Bosnijā un Hercegovinā sākās zemnieku, primāri pareizticīgo serbu, sacelšanās. Tai drīz sekoja sacelšanās pareizticīgo bulgāru vidū, kuru 1876. gada maijā osmaņi apspieda ar nežēlību, kas izraisīja sašutumu Eiropas galvaspilsētās, bet jo īpaši Krievijā, kas sevi uzskatīja par slāvu galveno aizstāvi. Austroungārija un Lielbritānija panāca Balkānu krīzes risināšanai veltītu konferenci Stambulā, kurā osmaņi noraidīja visus ierosinātos risinājumus. Abas lielvaras ģeopolitisku iemeslu dēļ vēlējās saglabāt novājināto Osmaņu impēriju, taču tās nevarēja novērst Krievijas uzsākto karu, kas draudēja pilnībā to sagraut.
1877. gada pavasarī Krievija noslēdza slepenu vienošanos ar Austroungāriju, kas apmaiņā pret Austroungārijas piekrišanu Krievijas uzbrukumam osmaņiem, deva tai atļauju okupēt Bosniju un Hercegovinu. Krievija arī panāca piekrišanu Besarābijā zaudēto teritoriju atgūšanai un savu 1856. gada robežu atjaunošanai, tā likvidējot zaudētā Krimas kara sekas. Ja kara laikā notiktu negaidīts Osmaņu impērijas sabrukums, šī vienošanās paredzēja, ka Krievija nepaplašinās savu teritoriju Balkānos, tā neveicinās vienas lielas slāvu valsts veidošanos, taču akceptēs mazāku nacionālo valstu veidošanos, kā arī pasludinās Stambulu par brīvpilsētu. Lielbritānija pasludināja neitralitāti gaidāmajā karā, taču informēja, ka sniegs palīdzību osmaņiem. Lielbritānija arī atgādināja Krievijai cara doto solījumu, ka tā necentīsies okupēt Stambulu, vai ilgstoši paturēt karaspēku bulgāru zemēs.
Sanstefano priekšlīgums
Krievu-turku karš sākās 1877. gada aprīlī un beidzās 1878. gada janvārī, ar krievu karaspēku Stambulas pievārtē. Lielbritānijā sākās uztraukums, ka Krievija pēc Osmaņu impērijas sagrāves varētu mēģināt sasniegt tai svarīgo Suecas kanālu. Austroungārijai, kas iepriekšējās desmitgadēs bija padzīta no Itālijas, zaudējusi Austrijas—Prūsijas karā par ietekmi vācu zemēs, un pēc ungāru sacelšanās pārveidota par dubultmonarhiju, Balkāni bija vienīgā iespēja atjaunot savu ietekmi, īpaši ņemot vērā ungāru intereses reģionā. 1878. gada janvārī Austroungārijas ārlietu ministrs Andraši informēja Krieviju un Vāciju, ka Krievijas iecerētie miera noteikumi liks Austroungārijai uzsākt karu pret Krieviju. Paralēli Krievijas un Osmaņu impērijas miera līguma sarunām sākās Krievijas un Austrijas sarunas par situāciju Balkānos.
1879. gada 3. martā Krievijas un Osmaņu impērijas parakstīja Sanstefano priekšlīgumu, kurā Krievija panāca Rumānijas, Serbijas un Melnkalnes neatkarības atzīšanu. Serbijas un Melnkalnes teritorijas bija ievērojami palielinātas. Krievija pieprasīja ievērojamu kara kontribūciju, kuru aizstāja ar jaunu teritoriju iegūšanu Besarābijā, kas nodrošināja tuvumu Bulgārijai, un Kaukāzā, kur krievi palielināja kontroli pār armēņu kristiešu apdzīvotajiem apgabaliem. Līgums paredzēja teritoriāli lielu Bulgārijas kņazisti, kas būtu autonoma no Osmaņu impērijas un kurā vēl dažus gadus uzturētos krievu karaspēks. Bulgārija iegūtu pieeju Egejas jūrai un iestieptos Balkānos līdz pat albāņu apdzīvotajām zemēm.
