cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karaliskā Alberthola
Kopš karaliene Viktorija svinīgi atklāja Albertholu 1871. gadā, uz tā skatuves ir uzstājušies visdažādāko žanru pasaules vadošie mākslinieki. Tā ir Prominento koncertu norises vieta, kas tur notiek katru vasaru kopš 1941. gada. Katru gadu galvenaā zālē tiek rīkoti vairāk nekā 390 dažādi pasākumi, tostarp klasiskie, roka un pop koncerti, balets, opera, filmu seansi ar orķestra dzīvo pavadījumu, sports, apbalvošanas ceremonijas, skolu un kopienas pasākumi, kā arī labdarības izrādes un banketi. Pārējās Albertholas telpās gada laikā notiek gandrīz 400 dažādi pasākumi.
Ēku sākotnēji plānoja saukt "Centrālā mākslas un zinātnes halle" (Central Hall of Arts and Sciences), bet karaliene Viktorija, 1877. gadā liekot ēkas pamatakmeni, nomainīja tās nosaukumu uz "Karaliskā Alberta Mākslas un zinātnes halle" (Royal Albert Hall of Arts and Sciences), tādējādi godinot savu vīru princi Albertu, kas nomira pirms sešiem gadiem. Tā veido prinča piemiņas memoriāla praktisko daļu; dekoratīvā daļa ir prinča Alberta memoriāls tieši uz ziemeļiem Kensingtonas dārzos, ko tagad no halles atdala Kensington Gore.
Psammosteus bergi
Psammosteus bergi ir psammosteīdu dzimtas bezžokļaiņu suga, kas dzīvoja devona periodā Baltijā. Sugu pirmo reizi aprakstīja Dmitrijs Obručevs 1943. gadā kā Yoglinia bergi. 1965. gadā Obručevs un Elga Mark-Kurika sugu ieskaitīja psammosteju ģintī kā Psammosteus bergi. Sugas holotips ir kreisā branhiālā plātne no Eglinas upes (Želčas pieteka) atseguma pie Teppo dzirnavām Pleskavas apgabalā (vidusdevons, burtnieku svīta). Nosaukums Psammosteus bergi nozīmē Berga psammostejs (par godu krievu ihtiologam un evolucionistam Ļevam Bergam). Suga bija izplatīta Baltijā (Igaunijā (pie Karksi-Nuijas), Lavijā (Burnieku ezera dienvidaustrumu krastā) ) un Pleskavas apgabalā burtnieku svītas nogulumos.
Apraksts
Branhiālā plātne ir stenobazāla, platumā virs 36 cm., ar ieliektu virspusi un izliektu apakšpusi. Ārējais stūris smails. Sānu un aizmugurējā mala ir gandrīz taisnas, taču plātnes galā sānu mala var būt izliekta, bet aizmugurēja ieliekta. Ornamentētās daļas platums virspusē ir 2/3 no kopējā plātnes platuma. Muguras plātne klāta ar sīkām, viegli atdalāmām tesērām. Ornamentējumu veido viļņaini ķīlīši ar biežiem pārrāvumiem (30-40 uz 1 cm.).
Salīdzinājums
Stenobazālās branhialās plātnes ir diezgan līdzīgas Psammosteus maeandrinus un Psammosteus praecursor plātnēm (l:w = 1,4). Neornamentētā josla apakšpusē ir vienādi plata. Līdzīgi ir arī ādas zobu ķīlīši. Īpatnējs ir plātnes gala izliekums uz augšu. Sīkās, viegli atdalāmās tesēras, kas sedz visu muguras plātnes virsmu, izteikti sānu līnijas kanāli un vagveidīgas augšanas līnijas plātnes malās raksturo daudzas psammosteju sugas.
Latvijas Republikas zivsaimniecības uzdevumu ministru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Latvijas Republika zivsaimniecības ministri, kas bija Latvijas Republikas Ministru kabineta locekļi. Šis amats pastāvēja no 1991. gada līdz 1992. gadam.
Uzskaitījums
{{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
LTN-Skonto banka
Akciju sabiedrība «LTN-Skonto banka» bija Latvijas banka. Dibināta 1992. gadā, 1995. gadā apvienojās ar «Multibanku».
Vēsture
Banka tika dibināta.
1995. gada janvārī gan «LTN-Skonto banka», gan «Multibanka» rīkoja akcionāru pilnsapulci. Gan vienā, gan otrā bankā kontrolpakete piederēja SIA «Skonto», un abu banku akcionāri nolēma tās apvienot. Latvijas Banka atļāva «LTN-Skonto banku» pievienot «Multibankai». Banka pārtrauca savu darbību, un tā tika iekļauta «Multibankā».
Džeimss Džons Džeimsons
Džeimss Džons Džeimsons jaunākais (en) ir tēls dažādos Zirnekļcilvēka komiksos, kuru radījuši mākslinieks Stīvs Ditko un rakstnieks Stens Lī. Personāžs pirmo reizi parādās The Amazing Spider-Man 1. numurā, kas iznāca 1963. gada martā. Džeimsons ir laikraksta Daily Bugle redaktors. Tēls ir pazīstams ar savu apsēstību ar mēģinājumiem nomelnot Zirnekļcilvēku. Džeimsona dēls, Džons Džeimsons, ir astronauts, Mērijas Džeinas Votsones līgavainis. Tēls ir izmantots filmās, komiksos, multiplikācijas filmās un datorspēlēs. Filmās viņu attēloja aktieris Dž. K. Simonss.
Aleksandra II tiesu reforma
Aleksandra II tiesu reforma tika izstrādāta no 1861. līdz 1863. gadam, apstiprināta 1864. gadā un Krievijas impērijā pakāpeniski ieviesta līdz 1899. gadam. Reforma izveidoja pilnīgi jaunu tiesu sistēmu un tiesas procesu norisi.
1864. gada 2. decembrī stājās spēkā četri likumi, ar kuriem Aleksandrs II valstī izveidoja pilnīgi jaunu tiesisko sistēmu. Tika apstiprināta Tiesvedības reforma, Kriminālprocesu regulējums, Civilprocesu regulējums un Miertiesnešu piešķirto sodu regulējums. Tika izveidotas piesēdētāju tiesas, izmeklētāji un advokatūra. Tiesu sistēma tika atdalīta no izpildvaras un padarīta neatkarīga. Izveidoja vairāku līmeņu tiesu sistēmu, sākot ar pilsētu tiesām, kas bija pakļautas apgabala tiesām. Iepriekš pastāvējušos rakstīto tiesvedību aizvietoja atklāti mutiskie argumenti piesēdētāju priekšā. Tiesneši saņēma lielāku brīvību sodu piemērošanā.
1861. gada dzimtbūšanas atcelšana nozīmēja, ka gandrīz 80% impērijas iedzīvotāju ieguva personisko brīvību. Līdz ar to beidza pastāvēt muižnieku tiesības tiesāt savus dzimtcilvēkus par dažādiem pārkāpumiem un noziegumiem. Radās nepieciešamība pēc jaunas tiesu sistēmas. Tika sagatavoti vairāki likumprojekti, kurus juristi plaši un ilgstoši apsprieda, piedāvājot savus uzlabojumus un izmaiņas. Likumi pārņēma Eiropas valstu paraugus, piemērojot tos Krievijas vajadzībām.