Līguma noteikumi izsauca Lielbritānijas un Austroungārijas neapmierinātību. Austroungārija nevēlējās slāvu valstu palielināšanos un Maķedonijas nonākšanu Bulgārijas sastāvā. Tikmēr Lielbritānija veica daļēju armijas rezervistu mobilizāciju un nosūtīja kara floti uz Bosforu. Lielvaru starpā aktivizējās sarunas par problēmas risinājumu. Lielbritānija vienojās ar osmaņiem par impērijas turpmāku aizsardzību pret Krieviju, pretī saņemot Kipru, kā bāzi reģiona militārai kontrolei. Lielbritānija arī 30. maijā vienojās ar Krieviju par daļēju tās teritoriālo ambīciju atzīšanu, apmaiņā pret kuru krievi piekrita Bulgārijas teritorijas samazināšanai. Tas novājināja Austroungārijas pozīciju, kas tagad izvirzīja jaunus noteikumus Balkānu robežām. Tā uzstāja uz kontroli pār Bosniju un Hercegovinu, kā arī nevēlējās pieļaut Serbijas un Melnkalnes kopīgu robežu, jo tā bloķētu Austroungārijas potenciālo izplešanos dziļāk Balkānos. Andraši arī jau pirms kongresa sākšanās panāca Lielbritānijas piekrišanu tam, ka Donavas ieteka Melnajā jūrā būs Rumānijas, nevis Krievijas kontrolē. Tikmēr Krievija piekrita, ka vienas Bulgārijas valsts vietā varētu pastāvēt divas autonomas bulgāru valstis.
Austroungārijas valdības plāniem uzreiz anektēt Bosniju un Hercegovinu pretestību izrādīja Ungārijas Karalistes valdība un vācu partijas, kas nevēlējās impēriju papildināt ar miljoniem slāvu pilsoņu, tādēļ šo teritoriju oficiāli tikai okupēja, un impērijā iekļāva 1908. gadā pēc solījuma ungāriem, ka to neapvienos ar Horvātiju. Nabadzīgā province nodrošināja sauszemes satiksmi ar impērijas Dalmācijas provinci un Adrijas jūru, taču vēl svarīgāk bija tas, ka tā nenonāca nestabilās Serbijas pakļautībā. Austroungārija panāca Serbijas nonākšanu tās politiskā un ekonomiskā atkarībā. Serbijā valdīja aizvainojums, ka tās iekārotās Maķedonijas zemes Krievija ir izvēlējusies piešķirt Bulgārijai. Taču Austroungārija uzstāja, lai Serbija piekrīt neizveidot kopēju robežu ar Melnkalni.
Kongresa lēmumi
Maija beigās Andraši piekrita Vācijas kanclera Bismarka ierosinājumam noorganizēt visu konfliktā ieinteresēto valstu kongresu Berlīnē.
Tā kā jau pirms kongresa sākuma tiešās sarunās visas valstis bija panākušas daļēju savstarpējo vienošanos, Berlīnē tās ieradās jau ar daudzmaz skaidriem risinājumiem. Neskaidrie jautājumi bija — abu bulgāru provinču robežas, Krievijas karaspēka evakuācija no Balkāniem, Bosfora un Dardaneļu kuģošanas regulējums, Donavas kontrole, kā arī Batumi, Karsas un Kipras piederība, kā arī osmaņu piekrišana Austroungārijas ambīcijām Bosnijā un Hercegovinā.
Rumānijas Karaliste, kas karā piedalījās Krievijas pusē, ieguva pilnīgu neatkarību. Taču, lai apmierinātu Krieviju, Rumānijai nācās zaudēt daļu teritorijas Besarābijā (Budžaku), kā kompensāciju saņemot Donavas deltas Dobružas reģionu, ar ostas pilsētu Konstancu.
Grieķijas Karaliste, redzot osmaņu militāro vājumu, 1878. gada janvārī iesaistījās karā, lai iegūtu grieķu apdzīvoto Tesāliju, taču Rietumvalstu spiediena rezultātā bija spiesta to pamest jau februārī, un kongresā nesaņēma nekādas jaunas teritorijas. Kongresā piedalījās arī Francijas Trešā republika un Itālijas karaliste, taču to dalība bija vairāk formāla. Francijai tā bija pirmā sadarbība ar Vāciju pēc sakāves franču-prūšu karā. Itālijas līdzdalības mērķis bija novērot Austroungārijas mērķus Bosnijā.