Aleksandrs II sākotnēji domāja, ka jauno sistēmu valstī izdosies ieviest 4 gadu laikā, taču tā ievilkās uz vairākām desmitgadēm. 1866. gadā to ieviesa Maskavas, Sanktpēterburgas un centrālās Krievijas tiesu apgabalos, un līdz 1894. gadam tā bija ieviesta gandrīz visā impērijas Eiropas daļā, lai arī dažviet joprojām netika ieviesta piesēdētāju tiesa. Jāņem vērā, ka 19. gadsimtā Somijā, Polijā, Baltijas provincēs un Sibīrijā pastāvēja savas tiesu sistēmas un likumi. 1868. gadā reformu veica Aizkaukāza provincēs, 1869. gadā Besarābijā un daļā Ukrainas, 1876. gadā Polijas karalistē, 1880. gadā daļā Ukrainas, 1883. gadā Lietuvas un Baltkrievijas teritorijā, 1890. gadā Baltijas guberņās, 1897. ar izmaiņām to īstenoja Sibīrijā, bet 1899. gadā arī Krievijas Turkestānā.
1864. gada likumos paredzētā sistēma netika visur ieviesta plānotajā veidā, jo nākamajos 20 gados pieņēma vismaz 700 likumus, kas dažādi ierobežoja, vai bija pretrunā ar sākotnēji paredzēto sistēmu. Daudzviet tiesnešus nevis ievēlēja, kā bija paredzēts, bet iecēla Tieslietu ministrs, tā nenodrošinot tiesu neatkarību.
Kapupīte (Umaras pieteka)
Kapupīte (arī Kapenīca, Kopupeite) ir Umaras labā krasta pieteka Alūksnes novadā. Tek dienvidaustrumu virzienā. Ietek Umarā lejpus Latu mājām.
Sprite
Sprite ir The Coca-Cola Company ražots gāzēts bezalkoholisks dzēriens ar laima un citrona garšu. Sprite parasti tiek pārdots sudraba, zaļā un zilā skārdenē vai caurspīdīgā pudelē ar zaļu etiķeti.
Pirmo reizi dzērienu sāka ražot 1959. gadā, Rietumvācijā ar nosaukumu Fanta Klare Zitrone, kas bija viens no Fanta paveidiem ar citrona garšu. Savā tagadējā nosaukumā to sāka ražot 1961. gadā ASV kā alternatīvu Pepsi tajā laikā jaunajam un jau populārajam dzērienam 7 Up.
Sprite ir kļuvis par populārāko bezalkoholisko dzērienu ar citronu garšu un ir sestais populārākais dzēriens pasaulē, kas ir pieejams 13 dažādos veidos 188 valstīs, tostarp arī Latvijā. Sprite ir ļoti populārs Kanādā, katru gadu tur tiek pārdoti vairāk nekā 15 miljoni Sprite iepakojumu.
Raganas ezers
Raganas ezers (arī Ravanes ezers) ir Aumeisteru ezeru grupā ietilpstošs ezers Valkas novada Zvārtavas pagasta centrālajā daļā uz rietumiem no Cirgaļiem. Krasti - zemi.
Ģigas
Ģigas vai Ģigu ciems ir ciems Dienvidkurzemes novada Rucavas pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā 4,5 km no pagasta centra Rucavas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa A11 pie Lietuvas robežas, Rungupītes upes krastā.
Tītuvēni
Tītuvēni ir pilsēta Lietuvā uz austrumiem no Ķelmes. Pazīstama ar 17. gadsimtā celto bernardiešu baroka stila klosteri.
Apdzīvota vieta rakstos pirmoreiz minēta 1500. gadā.
Salainis
Salainis var būt:
Prāta Vētra: Starp krastiem
"Prāta vētra: Starp krastiem" ir 2015. gada Latvijas dokumentālā filma, kuras režisori ir Sandijs Semjonovs, Gundars Rēders, Audinga Kucinskaite. Filma ir par grupas "Prāta vētra" vēsturi, kā arī par tās jaunākā albuma "7 soļi svaiga gaisa" ierakstīšanu Berlīnē.
Cista
Cista ir veidojums orgānos un audos, kuram var būt dažāds saturs un sienas. Cistu veido sagrupējušās šūnas, kas veido "maisiņu" (līdzīgi kā ūdens ūdens molekulas sagrupējas, veidojot burbuli); tomēr cistas no citiem līdzīgiem veidojumiem atšķiras ar to, ka sienu veidojošās šūnas ir izteikti neparastas (gan izskata, gan uzvedības ziņā), salīdzinot ar visām apkārtējām šūnām konkrētajā vietā.
Prāta Vētra: Starp krastiem
Filmas pirmizrāde notika, nākamajā dienā tika uzsākta filmas izrādīšana kinoteātros.
Cista
Cista var saturēt gaisu, šķidrumus vai puscietu materiālu, taču strutains veidojums ir abscess, nevis cista. Cistas pēc izveidošanās var izzust pašas no sevis, taču, ja cista nepazūd, tā var būt jānoņem ķirurģiski, taču tas ir atkarīgs no tās veida un atrašanās vietas.
Ziemeļlatgales atbrīvošanas operācija
Ziemeļlatgales atbrīvošanas operācija, saukta arī par Viļakas-Jaunlatgales ieņemšanas operāciju bija daļa no Latvijas bruņoto spēku veiktās Latgales atbrīvošanas uzbrukuma operācijas Latvijas brīvības cīņu laikā. Tās mērķis bija ieņemt Latgales ziemeļu daļu un pārraut Pleskavas-Daugavpils dzelzceļa līniju, lai nepieļautu Padomju Krievijas karaspēka papildvienību ierašanos no Igaunijas frontes un no Krievijas iekšienes. Svarīgākās kaujas notika laikā no 1920. gada 9. līdz 20. janvārim, kad tika iegūta kontrole pār dzelzceļa līniju no Pitalovas (Abrenes) līdz Kārsavai.
Cista
Neoplastiskas cistas sauc par cistiskiem audzējiem; daudzu veidu cistas nav neoplastiskas, tās ir displastiskas vai metaplastiskas. Veidojumi, kas izskatās pēc cistām, bet to sienas veido saistaudi vai audi, kuros attīstās cista, tiek dēvēti par pseidocistām.
Ziemeļlatgales atbrīvošanas operācija
Priekšvēsture
1919. gada maijā un jūnija sākumā Latvijas un Igaunijas bruņotie spēki atspieda Padomju Latvijas armiju līdz Latgalei, bet 1919. gada jūnijā pēc konflikta ar Baltijas landesvēra un Dzelzsdivīzijas daļām uzbrukums apsīka. Tā kā pāri Pededzes upes līnijai Ziemeļlatvijas brigāde un Igaunijas armija negāja, tad sarkanarmieši nocietinājās pozīcijās Austrumlatvijas zemienes purvājos un mežos no Lubānas ezera ziemeļu gala līdz līnijai Augustova-Pakrata-Krutova-Egļeva-Kuprava-Liepna. 1919. gada 5. jūnijā Ziemeļlagales partizānu grupu pārstāvji Balvu sanāksmē nolēma apvienoties vienā pulkā, 7. jūlijā no partizānu grupām virsleitnanta Jāņa Vīndedža vadībā nodibināja Latgales partizānu pulku. 7.-9. novembrī Sarkanā armija devās pretuzbrukumā un atguva oktobra kaujās zaudētās pozīcijas. Sakarā ar Deņikina vadītās armijas uzbrukumu karadarbība apklusa, kas Padomju Krievijai ļāva pārmest latviešu strēlnieku divīziju no Latgales uz Dienvidu fronti un sakaut Dienvidkrievijas armiju Orlas-Kromu kaujās un ģenerāļa Judeniča komandēto Ziemeļrietumkrievijas armiju pie Petrogradas 1919. gada beigās. Krievijas Rietumu frontē Ziemeļlatgalē atradās III atsevišķās Petrogradas brigādes pulki KPFSR 15. armijas sastāvā.
Bermontiādes cīņu laikā 1919. gada novembrī Polijas valdība piedāvāja Latvijas valdībai noslēgt pret Padomju Krieviju vērstu militāro savienību. Sarunas beidzās ar līguma parakstīšanu un kopīgas militārās operācijas "Ziema" izstrādāšanu. Par operācijas sākumu nolika 1920. gada janvāra sākumu.