Kongress starp Donavu un Balkānu kalniem izveidoja autonomu Bulgārijas kņazisti, bet uz dienvidiem no tās, autonomu Austrumrumēlijas provinci ar galvaspilsētu Plovdivā. Maķedonija, kuru bija ieņēmuši serbi, un krievi paredzējuši iekļaut Bulgārijā, palika osmaņu valdījumā. Melnkalne un Serbija saņēma papildus teritorijas, taču mazākas, nekā paredzēts Sanstefano miera līgumā. Krievija ieguva Aizkaukāza teritorijas ar Batumi un Karsu, kamēr Lielbritānija ieguva Kipru, kas nodrošināja tai Suecas priekšposteni. Lai arī jau pēc dažiem gadiem Austrumrumēlijā notika bulgāru sacelšanās un izveidojās vienota Bulgārijas karaliste, līdz pat Otrā pasaules kara beigām Bulgārija centās iegūt Berlīnes kongresā zaudēto Maķedoniju un pieeju Egejas jūrai. Ar Lielbritānijas atbalstu Grieķijai 1881. gadā izdevās iegūt Tesāliju. Bet Berlīnes kongresa novilktās robežas galīgi tika likvidētas tikai Balkānu karu laikā. Bosnijas un Hercegovinas neskaidrais statuss turpinājās līdz 1908. gadam, kad to oficiāli iekļāva Austroungārijas sastāvā. Šī rīcība izraisīja Serbijas karalistes radikāļu reakciju, kas noveda pie Austroungārijas troņmantinieka Franča Ferdinanda nogalināšanas Sarajevā.
Čevas teorēma
Čevas teorēma ir teorēma par trijstūriem Eiklīda ģeometrijā. Ir dots trijstūris ABC, uz kura malām BC, AC un AB vai to pagarinājumiem ir atlikti attiecīgi punkti D, E un F, kuri nesakrīt ar A, B vai C. Ja taisnes AD, BE un CF krustojas vienā punktā (šo punktu apzīmēsim ar O), tad Čevas teorēma apgalvo, ka
Šajā vienādojumā ir lietoti virzīti nogriežņi — to garumi var būt gan pozitīvi, gan negatīvi skaitļi. Piemēram, attiecība AF/FB ir pozitīvs skaitlis tad, ja punkts F atrodas uz nogriežņa AB, bet ir negatīva, ja F atrodas uz nogriežņa AB pagarinājuma.
Nogriežņus AD, BE un CF sauc par čeviānām.
Belomorska
Belomorska (ru, krl, fi) ir pilsēta Krievijas Eiropas daļas ziemeļos, Karēlijas Republikas ziemeļaustrumu daļā pie Vigas upes ieteces Baltajā jūrā. Osta Baltās jūras krastā. Baltās jūras - Baltijas jūras kanāla galapunkts. Dzelzceļa mezgls.
Čevas teorēma
Čevas teorēmā var apskatīt divus gadījumus — ja O atrodas ABC iekšpusē (tad visi no punktiem D, E un F atrodas uz attiecīgajām trijstūra ABC malām) un ja O atrodas ārpus ABC (tādā gadījumā viens no punktiem D, E vai F atrodas uz attiecīgajām malām, pārējie divi — uz to pagarinājumiem).
Belomorska
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1419. gadā kā Soroka. 1551. gadā apdzīvotā vieta tika piešķirta Solovku klosterim. No 1869. gada ciemā attīstījās kokrūpniecība. 1915. gadā šeit tika izbūvēts dzelzceļš. Apdzīvotās vietas nozīme būtiski pieauga, kad 1933. gadā tika nodota ekspluatācijā Baltās jūras - Baltijas jūras kanāls un Soroka kļuva par kanāla galapunktu. 1938. gadā, apvienojot vairākus ciemus, Belomorskai piešķīra pilsētas tiesības un to nosauca mūsdienu vārdā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam Belomorska bija Karēļu-somu PSR pagaidu galvaspilsēta.
Čevas teorēma
Apgrieztā Čevas teorēma ar nelielām izmaiņām arī ir spēkā: Ja uz trijstūra ABC malām BC, AC un AB vai to pagarinājumiem ir atlikti attiecīgi punkti D, E un F tā, ka
tad taisnes AD, BE un CF krustojas vienā punktā vai arī AD, BE un CF visas ir savstarpēji paralēlas.
Teorēma ir nosaukta par godu Džovanni Čevam, kurš to aprakstīja savā 1678. gada darbā De lineis rectis, tomēr tā ir pieminēta jau Jusufa al Mutamida, 11. gadsimta Saragosas karaļa, darbos.
Šī teorēma ir ļoti līdzīga Menelaja teorēmai, to vienādojumi atšķiras tikai ar zīmi.
Pierādījums
Čevas teorēma var tikt pierādīta vairākos veidos. Dotais pierādījums izmanto trijstūru laukumus. Eksistē arī pierādījums, kas izmanto baricentriskās koordinātas un vektorus, kā arī pierādījums, izmantojot masas centrus.
Apzīmēsim ar h perpendikulu, kas novilkts no punkta O pret taisni AB garumu. Trijstūra AOF laukumu tādā gadījumā var izteikt kā (AF — trijstūra pamats, h — pret to novilktais augstums). Analoģiski trijstūra FOB laukums ir Mēs varam paņemt šo laukumu attiecību.
Ja C un O atrodas vienā pusē taisnei AB, tad trijstūra ACO laukumu var izteikt kā bet OCB laukumu kā  Paņemot ACO un OCB laukumu attiecību mēs iegūstam šādu izteiksmi:
Tātad var secināt, ka
Analoģiski var iegūt, ka un.
Sareizinot iegūtos vienādojumus mēs iegūstam, ka
Tā kā mēs zinām, ka izteiksme zem moduļa zīmes ir pozitīva, mēs iegūstam
kas arī bija jāpierāda.
Čevas teorēmas nosacījums ir spēkā arī, ja taisnes AD, BE un CF ir savstarpēji paralēlas (šis gadījums parasti netiek pieminēts Čevas teorēmas formulējumā). To var pierādīt, izmantojot Talesa teorēmu.
Apgrieztās Čevas teorēmas pierādījums
Apgriezto Čevas teorēmu var pierādīt, izmantojot pierādījumu no pretējā — pieņemsim, ka taisnes AD, BE un CF nekrustojas vienā punktā un nav savstarpēji paralēlas. Nezaudējot vispārību varam pieņemt, ka punkts F atrodas uz nogriežņa AB (lai Čevas teorēmas nosacījums izpildītos vai nu visi punkti D, E un F atrodas uz atbilstošajiem nogriežņiem, vai nu divi no tiem atrodas uz pagarinājumiem, mēs varam pieņemt, ka tie ir D un E). Apzīmēsim AD un BE krustpunktu ar O1 (ja AD ir paralēls ar BE tad viegli var pamatot, ka visas trīs taisnes ir paralēlas). No dotā zināms, ka tas nekrusto taisni CF. Novilksim taisni CO1 un apzīmēsim tās krustpunktu ar taisni AB ar F1. No Čevas teorēmas izriet, ka
No dotā mums ir zināms, ka
Tātād var secināt, ka Pieskaitot abām vienādojuma pusēm 1, mēs varam iegūt, ka
No iepriekš pieņemtā mēs zinam, ka F atrodas uz nogriežņa AB. Līdzīgā veidā var secināt, ka arī F1 atrodas uz nogriežņa AB. Tātad mēs varam iegūt, ka AB=AF+FB un Ievietojot to iepriekš iegūtajā izteiksmē iegūstam, ka  Ja gan F, gan F1 pieder AB, tad var secināt, ka vienīgais gadījums, kad šī izteiksme ir patiesa ir tad, ja punkti F un F1 sakrīt. Bet tādā gadījumā taisne CF iet caur AD un BE krustpunktu, kas ir pretrunā ar pieņēmumu. Tātad var secināt, ka pieņēmums ir aplams un taisnes AD, BE un CF krustojas vienā punktā.
Alternatīvais formulējums
Eksistē Čevas teorēmas alternatīvais formulējums, izmantojot leņķu sinusus. Ja taisnes AD, BE un CF krustojas vienā punktā, tas apgalvo, ka
Šajā formulējumā ir izmantoti virzītie leņķi — \angle XYZ ir leņķis, par kādu vajag pagriezt taisni XY pretēji pulksteņa rādītāja kustības virzienam, lai iegūtu taisni YZ.