8. Daugavpils kājnieku pulks pirms uzbrukuma nomainīja Latgales partizānu pulka vienības no Balvu-Viļakas lielceļa līdz Liepnai.
Spēku samēri
Latgales divīzijas komandierim pulkvedim Berķim pakļāva lielāko daļu no Austrumu frontes apmēram 140 kilometru garumā un viņa rīcībā bija:
Pretī stāvēja KPFSR 15. armijas III atsevišķā Petrogradas brigāde un citas vienības. Visas šīs karaspēka vienības bija pakļautas Padomju Krievijas Rietumu frontes pavēlniekam Vladimiram Gitisam.
Operācijas plāns
Latvijas bruņoto spēku virspavēlnieks Jānis Balodis pavēlēja uzbrukumu Ziemeļlatgalē izdarīt ar Latgales divīzijas 7. Siguldas un 8. Daugavpils pulka un Latgales partizānu pulka spēkiem. Kurzemes divīzijas 1. Liepājas un 2. Ventspils pulkam bija jāpabalsta uzbrukums no Lubānas ezera rajona. Ziemeļlatgales atbrīvošanas operāciju vadīja Latgales divīzijas štābs Gulbenē pulkveža Berķa vadībā, viņa padotībā pārgāja arī Kurzemes divīzijas 1. Liepājas un 2. Ventspils pulki.
8. Daugavpils kājnieku pulkam ar 8 lielgabaliem un 1 bruņoto vilcienu uzbrukt divos virzienos - gar dzelzceļu Viļakas virzienā un Katlešu-Bubencovas virziena un pārraut Pitalovas-Ostrovas dzelzceļu ziemeļaustrumos no Pitalovas. Latgales partizānu pulkam ar 4 lielgabaliem pavēlēja uzbrukt divos virzienos - Kārsavas virzienā un Pitalovas virzienā. 7. Siguldas kājnieku pulkam bija jāpaliek divīzijas rezervē. Latgales eskadronam bija jānodrošina ceļu uz Kūdupi.
2. Ventspils kājnieku pulkam ar 4 lielgabaliem traucēt ienaidnieku un izvirzīties līdz Ošas upei. 1. Liepājas kājnieku pulkam ar 2 lielgabaliem jāpabalsta Latgales partizānu pulku un ieņemt līniju Varakļāni-Dzilari-Stružāni.
Karadarbības norise
9. janvāra rītā pulka I bataljons uzbruka Viļakai no ziemeļiem, bet II bataljons ar riteņbraucēju rotu uzbruka gar Stompaku-Viļakas ceļu no dienvidiem. Pēc uzvaras kaujā pie Svilpovas ap 11.00 abi bataljoni ieņēma sarkanarmiešu nocietinājumus Viļakā. Pēc tam I bataljons turpināja uzbrukumu uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem, bet tika apturēts pie Cūkines, kur sarkanarmiešus ar stipru ložmetēju un artilērijas uguni atbalstīja bruņuvilciens „Steņka Razins”. Latvijas bruņuvilciens bija daudz vājāk apbruņots un nespēja padzīt ienaidnieka bruņuvilcienu no Vecumu stacijas. Kad riteņbraucēju rota iesāka dzelzceļa postīšanu, bruņuvilciens atgāja Pitalovas virzienā. 8. Daugavpils pulka III bataljons no Liepnas veica 20 kilometru garu pārgājienu līdz Katlešiem, kurus ieņēma naktī. Tādējādi 8. Daugavpils pulks 10. janvāra rītā atradās līnijā Viļaka-Indriči-Katleši. Latgales partizānu pulka I bataljonam izdevās pārraut ienaidnieka fronti pie Tilžas un vakarā sasniegt līniju Kozukolns-Salnava-Ruskulova tagadējā Salnavas pagastā. III un IV bataljons neveiksmīgi uzbruka 15. armijas sevišķu uzdevumu pulkam pie Šķilbanu augstumiem un cieta sakāvi. 1. Liepājas pulka II bataljons ieņēma Strūžānus, 2. Ventspils pulka III bataljons vakarā sasniedza Varakļānus. 2. Ventspils pulka II bataljons kopā ar bruņuvilcienu uzbruka gar Krustpils-Rēzeknes dzelzceļu, bet I bataljons sasniedza Ošas upi.
10. janvārī 8. Daugavpils pulks ieņēma Vecumu staciju un Borisovu, saņēma gūstā Petrogradas brigādes komandieri un komisāru. Latgales partizānu pulks ar lielgabalu uguns pabalstu atkārtoti mēģināja ieņemt Šķilbanu augstumus, tomēr ienaidnieks visus uzbrukumus atsita. Toties šī pulka I bataljons pārrāva ienaidnieka pozīcijas un ar jātnieku eskadronu ieņēma Kārsavas staciju, bet nespēja ieņemt miestu. 2. Ventspils pulks ieņēma Varakļānus un Stirnieni. 10. janvārī KPFSR 15. armijas komandieris uzdeva 4. divīzijas komandierim likvidēt frontes pārrāvumu un nodeva viņa rīcībā 53. divīzijas II brigādi, 3. divīzijas II brigādi un 1. strēlnieku pulku.
11. janvārī 8. Daugavpils pulks sasniedza Kuhvas upi pie Stupāniem (Skordiem) un Krauliem, kas šobrīd atrodas Krievijā. Latgales partizānu pulks ar aplenkuma palīdzību beidzot piespieda 15. armijas sevišķu uzdevumu pulkam atstāt savas pozīcijas Škilbanu augstumos un atiet aiz Kuhvas upes. I bataljons ieņēma Kārsavas miestu. 1. Liepājas pulka III bataljons ieņēma Baltinavu un, lai traucētu bruņuvilcieniem, pie Skangaļu stacijas izjauca dzelzceļa sliedes.
12. janvāra rītā sākās 8. Daugavpils pulka uzbrukums Pitalovai. Latgales partizānu pulks pie Kārsavas cīnījās ar KPFSR 471. pulku, kurš nesen bija pārvests no Igaunijas frontes. 2. Ventspils pulks ieņēma Viļānus un izturēja ar diviem bruņuvilcieniem pabalstīto KPFSR 472. pulka pretuzbrukumu.
13. janvārī Latvijas armija kopā ar Polijas armiju sāka uzbrukumu visā Austrumu frontē, lai nedotu ienaidniekam iespēju sakoncentrēt lielus spēkus un izdarīt plašāku pretuzbrukumu. 8. Daugavpils pulks ieņēma labi nocietināto Gorku sādžu. 14. janvārī Latgales partizānu pulks sasniedza Grebņevu un Skangaļus, ar bruņuvilciena pabalstu ieņēma Nosovas (Purvmalas) un Pitalovas stacijas. 15. janvārī Latgales partizānu pulks ieņēma Malnavas muižu.
Želsons Martinšs
Želsons Dani Batalja Martinšs (pt; dzimis ) ir Portugāles futbolists, malējais pussargs, Portugāles futbola izlases dalībnieks. Kopš 2019. gada spēlē Ligue 1 kluba AS Monaco sastāvā.
Sasniegumi
Sporting
Atlético Madrid
Longue paume 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Longue paume bija viens no sporta veidiem, kas tika aizvadīts 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē. Sacensības notika Luksemburgas dārzā, Parīzē.
Starptautiskā Olimpiskā komiteja šobrīd neatzīst Longue paume kā oficiālo sporta veidu olimpisko spēļu programmā.
Kručinova
Kručinova ir ciems Balvu novada Briežuciema pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 10 km no pagasta centra Briežuciema, 26 km no novada centra Balviem un 246 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa P46 (Dubļeva–Cērpene).