Izmantojot šo formulējumu var arī alternatīvi noformulēt apgriezto Čevas teorēmu.
Jānis Apals
Jānis Apals (1930—2011) bija latviešu vēsturnieks un arheologs. Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktors. Viens no pirmajiem arheologiem Latvijā, kas izmantoja eksperimentālās arheoloģijas metodes, Latvijas zemūdens arheoloģijas pamatlicējs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1930. gada 17. septembrī Rīgā. Bērnību pavadīja Ezeres pagastā kur arī ieguvis pirmo izglītību. Mācības turpināja Liepājas pedagoģiskajā skolā, kur vēstures skolotājs tolaik bija arheologs Pēteris Stepiņš.
1951. gadā uzsāka studijas LVU Vēstures un filoloģijas fakultātē, kuru absolvēja 1956. gadā. Strādāja par skolotāju Rīgas celtniecības tehnikumā, kur nodibināja akvalangistu pulciņu. Aktīvā aizraušanās ar zemūdens sportu veicina Jāni Apalu pievērst uzmanību Latvijas ezeriem un pārbaudīt daudzo teiku par tajos nogrimušajām pilīm patiesīgumu.
1959. gadā Salu ezerā viņam pirmo reizi izdevās atklāt ezermītnes paliekas. Jauno atklājumu padziļinātai izpētei Jānis Apals sāka strādāt Latvijas vēstures institūtā. Turpmākajos gados, apzinot vairāk nekā 100 Latvijas ezeru, viņš atklāja kopumā desmit ezermītnes un izveidoja pavisam jaunu arheoloģisko pieminekļu kategoriju.
Jāņa Apala lielākais ieguldījums bija Āraišu ezermītnes arheoloģiskajā izpētē, kas ilga desmit sezonas un tās rezultātā objekts tika izpētīts gandrīz pilnībā. Izrakumos iegūtā informācija tika izmantota Āraišu ezermītnes rekonstrukcijas projekta izstrādē 1980. gados. Apala vadībā jau 1981. gadā tika rekonstruēta pirmā 9. gadsimta latgaļu koka ēka, bet pilnībā projekts tika realizēts 1990.gados, kad arī tika izveidots Āraišu arheoloģiskais muzejparks.
Apals uzsāka un ilgstoši vadīja arī arheoloģiskos izrakumus Cēsu viduslaiku pilī. Vairāku pētījumu un publikāciju autors. Jāņa Apala pēdējā darba vieta bija Latvijas Nacionālais vēstures muzejs. Viņa dēls ir latviešu diplomāts, pašreizējais Latvijas vēstnieks Īrijā, Gints Apals.
Miris 2011. gada 21. februārī.
Viļņas pareizticīgo katedrāle
<mapframe text="Viļņas pareizticīgo katedrāle" width=260 height=260 zoom=18 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q1736161" } Visšķīstākās Dievmātes debesīs uzņemšanas katedrāle (lt, ru) ir 14. gadsimtā uzcelta Krievu pareizticīgās baznīcas katedrāle, kas atrodas Lietuvas galvaspilsētā Viļņā. Kaut arī stipri pārbūvēta, tā ir viena no senākajām baznīcām valstī.
Pēc Brestas ūnijas noslēgšanas 1596. gadā katedrāli 1609. gadā nodeva uniātu baznīcai un tā tika pārbūvēta. 1748. gadā pēc ugunsgrēka ēka tika pamesta un izmantota dažādām vajadzībām, bet 1785. gadā rekonstruēta baroka stilā. Vēlreiz to nopostīja Krievijas karaspēks, apspiežot Koscjuško sacelšanos 1794. gadā. 1808. gadā ēku pārdeva Viļņas Universitātei, kas šeit ierīkoja anatomikumu un bibliotēku. Janvāra sacelšanās apspiedējs, Viļņas ģenerālgubernators Mihails Miravjovs-Viļenskis ēku konfiscēja pareizticīgās baznīcas vajadzībām. No 1865. līdz 1868. gadam tā tika rekonstruēta pēc Nikolaja Čagina projekta. Baznīca darbojās arī PSRS okupācijas gados.