Heikingi
Vēsture
Heikingu dzimtas Kurzemes atzars cēlies no bruņinieka Heinriha (Hermaņa) Heikinga, kas pēc dzimtas leģendas pēc 1490. gada ieceļojis Livonijā no Vestfālenes. Zināms, ka 1535. gadā Livonijas ordeņa mestrs Hermans fon Brigenejs viņa dēlam Vilhelmam Heikingam piešķīra Terpentīnes (Terpentin) muižu pie Tērvetes upes, vēlāko Bramberģes muižu (Brandenburg). 1537. gadā Aizputes pilskungs Johans Heikings savā īpašumā ieguva Embūtes pili, viņš bija Piltenes fogts laika periodā starp 1542. un 1547. gadu, kura īpašumā ap 1550. gadu bija arī Plepju muiža (Pleppen) pie Priekules.
1620. gadā Gothardu Heikingu uzņēma Kurzemes bruņniecībā. Vairāki Heikingu dzimtas piederīgie bija Kurzemes hercogistes un Piltenes apgabala politiķi, landtāgu vadītāji un landrāti. Pēc Kurzemes hercogistes un Piltenes apgabala pievienošanas Krievijas impērijai 1795. gadā Heikingi dienēja tās armijā. Krievijas impērijas valdība 1853. un 1862. gadā Heikingiem piešķīra mantojamu baronu titulu. 1905. gada revolūcijas laikā nodedzināja Heikingiem no 1853. gada piederējušo Lielīvandes muižu, ko ar nelielām izmaiņām atjaunoja 1912. gadā. Pēc 1920. gada agrārās reformas Heikingiem atņēma visus zemes īpašumus, un līdz 1939. gadam visi dzimtas piederīgie pameta Latviju.
Milzu alks
Milzu alks jeb dižais alks, arī bezspārnu gārgale (Pinguinus impennis) ir izmirusi alku dzimtas (Alcidae) nelidojoša jūras putnu suga, kas bija vienīgā suga milzu alku ģintī (Pinguinus). Līdz 19. gadsimta vidum tas mājoja Atlantijas okeāna ziemeļu daļā, lielāko daļu sava mūža pavadot okeānā un krastā iznākot tikai, lai ligzdotu izolētās, akmeņainās salās.
Lai arī milzu alks nav radniecīgs pingvīniem, šī bija pirmā putnu suga, kura, piešķirot tai zinātnisko vārdu, tika nosaukta par pingvīnu. Vēlākos gados, kad Dienvidu puslodē tika atklāti pingvīni, kuri tik ļoti atgādināja milzu alku, tos sāka saukt par pingvīniem par godu milzu alkam. Saskaņā ar DNS datiem milzu alka tuvākais radinieks ir lielais alks. Abas sugas arī ārēji ir ļoti līdzīgas, tikai lielais alks ir krietni mazāks un spēj lidot. Pagātnē šīs līdzības dēļ abas sugas tika klasificētas vienā alku ģintī (Alca).
Izplatība
Milzu alks mājoja Atlantijas okeānā, ligzdojot izolētās, akmeņainās Ziemeļatlantijas salās, no kurām bija viegli sasniedzams okeāns, lai dotos baroties. Šādu salu okeānā nav daudz, tādējādi milzu alkam bija ļoti ierobežots skaits ligzdošanai piemēroto vietu. Ārpus ligzdošanas sezonas putns uzturējās okeāna ziemeļu daļā, līdz dienvidiem Eiropas krastos sasniedzot Spāniju, bet Ziemeļamerikā bija novērojams Kanādas piekrastēs. Milzu alks bija novērojams arī Grenlandes, Islandes, Fēru salu, Norvēģijas, Īrijas un Britu salu piekrastēs.
Izmiršana
Milzu alkam bija liela nozīme daudzu vietējo iedzīvotāju kultūrā un ikdienā, gan kā kultūras simbolam, gan kā pārtikas resursam. To medīja, lai iegūtu gaļu, dūnas un ādas kolekcionāru vajadzībām, lai varētu pagatavot izbāzeņus. Daudzām tautām pastāvēja tradīcija, mirušos apglabāt kopā ar milzu alka kauliem. Arī pirmie eiropieši, kas sasniedza Ziemeļameriku, milzu alkus izmantoja kā pārtiku.
Tomēr galvenie iemesli, kādēļ milzu alki izmira, bija vairāku faktoru kopums. Pirmkārt, putnu populācijas strauji samazinājās Mazā ledus laikmeta periodā, kad ligzdošanas salas kļuva viegli pieejamas polārlāčiem. Otrais nozīmīgais izmiršanas iemesls bija milzīgais putna dūnu pieprasījums Eiropas tirgū. Tādējādi, lai ražotu tik pieprasītos alku dūnu spilvenus, Eiropas piekrastes populācijas 16. gadsimta vidū dramatiski samazinājās. Šajā laikā gandrīz visas ligzdošanas kolonijas Eiropas pusē bija iznīcinātas.
Samērā drīz zinātnieki aptvēra, ka milzu alks sāk izzust. Lai aizsargātu sugu, tika ieviesti dažādi pasākumi un likumi. 1553. gadā tika izdots pirmais likums, kas aizsargāja milzu alkus. 1775. gadā Sentdžonsā (Kanāda) tika izdots likums, kas aizliedza milzu alku medības, lai iegūtu dūnas, kā arī tika aizliegta olu ieguve. 1794. gadā Lielbritānija izdeva likumu, kas aizliedza milzu alku dūnas izmantot spilvenu ražošanā.
Tomēr veiktie pasākumi bija pārāk novēloti vai nebija pietiekami efektīvi uzraudzīti, lai izglābtu sugu no izmiršanas. Tā kā putns lēnām izmira, Eiropas muzeji, kolekcionāri un bagāti cilvēki, lai arī tas bija aizliegts, steidza savā īpašumā iegūt putnu ādas un olas, tādējādi tikai pasliktinot jau esošo situāciju. Pēdējais milzu alks Sentkilda salās tika nogalināts 1844. gada jūlijā. Leģenda vēsta, ka trīs zvejnieki noķēruši vientuļu lielu putnu ar baltiem laukumiem virs acīm. Tas ticis ieslodzīts ar sasietām kājām šķūnītī. Pēc trīs dienām iesākusies milzīga vētra, un zvejnieki, domājot, ka putns ir ragana, kas izsaucis vētru, to nogalinājuši.
Pēdējā ligzdojošā kolonija bija paglābusies pie Islandes krastiem nelielajā Geirfuglaskera salā (Milzu alku klints). Šī sala bija vulkāniskas izcelsmes klints, ko ieskāva vēl citas klintis, tādējādi padarot to cilvēkam nepieejamu. Pēc 1830. gada vulkāna izvirduma sala nogrima, tādēļ milzu alki pārcēlās uz tuvējo Eldejas salu, kurai no viena krasta bija pieeja arī cilvēkiem. Kad koloniju 1835. gadā atklāja, tajā ligzdoja apmēram 50 pāru. Nekavējoties sarosījās muzeji un kolekcionāri, un, apmierinot tirgus pieprasījumu, drīz vien visi putni tika izķerti, lai iegūtu to ādas un olas. Pēdējais ligzdojošais pāris tika nogalināts 1844. gada 3. jūlijā, bet ola tika sabradāta ar zābakiem.
Ziemeļamerikā pēdējie milzu alki tika novēroti 1852. gadā Grandbankā Ņūfaundlendas piekrastē.
Izskats
Milzu alks bija ne tikai lielākais visā alku dzimtā, bet tas bija otrs lielākais putns tārtiņveidīgo kārtā. Par milzu alku lielāks ir bijis tikai aizvēsturiskais alks Miomancalla howardi. Milzu alka ķermeņa garums bija 75—85 cm, svars apmēram 5 kg. Ziemeļu populāciju milzu alki bija lielāki nekā izplatības areāla dienvidu populācijās dzīvojošie. Abi dzimumi kopumā izskatījās vienādi.