Koku vairogblakts
Koku vairogblakts (Pentatoma rufipes) ir vairogblakšu suga. Tā ir plaši izplatīta suga Eirāzijā un Ziemeļāfrikā. Barojas ar augu sulu, bet dažreiz var uzbrukt arī kukaiņiem. Barojas uz dažādiem lapkokiem, tai skaitā arī uz augļukokiem (ābelēm, bumbierēm, saldajiem ķiršiem, aprikozēm). Bieži nodara kaitējumu augļkoku saimniecībai.
Izplatība
Koku vairogblakts izplatīta visā Palearktikas reģionu. Alpos sastopama līdz 1500 m virs jūras līmeņa. Bieži sastopama arī Latvijā.
Apraksts
Koku vairogblakts ķermeņa garums ir 12—15 mm. Pieaugušiem īpatņiem ir dažas raksturīpašības, kas palīdz viegli atšķirt šo sugu no vairākām Eiropā sastopamām vairogblaktīm. Ķermeņa augšējā virsma ir tumši brūnā krāsā ar metālisku spīdumu; kājas, skuteluma galotne un, dažreiz ūsu bazālais segments ir mainīgā krāsā, un atsevišķiem īpatņiem tā var būt no oranžas līdz sarkanai. Vēdera sāni ir ar pamīšus novietotām melnām, oranžām vai krēmkrāsas svītrām. Pronotuma priekšējo stūru radzes vai zobi ir ar sīku punktuāciju.
Pirmās attīstības stadijās nimfas ir tumšā krāsā, taču ar katru nākamo stadiju nimfas kļūst gaišākas un tām parādās dzeltenas vai zaļas un brūnas vai melnas krāsas laukumi. Šāda krāsa tām palīdz maskēties uz koku mizas. Otrās stadijas nimfas ir ap 3 mm garumā.
Ekoloģija
Koku vairogblakts barojas uz vairākiem lapkokiem, taču iecienītākais tām ir parastais ozols. Starp citiem barības augiem ir tādi koki kā melnalksnis, lazda, Eiropas dižskābardis, ābele, mājas bumbieres, saldais ķirsis, plūmes un aprikozes. Lokālas koku vairogblakts populācijas var būt vairāk adaptētas cita barības auga izvēlei, piemēram, Epping Forest Eseksas grāfistē Anglijā, kur bērzi ir vairāk izplatīti, koku vairogblakts izvēlas bērzus biežāk nekā tur sastopamos ozolus. Nimfas visbiežāk sūc sulu no koka zariem, dažreiz blaktis izmanto arī citus cukura avotus, piemēram, sulu no lapu virsmām. Koku vairogblakts spēj sūkt sulu no dažādām auga daļām, tai skaitā jaunajiem koka zariem, lapām, pumpuriem, ziediem un augļiem.
Neskatoties uz to, ka koku vairogblakts ir zālēdāju suga un barojas ar augu sulu, tās mutes aparāts var tikt izmantots uzbrukšanai kukaiņiem un to hemolimfas sūkšanai. Šī vairogblakts var adaptēties līdz plēsīgam raksturam un baroties ar kukaiņu olām, kāpuriem, kūniņām un pieaugušiem īpatņiem. Daļējs plēsoņas raksturs novērots gan pieaugušiem īpatņiem, gan nimfām.
Dabiskie ienaidnieki
Ir zināmi vairāki dabiskie ienaidnieki, kas medī koku vairogblaktis vai parazitē un izmanto tās. Daži putni barojas ar šīm blaktīm, piemēram, ir zināms, ka zilzīlīte var uzbrukt nimfām, taču ir arī novēroti citi nelieli putni, kas meklē barību uz koku stumbriem un zariem un apēd blakts nimfas ziemas periodā.
Diezgan bieži uz koku vairogblakts ķermeņa var redzēt parazītisko divspārņu olas, taču reti novērots, ka rodas pieaugušas mušas. Phasia hemiptera sugas kāpurmušas pavasarī meklē koku vairogblakts nimfas, lai izdētu olas uz to ķermeņa virsmas un radušies mušas kāpuri parazitē uz blakts. Taču rudenī otra Phasia hemiptera biežāk parazitē uz citas vairogblakts sugas — zaļās vairogblakts.