Jaunie putni bija līdzīgi pieaugušajiem, tomēr uz to knābjiem rievas bija mazāk izteiksmīgas, to kakli bija melnbalti raibumoti, kā arī virs acīm iztrūka balto laukumu.
Uzvedība
Dabas pētnieki milzu alku nekad nav novērojuši un aprakstījuši. Par šo putnu ir zināms tikai tas, ko ir stāstījuši vietējie zvejnieki. Iespējams, kādi no novērojumiem attiecas nevis uz milzu alku, bet uz ļoti līdzīgo lielo alku.
Uz sauszemes milzu alks bija neveikls, soļoja lēnām, ar spārniem piepalīdzot noturēt līdzsvaru. Ja lielais putns bija spiests skriet, soļi bija īsi un gāzelīgi. Milzu alkam, neskaitot cilvēku, bija daži dabīgie ienaidnieki — galvenokārt lielie jūras plēsēji, piemēram, zobenvalis. To apdraudēja arī lielie plēsīgie putni, piemēram, jūras ērglis. Ligzdošanas kolonijas apdraudēja polārlācis. Milzu alkam nebija bailes no cilvēka, turklāt uz sauszemes lēnais putns nespēja aizbēgt no cilvēka. Alks reaģēja uz trokšņiem, bet maz satraucās, ja kaut ko redzēja. Briesmu gadījumā putns sevi aizstāvēja ar masīvo knābi. Valda uzskats, ka milzu alka mūžs varēja sasniegt 20—25 gadus.
Pēc ligzdošanas sezonas milzu alki ziemot devās dienvidu virzienā, ceļojot pa pāriem vai nelielās grupās. Tie nekad nav veidojuši lielus barus jūrā. Kā visi alki, arī milzu alks zem ūdens peldēja, airējot ar spārniem, it kā lidotu. Nirstot tas bija ļoti veikls un manevrēt spējīgs. Ierastais ieniršanas dziļums bija apmēram 76 m, bet valdīja uzskats, ka putns spēj ienirt līdz 1 km. Tas spēja uzturēties zem ūdens līdz 15 minūtēm, ilgāk kā ronis. Putna spēja ienirt tik lielā dziļumā samazināja konkurenci par barību ar pārējām alkiem. Pēc niršanas milzu alks spēja kā korķis izšauties no ūdens, uzlecot augstu virs ūdens virsmas, sasniedzot stāvo klinšu radzes un dzegas. Peldot uz ūdens virsmas, putns kaklu turēja ievilktu, līdzīgi kā pīle.
Barība
Ligzdošanas sezonas laikā milzu alki barojās kolonijas tuvumā seklos ūdeņos, pēc ligzdošanas sezonas putni devās atklātā jūrā, līdz pat 500 km prom no krasta. Milzu alks galvenokārt barojās ar zivīm, kas parasti bija 12—20 cm lielas, sverot 40—50 g. Retos gadījumos tika noķertas lielas zivis, kas sasniedza pusi no putna ķermeņa garuma. Spriežot pēc putnu atliekām, kas atrastas ligzdošanas kolonijās, iecienītākās zivis bijušas Atlantijas brevortijas (Brevoortia tyrannus) un moivas. Milzu alks barojās arī ar zaķzivīm, ziemeļu buļļzivīm, mencām, tūbītēm un vēžveidīgajiem. Jaunie putni barojās arī ar zooplanktonu un, iespējams, ķēra vēžveidīgos biežāk nekā pieaugušie.
Ligzdošana
Kopumā nostāsti par milzu alku ligzdošans ieradumiem nav pārāk uzticami, tomēr dažus faktus no tiem var iegūt. Milzu alki veidoja monogāmus pārus uz mūžu. Tie ligzdojā lielās, blīvās kolonijās klinšaino salu pakājē.
Putni savstarpēji bija draudzīgi, un katram pārim bijam apmēram 1 m² vietas perēšanai. Reizēm kolonijās ligzdoja arī citu sugu putni, bet milzu alki, pateicoties to lielajam augumam, dominēja. Ligzdošanas vieta tika piemeklēta apmēram 100 metrus no krasta, ligzda netika būvēta un ola tika izdēta uz klints virsmas.
Dējumā bija viena bālgani dzeltena vai gaiši brūna ola ar tumšāk brūniem raibumiem vai marmorveida līnijām, apmēram 12,4 cm gara, 7,6 cm plata resnākajā galā. Ja ola tik pazaudēta sezonas sāumā, dējums tika atkārtots. Gados, kad trūka barības, milzu alks neligzdoja.
Perēja un par mazuli rūpējās abi vecāki. Inkubācijas periods ilga apmēram 39—44 dienas, un mazuļu šķilšanās parasti notika jūnijā, lai gan reizēm olas kolonijā bija novērojamas pat augustā. Perēšanas poza bija vertikāla. Izšķiļoties putnēnu sedza pelēkas dūnas, tomēr precīzs to izskats nav zināms, tā kā nav saglabājusies neviena putnēna āda. Sasniedzot 2—3 nedēļu vecumu, mazulis atstāja ligzdas vietu un devās uz jūru, vecākiem joprojām turpinot par to rūpēties, līdz mazulis pilnībā apspalvojās. Jūrā bieži varēja novērot milzu alkus, vizinot mazuli uz muguras. Dzimumbriedumu milzu alki sasniedza 4—7 gadu vecumā.
Imants Sudmalis
Imants Sudmalis (dzimis, miris ) bija latviešu padomju komunists, partizāns un pagrīdnieks. 1957. gadā Imantam Sudmalim tika piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums.
Dzīvesgājums
Dzimis Pirmā pasaules kara laikā Cēsīs, skolotāja ģimenē. Drīz pēc kara ģimene pārcēlās uz Liepāju, kur tēvs Jānis Sudmalis (1887—1984) kļuva par redzamu personību Liepājas kultūras un izglītības dzīvē, kopā ar Hermani Aplociņu izveidojot Liepājas mākslas skolu, dibinot Liepājas muzeju, ilgus gadus esot tā vadītājs, mākslas pētnieks un mākslinieks. Iespējams, tēvs kādu laiku strādājis "Liepājas metalurgā".
Pusaudža gados Imants Sudmalis sava radinieka — Latvijas Komunistiskās partijas biedra, Strādnieku un zemnieku frakcijas priekšsēdētāja Saeimā Emīla Sudmaļa — ietekmē 1932. gadā iestājās pagrīdes komjauniešu organizācijā. Nodarbojās ar nelegālo uzsaukumu izplatīšanu. 1933. gadā tika arestēts un kopā ar 18 citiem aktīvistiem notiesāts ar 4 gadiem piespiedu darba. 1936. gadā atbrīvots no apcietinājuma. 1940. gada 18. janvārī atkal apcietināts par pagrīdes avīzes "Komunists" izdošanu.
Atbrīvots no apcietinājuma 1940. gada jūnijā pēc PSRS armijas ienākšanas Latvijā. Iestājās LK(b)P, darbojās vietējās varas orgānos un kļuva par LĻKJS Liepājas apriņķa pirmo sekretāru. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Liepājā organizēja kaujinieku grupas, kas pretojās iebrucējiem. Pēc Liepājas krišanas slepus devās uz Rīgu, bet vēlāk uz Baltkrieviju, kur Osvejas rajonā darbojās padomju partizānos.
1943. gada 20. jūlijā kopā ar Andreja Macpāna grupu ieradās Rīgā, kur nodarbojās ar nelegālo darbību. 1943. gada 13. novembrī ģimnāzists Džems Bankovičs ievietoja spridzekli atkritumu urnā pie ēkas Šķūņu ielā 20. Spridzekli bija sagādājis Imants Sudmalis, ieteicot veikt terora aktu kādā rūpniecības uzņēmumā. Sprādziena Doma laukumā mērķis bija izjaukt plānoto arodbiedrību demonstrāciju pret 1943. gada 19. oktobra Padomju Savienības, Lielbritānijas un ASV ārlietu ministru konferenci Maskavā. Sprādziens notika priekšlaicīgi, nogalinot arhitektu Artūru Ramani, strādnieku Jāni Pogankinu un nāvējoši ievainoja desmitgadīgo skolnieku Jāni Stīgu. 1944. gada 18. februārī arestēts un 25. maijā kopā ar Džemu Bankoviču sodīts ar nāvi.
Latvijas PSR laikā Imanta Sudmaļa vārdā tika nosauktas ielas, skolas, kolhozi, pionieru pulciņi un kuģis. 1978. gadā tika uzcelts Sudmaļa piemineklis Liepājā (skulptori Vilnis Albergs un Gaida Grundberga). Piemineklis pārvietots uz Liepājas muzeju pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas.
Žils Trinitē
Žils Kirī Anžels Trinitē (fr; dzimis, miris ) bija franču sporta šāvējs, olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja divās šaušanas disciplīnās. Olimpisko sudraba medaļu viņš izcīnīja kā Francijas komandas pārstāvis 50 metru šaušanā komandām. Savukārt individuālajās sacensībās 50 metros šaušanā viņš izcīnīja 10. vietu.
Viņš ir izcīnījis arī divas sudraba medaļas (1900. un 1901. gadā) pasaules čempionātā šaušanā.
Vandzenes skola
Vandzenes skola, agrāk arī Vandzenes muiža, ir ciems Talsu novada Vandzenes pagastā. Izvietojies pagasta vidusdaļā Šķēdes upes krastā pie autoceļa P127 2 km no pagasta centra Vandzenes, 17 km no novada centra Talsiem un 139 kmno Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Vandzenes muižas (Wandsen) centru. Muižas apbūve ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Muižas pilī līdz 2020. gada augustam darbojās Vandzenes pamatskola, kas ir devusi vārdu ciemam.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Aloves seņūnija
Aloves seņūnija ir seņūnija Lietuvā, Alītas apriņķa Alītas rajona pašvaldībā, uz austrumiem no Alītas pilsētas. Seņūnija sastāv no 3 seņūnaitijām, tajā ir 36 ciemi un 1 viensēta.
Motociklu braukšana 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Motociklu braukšana bija viens no sporta veidiem, kas tika aizvadīts 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē. Sacensībās tika aizvadītas divas disciplīnas.
Starptautiskā Olimpiskā komiteja šobrīd neatzīst motociklu braukšanu kā oficiālo sporta veidu olimpisko spēļu programmā.
Īkstīši (filma)
"Īkstīši" (en) ir 1997. gada Apvienotās Karalistes un ASV kinokomēdija, kuras režisors ir Pīters Hevits. Filmā galvenās lomas atveido Džons Gudmens, Džims Brodbents, Selija Imrija, Marks Viljamss, Hjū Lorijs, Bredlijs Pīrss un Toms Feltons. Filma balstīta uz tāda paša nosaukuma Mērijas Nortones 1952. gada bērnu grāmatu.
Kļavupīte
Kļavupīte (arī Kļavupeite) ir Vilkupītes kreisā krasta pieteka Alūksnes novadā.
Tek dienvidu - dienvidrietumu virzienā. Ietek Vilkupītē uz austrumiem no Silakalna. Upi šķērso valsts autoceļš P43 (Litene — Alūksne), tās krastos atrodas Vecanna.
Ejina
Sala ir apdzīvota no aizvēsturiskiem laikiem. Sevišķi ietekmīga tā bija starp 7. līdz 5. gadsimtu p.m.ē., kad tai bija kontakti ar Mazāziju. Ejinā tolaik kala savas monētas — staterus, kas ir senākā konstatētā monēta Eiropā. 5. gadsimtā p.m.ē. Ejinu savstarpējās cīņās uzveica Atēnas un tā pamazām panīka.
Grieķu neatkarības kara laikā sala kādu laiku bija nemiernieku galvaspilsēta.
ISAM
ISAM (no en — "indeksēti secīga piekļuves metode") ir veids, kā ātri piekļūt uzglabātajiem datiem. Šī metode sākotnēji tika izstrādāta kompānijā IBM, lai izmantotu to savos lieldatoros, bet tagad tā ir galvenais veids, kā pasniegt datus gandrīz visās datu bāzēs (relāciju uc).
ISAM ierakstus par datiem un indeksiem glabā atsevišķi, kas ir būtiski, lai maksimāli ātri piekļūtu ierakstiem. Dati tiek glabāti secīgi (ISAM sākotnēji tika izmantota, lai uzglabātu datus datu lentēs, kas nodrošināja tikai secīgu datu lasīšanu / rakstīšanu). Otrajā datu kopā - keša tabulā - atrodas indeksi, kas satur norādes, kuras ļauj iegūt dažus ierakstus bez to meklēšanas visā datu bāzē. Tas nedaudz atšķiras no mūsdienu datubāzu indeksiem, jo tajās indeksi tiek glabāti tieši ierakstos. ISAM pamatiezīmes ir tas, ka indeksi ir mazi, un meklēšana tajos notiek ātri. Lai veiktu izmaiņas ierakstos, nav nepieciešams mainīt visus ierakstus, bet nepieciešams tikai atjaunot indeksu.
Relāciju datu bāzes var tikt būvētas, izmantojot par pamatu ISAM uzglabāšanas paņēmienu, pievienojot loģiku, lai saglabātu integritāti attiecībās starp tabulām. Parasti lauku izmanto sasaistei (ārējā atslēga), un tas tiek indeksēts ātrai meklēšanai. Protams, tas ir lēnāk, nekā vienkārši glabāt norādes uz atbilstošo ierakstu citā tabulā tieši ierakstos, toties izmainot datus fiziskajā slānī, nebūs nepieciešams veikt izmaiņas norādēs.
ISAM ir viegli īstenot, un tā ir lēta metode. Maksa par to ir tāda, ka katram klienta datoram ir jāuztur savs savienojums ar katru failu, kas ir pieejams. Tas var radīt konfliktus, vienlaicīgi darbojoties vairākiem klientiem un mēģinot mainīt vai ievietot jaunas vērtības, un var novest pie datu zuduma. Šī problēma parasti tiek atrisināta, pievienojot klienta-servera lietojumprogrammu, kas apkalpo un koordinē lietotāju pieprasījumus, tādējādi nodrošinot datu veselumu. Tas ir pamata jēdziens datu bāzes vadības sistēmā, kas izveido klientu līmeni virs attiecīgajiem datiem.
ISAM tika aizstāta ar IBM metodoloģiju - VSAM (Virtual Storage Access Method). Vēlāk IBM izstrādāja DB2, kas kļuva par galveno datu bāzu vadības sistēmu pamatu IBM kompānijā. VSAM – tas ir fizisko datu glabāšanas veids, kas tiek izmantots DB2 sistēmā.
MySQL īstenoja ISAM paplašinājumu un radīja MyISAM.
Viljams Džeimss
Viljams Džeimss (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu filozofs un psihologs.
Viņa tēvs bija teologs Henrijs Džeimss, brālis — rakstnieks Henrijs Džeimss. Abi Džeimsa bērni tika skoloti mājās, un ģimene daudz ceļoja — uz Ženēvu, Parīzi, Londonu. Sākoties pilsoņu karam, Džeimsi apmetās Ņūportā. Viljams bija pirmais pedagogs, kas ASV piedāvāja psiholoģijas kursu. Viņš ir sarakstījis grāmatas par pragmatismu, psiholoģiju, izglītojošo psiholoģiju, reliģisko psiholoģiju un misticismu.