Astata boops ziedlapseņu suga medī pieaugušas vairogblaktis un to nimfas. Noķerot blakti, ziedlapsene aiznes medījumu uz savu mītni, kur attīstās lapsenes kāpuri.
Uz blakts olām arī parazitē noteiktas plēvspārņu sugas. Trissolcus scutellaris suga no Platygastridae dzimtas, kas sastopama Eiropā, ir koku vairogblakts olu parazitoīds. Ir atklātas arī citas sugas, kas parazitē uz blakts olām, tai skaitā Āzijas suga Trissolcus japonicas.
Medžnuns Vahidovs
Medžnuns Vahidovs (az; dzimis, miris ) bija azerbaidžāņu pedagogs, rakstnieks—dramaturgs un šaha problēmists.
Biogrāfija
1969. gadā beidzis Azerbaidžānas Valsts naftas akadēmijas Naftas mehānikas fakultāti. Pēc beigšanas palicis šeit arī strādāt. Izstrādājis zinātnisko darbu un aizstāvējis tehnisko zinātņu kandidāta disertāciju.
Paralēli zinātniskajam un pedagoģiskam darbam rakstījis humoristiskus rakstus un scenārijus. Populārākais no tiem — televīzijas uzvedums "Yarimstat".
2009. gada 30. aprīlī nošauts akadēmijas telpās notikušajā slaktiņā.
Šaha kompozīcija
Sastādījis vairāk nekā 200 dažādu žanru šaha kompozīcijas, daudzas ieguvušas atzinības konkursos. Ilgu laiku bijis Azerbaidžānas šaha kompozīcijas komisijas priekšsēdētājs. Vairāku šaha kompozīcijai veltītu grāmatu autors.
Uzdevuma piemērs
Uzdevuma risinājums:
Leanders Paess
Leanders Adrians Paess (en; dzimis Kalkātā, Indijā) ir profesionāls indiešu tenisists. Profesionāļa karjeru uzsāka 1991. gadā. L. Paesa labākais sasniegums ATP tūres vienspēļu rangā ir sasniegtā 73. vieta, dubultspēlēs viņš ir bijis ranga līderis.
Ar izcīnītiem sešiem vīriešu dubultspēļu un sešiem jaukto dubultspēļu tituliem Grand Slam turnīros, kā arī vairākiem fināliem, viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem dubultspēļu un jaukto dubultspēļu tenisistiem visā pasaulē. L. Paess ir visu laiku veiksmīgākais Indijas tenisists, kā arī Indijas izlases bijušais Deivisa kausa izcīņas komandas kapteinis.
Piedalījies sešās Olimpiskajās spēlēs. 1996. gadā Atlantā viņš izcīnīja bronzu vienspēlēs. Pēc uzvaras 2010. gada Vimbldonas jauktajās dubultspēlēs L. Paess kļuva par otro vīrieti, kurš Vimbldonā (dažādās disciplīnās) ir uzvarējis trijās dažādās desmitgadēs.
Birgita Fišere
Birgita Fišere (de; no 1984. līdz 1993. gadam bijusi Birgita Šmita (Birgit Schmidt), dzimusi ) ir bijusī vācu smaiļotāja.
Viņa ir piedalījusies sešās olimpiskajās spēlēs (1980, 1988, 1992, 1996, 2000, 2004). Kopumā izcīnījusi astoņas zelta medaļas, pārstāvēdama Austrumvāciju un Vāciju. Vēl izcīnīja četras sudraba medaļas. Medaļas izcīnītas gan vieniniekos, gan divniekos, gan četriniekos 500 m distancē. B. Fišere ir visu laiku jaunākā (18 gadi) un vecākā (42 gadi) sportiste, kas smaiļošanā ir izcīnījusi zelta medaļu olimpiskajās spēlēs. Ap panākumiem startējusi arī Pasaules čempionātos: izcīnījusi 27 zelta medaļas, sešas sudraba un četras bronzas.
2004. gadā B. Fišere tika atzīta par Vācijas gada labāko sportisti.