Saturna balva
Saturna balva (en) ir ikgadējs apbalvojums, ko pasniedz Zinātniskās fantastikas, fantāzijas un šausmu filmu akadēmija. Balva oriģināli tika izveidota, lai godinātu sasniegumus zinātniskās fantastikas, fantāzijas un šausmu filmu žanros, bet laikam ejot tās nominācijas ir paplašinājušās iekļaujot sevī arī citu žanru tematiku.
Sākotnēji balva saucās Zelta rullis (en).
Vēsture
Saturna balvu 1973. gadā izveidoja Donalds A. Rīds, kurš uzskatīja, ka zinātniskā fantastikas žanra filmām trūkst atzinības izveidotajā Holivudas filmu industrijas balvu sistēmā. Balvas veidolā ir planēta Saturns, kam gredzens sastāv no kinolentes.
Par Saturna balvu nominantiem un laureātiem balso Zinātniskās fantastikas, fantāzijas un šausmu filmu akadēmijas locekļi. Akadēmija ir bezpeļņas organizācija, par kuras biedru var kļūt arī sabiedrības locekļi. Tās prezidents un izpilddirektors ir Roberts Holguins, bet producenti un scenāristi ir Bredlijs Markuss un Kevins Markuss. Tās dalībnieku vidū ir arī filmu veidotāji Džefrijs Džeikobs Eibramss, Braiens Singers, Stīvens Spīlbergs, Braiens Fullers, Marks A. Altmans, Vinss Gilligans un Džeimss Kemerons.
Rekordi
1 "Zvaigžņu kari: Jaunā cerība" sākotnēji bija nominētas 16 balvām, no kurām ieguva 12. Dotais balvu skaits izveidojies pieskaitot Gilberta Teilora "Speciālo atzinības balvu" par operatora darbu, "Speciālo 1997. gada balvu" svinot filmas divdesmit gadi, un 2005. gada balvu par izlases izdevumu. Dotais nomināciju skaits izveidojies pieskaitot divas nominācijas par izlases izdevumiem, kā arī par abām "Speciālajām atzinības balvām", kam nav atsevišķi nominanti.
2 14 balvas filmai "Zvaigžņu kari: Jaunā cerība", četras balvas filmai "Impērija dod atbildes triecienu", piecas balvas filmai "Džedu atgriešanās", divas balvas filmai "Ļaunumu vēstošā ilūzija", divas balvas filmai "Klonu uzbrukums", divas balvas filmai "Situ atriebība", astoņas balvas filmai "Spēks mostas", trīs balvas filmai "Rogue One: Zvaigžņu karu stāsts", trīs balvas filmai "Pēdējie džedi" un viena balva par izlases izdevumu.
3 Astoņas nominācijas par filmu "Dzelzs vīrs", viena nominācija par filmu "Nepārspējamais Halks", četras nominācijas par filmu "Dzelzs vīrs 2", četras nominācijas par filmu "Tors", septiņas nominācijas par filmu "Kapteinis Amerika: Pirmais atriebējs", sešas nominācijas par filmu "Atriebēji", piecas nominācijas par filmu "Dzelzs vīrs 3", piecas nominācijas par filmu "Tors: Tumsas karaļvalsts", 11 nominācijas par filmu "Kapteinis Amerika: Ziemas kareivis", deviņas nominācijas par filmu "Galaktikas sargi", četras nominācijas par filmu "Atriebēji: Ultrona laikmets", sešas nominācijas par filmu "Skudrcilvēks", astoņas nominācijas par filmu "Kapteinis Amerika: Pilsoņu karš", 10 nominācijas par filmu "Doktors Streindžs", četras nominācijas par filmu "Galaktikas sargi: 2. daļa", četras nominācijas par filmu "Zirnekļcilvēks: Atgriešanās mājās", divas nominācijas par filmu "Tors: Ragnarjoks", 14 nominācijas par filmu "Melnā Pantera", divas nominācijas par filmu "Atriebēji: Bezgalības karš", trīs nominācijas par filmu '"Kapteine Mārvela" un 14 nominācijas par filmu "Atriebēji: Noslēgums".
Poltavas mākslas muzejs
Poltavas mākslas muzejs (uk), oficiāli Mikolas Jarošenko Poltavas mākslas muzejs (mākslu galerija) (uk) ir mākslas muzejs Poltavā, Ukrainā.
Starpkaru periods
Mūsdienu muzeja kolekcija aizsākta 1917. gadā, kad mākslinieku apvienībai “Peredvižņiki” piederošais gleznotājs Mikola Jarošenko uzdāvināja savai dzimtajai pilsētai savu mākslas kolekciju. Neskaitot 100 gleznas un 23 skiču burtnīcas, ko bija radījis pats Jarošenko, kolekcijā bija viņa draugu un kolēģu darbi, kuri piedalījās “peredvižņiku” ceļojošajās mākslas izstādēs: Ivana Šiškina, Vasiļija Poļenova, Vladimira Makovska, Iļjas Repina, Vasiļija Maksimova un citu.
Muzejs tika atvērts sabiedrībai 1919. gada 27. aprīlī. Sākotnēji oficiāli tā skaitījās bija gleznu galerija, nevis īsts muzejs. Tās dibinātājs Mihailo Rudinskis, kurš vēlāk kļuva par slavenu ukraiņu arheologu un muzejpētnieku, to tomēr dēvēja par “Mākslas muzeju”.
Pilsētas muzeju nolemts izveidot pēc tam, kad pilsētā tika izveidota Poltavas novada Vēstures un mākslas pieminekļu aizsardzības komiteja. Mākslas priekšmeti no nacionalizētajiem Kočubeju (Dikaņkā), Galaganu (Sokirnicos), Kapņistu (Obuhivkā), Repņinu (Jahotinā) īpašumiem tagad bija nonākuši padomju valsts rokās. Muzejs atradās savrupmājā, kas agrāk piederēja muižniekam Boļubašam. Tā tika uzcelta 1912. gadā (projektu veidoja pazīstamais arhitekts Pavlo Aļošins) klusā Poltavas nostūrī Spasskajas ielā 11.
Jau pēc pusotra gada muzejs kļuva par tagadējā Novadpētniecības muzeja mākslas nodaļu. No 1934. gada pēc muzeja likvidācijas ierosināšanas tas tika pārvietots Novadpētniecības muzeja ēkā, aizņemot deviņas telpas pirmajā stāvā. 1939. gada 7. martā Tautas komisāru padome pieņēma lēmumu par neatkarīga, nu jau apgabala līmeņa, mākslas muzeja statusa atgriešanu.
Īsi pirms Otrā pasaules kara muzeja kolekcijā bija aptuveni 30 000 priekšmetu. Nacistu okupācijas laikā gandrīz visi eksponētie priekšmeti un muzeja ieraksti tika zaudēti. Saglabāti tikai evakuētie mazāk vērtīgie fondi. Mūsdienās, tikai pateicoties Rudinska muzeja ceļvedim, varam iedomāties, cik lieli bija zaudējumi: bagātīgā Džovanni Batistas Tjepolo, Pītera Paula Rubensa, Melhiora d'Hondekutera, Adriāna van Ostades, Elizabetes Luīzes Vižes-Lebrēnas un citu gleznu kolekcija, 17.-18. gadsimta ukraiņu gleznotāju darbi, labākie 19.-20. gadsimta krievu mākslinieku darbi. 1944. gada novembrī, kad Poltava vēl bija lielā mērā nopostīta, Mākslas muzejs atsāka darbu.
Pēc 1945. gada
1951. gadā muzejs atgriezās sākotnējā ēkā, kas bija restaurēta. Pēc kara muzeja darbinieki darīja visu iespējamo, lai atjaunotu zaudēto kolekciju. Tagad, ieskaitot 4187 priekšmetus, kas izdzīvoja karā, tajā ir vairāk nekā 9000 muzeja priekšmetu. Taču steigā remontētā ēka uz 2000. gadu bija nonākusi sliktā tehniskā stāvoklī. Dome nolēma muzeju pārcelt uz Mākslas galerijas ēku Frunzes ielā 5 (tagad — Jevropeiska iela). Tur izstāde aizņēma divas atsevišķas telpu anfilādes pirmajā stāvā.
Pēc pārvietošanas izstādes hronoloģiskais izkārtojums palika nemainīgs. Kreisajā anfilādē atrodas Rietumeiropas māksla: gleznas, skulptūras, porcelāns. Unikāli ir Lūkasa Kranaha jaunākā, Van Ravesteina, Klāras Pītersas, Melhiora d’Hondekutera, Marčello Bačarelli, Žana Batista Groza, Frančesko Gvardi un citu darbi. Daļa no tiem bija 1945. gadā izvesti no Vācijas. Labajā anfilādē ir ukraiņu un krievu mākslinieku darbi, 17.-18. gadsimta baznīcas piederumu paraugi, skulptūras, mēbeles.
Jarošenko darbiem atvēlētas divas telpas. Īpašu interesi rada viņa pašportrets kopā ar viņa sievas portretu. Vērtīgas skaitās arī viņa Kaukāza ainavas, laikabiedru portreti, viņa etīdes par slaveniem darbiem.
Muzejā apskatāmas arī 18.-19. gadsimta meistara Bernāra miniatūras (tai skaitā Napoleona, Žozefīnes, Marijas Luīzes portreti), miniatūristi no Vācijas un Austrijas — G. Fīgers, K. F. Kepke, A. Antreiters. Ķīnas, Japānas, Irānas, Turcijas, Francijas un Vācijas mākslu un amatniecību pārstāv porcelāna, akmens, metāla, audumu priekšmetu kolekcijas. Nozīmīgas ir Saksijas, Sevras un Vīnes porcelāna fabriku 18.-19. gadsimta kolekcijas.
Mūsdienās muzejs aktīvi izmanto visu savu teritoriju, īpaši 550 m2 lielo izstāžu telpu. Periodiski tiek rīkotas muzejā glabāto darbu mākslas izstādes.
Aplaupīšanas incidents
1997. gada 18. martā laupītāji maskās no muzeja iznesa divas vērtīgas gleznas: flāmu mākslinieces Klāras Pītersas "Kluso dabu (brokastis)" (1612) un Ežēna Delakruā "Turku nakts kauju ar krustnešiem" (1848). Taču 1997. gada novembrī Mančestras policija kopā ar Interpolu veica veiksmīgu operāciju, lai aizturētu Ukrainas pilsoni un četrus Lielbritānijas pilsoņus, mēģinot pārdot zagtas gleznas. Abas gleznas tika atgrieztas muzejam.
JESSICA: Eiropas apvienotais atbalsts ilgtspējīgiem ieguldījumiem pilsētu teritorijā
Eiropas apvienotais atbalsts ilgtspējīgiem ieguldījumiem pilsētu teritorijā (en), saīsinājumā: JESSICA, ir Eiropas Komisijas iniciatīva, kas tikusi izstrādāta kopā ar Eiropas Investīciju banku (EIB) un Eiropas Padomes Attīstības banku (EPAB), lai veicinātu ilgtspējīgu pilsētvides attīstību un atjaunošanu, izmantojot finanšu inženierijas instrumentus.
Projektu atbalsts
JESSICA atbalsta projektus sekojošajās jomās:
Projektu atbilstības kritēriji
Visi projekti, kuri ir pieteikušies atbalstam no JESSICA fonda, tiek izvērtēti saskaņā ar zemāk minētajiem kritērijiem:
Projekti var tikt sponsorēti no privātajiem investoriem, pašvaldībām, publiskā-privātā sektora partnerībām.
Butrimones seņūnija
Butrimones seņūnija ir seņūnija Lietuvā, Alītas apriņķa Alītas rajona pašvaldībā, tās ziemeļaustrumos. Seņūnija sastāv no 3 seņūnaitijām, tajā ir 1 pilsētciemats (Butrimone) un 34 ciemi.
Kazerta
Kazertā bāzējas basketbola klubs Juvecaserta Basket, kas 1991. gadā kļuva par Itālijas čempioniem.
Upton Park F.C.
Upton Park Football Club bija amatieru futbola klubs Lielbritānijas galvspilsētā Londonā, Aptonparka teritorijā.
Klubs tika izveidots 1866. gadā un pirmo reizi beidza pastāvēt 1887. gadā. Vēlāk, 1891. gadā, tas tika reformēts uz izveidots par jaunu un pastāvēja līdz apmēram 1911. gadam. Upton Park bija viena no 15 komandām, kas startēja pirmajā FA kausā 1871. gadā.
Komanda arī izcīnīja Lielbritānijai pirmo olimpisko zelta medaļu 1900. gada vasaras olimpisko spēļu futbola turnīrā. Olimpiskajās spēlēs komandas sastāvs bija: Klods Bakenhems, Toms Beridžs, Alfrēds Čalks, Džeimss Džonss, Viljams Goslings, Henrijs Heslems (kapteinis), Viljams Kvošs, Džons Nikolass, Freds Spekmens, Ričards Tērners un Džeks Zīlijs. Viņi ar rezultātu 4 – 0 uzvarēja Francijas komandu Club Français.
Jaunmurāni
Jaunmurāni ir ciems Rēzeknes novada Sokolku pagastā. Izvietojies pagasta dienvidrietumos 4 km no pagasta centra Strupļiem, 26,9 km no novada centra Rēzeknes un 224,2 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa P59 (Viļāni–Ružina–Malta).
Donalds Bredmens
Donalds Džordžs Bredmens (en; — ) bija austrāliešu kriketa spēlētājs, spēlēja sitēja pozīcijā. Viņš tiek uzskatīts par visu laiku izcilāko sitēju kriketa vēsturē, tāpat viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem kriketa spēlētājiem šī sporta veida vēsturē. Viņa izcilais sišanas procents izlases spēlēs (99,94%) tiek uzskatīts par visu laiku izcilāko sasniegumu visos lielajos sporta veidos.
Stāsts par jaunā D. Bredmena trenēšanos vienatnē ar kriketa stump un beisbola bumbu vēl joprojām ir Austrālijas folkloras sastāvdaļa. Viņš ļoti ātri kļuva par Austrālijas izlases spēlētāju. Jau pirms savas 22. dzimšanas dienas viņš uzstādīja vairākus rezultativitātes rekordus, no kuriem daudzi nav pārspēti arī mūsdienās. Viņš kļuva par Austrālijas sporta elku Lielās Depresijas laikā.
Vairāk nekā 50 gadus pēc karjeras beigām 2001. gadā Austrālijas premjerministrs Džons Hauards nosauca D. Bredmenu par izcilāko dzīvojošo austrālieti. Taču 2001. gada februārī viņš mira 92 gadu vecumā. 2008. gada 27. augustā tika izdota jubilejas zelta monēta 5 dolāru vērtībā ar viņa attēlu par godu sportista 100. dzimšanas dienai.
2009. gadā viņš tika uzņemts Kriketa slavas zālē.
D. Bredmena vārds ir kā prototips izcilībai gan kriketā, gan arī citur.
Bijušais Austrālijas premjerministrs Dž. Hovards ir ticis nosaukts par "politikas Donaldu Bredmenu", Šrilankas kriketists Mutiahs Muralitarans savukārt par "mešanas Donaldu Bredmenu".