Tībingenes apgabals
Tībingenes apgabals (de) ir viens no četriem Vācijas federālās zemes Bādenes-Virtembergas apgabaliem. Tībingenes apgabals atrodas Bādenē-Virtembergā, ap Štutgarti, kas ir apgabala administratīvais centrs. Apgabals dienvidos robežojas ar Bodenezeru, rietumos ar Freiburgas un Karlsrūes apgabaliem, ziemeļos ar Štutgartes apgabalu un austrumos ar Švābiju Bavārijā. Apgabala pašreizējās robežas pastāv kopš 1973. gada reformas.
To sīkāk iedala trīs sīkākos reģionos (Regionalverband): Nekaras—Albas, Donavas—Illeras, Bodenezera—Augššvābijas.
Tībingenes apgabala administratīvais iedalījums
Apgabals iedalīts 8 apriņķos (de) un 1 brīvpilsētā (de).
Gaujas iela (Rīga)
Gaujas iela ir iela Čiekurkalnā, Rīgas Ziemeļu rajonā. Tā sākas pie Brasas tilta un beidzas krustojumā ar Rusova, Ungura ielu un Čiekurkalna 4. šķērslīniju. Visā garumā iela klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 2308 metri.
Vēsture
Atklāta 1902. gadā. Tajā brīdī tā saucas Meinharda iela. Posms no Ķīšezera ielas līdz Ezermalas ielai saukts par Heila muižas ceļu. 1923. gadā pārdēvēta par Gaujas ielu. 1937. gadā pievienots posms no Ķīšezera ielas līdz dzelzceļam.
Ielas raksturojums
Gaujas iela ir 2,308 km gara vietējas nozīmes iela Čiekurkalna apkaimes ziemeļrietumos. Tā sākas pie Brasas tilta un virzās austrumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Iela krustojas ar Aizsaules, Tēraudlietuves ielu un Čiekurkalna 1. līniju. Pēc tam tā savienojas ar Ķīšezera ielu un Čiekurkalna 1. šķērslīniju, tad tā krustojas ar Čiekurkalna 2. šķērslīniju, ar Čiekurkalna 3. šķērslīniju un beidzas krustojumā ar Rusova, Ungura ielu un Čiekurkalna 4. šķērslīniju.
Ielu savienojumi
Gaujas iela ir savienota ar šādām ielām:
Imantas 6. līnija
'''Imantas 6. līnija''' ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Imantā. Iela sākas krustojumā ar Imantas 5. līniju, pēc 120 metriem pagriežas taisnā leņķī un beidzas krustojumā ar Rīgas—Jūrmalas veloceliņu pie Rīgas—Tukuma dzelzceļa līnijas. Kopējais ielas garums ir 350 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Imantas 6. līnijā ir vienstāva dzīvojamās ēkas.
Tāpat kā citas ielas "Imantā 1", arī Imantas 6. līnija ir oficiāli izveidota 1938. gadā. Vēsturiski šī iela, tāpat kā pārējās līnijas no 1. līdz 8., sasniedza Jūrmalas gatvi, taču ielas trase ir mainīta pēc Latvijas Universitātes Pedagoģijas, psiholoģijas un mākslas fakultātes ēkas izbūves (Imantas 7. līnija 1; ēka uzbūvēta 1987. gadā, un tolaik tajā atradās Rīgas 2. pedagoģiskā skola).
Ielu savienojumi
Imantas 6. līnija ir savienota ar šādām ielām:
Ortostatiskā hipertensija
Ortostatiska hipertensija ir medicīnisks stāvoklis, kad rodas pēkšņa un strauja asinsspiediena (AS) paaugstināšanās, brīdī kad cilvēks pieceļas. Ortostatisko hipertensiju diagnosticē ar sistoliskā asinsspiediena paaugstināšanos par 20 mm Hg vai vairāk, stāvot. Ortostatiskā diastoliskā hipertensija ir stāvoklis, kad diastoliskais asinsspiediens paaugstinās līdz 98 mm Hg vai vairāk, reaģējot uz stāvēšanu taču pašlaik šai definīcijai trūkst skaidras medicīniskas vienprātības, tāpēc tā var mainīties. Ortostatiskā hipertensija, kas ietver sistolisko AS, ir pazīstama kā sistoliskā ortostatiskā hipertensija.