cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tigrans Petrosjans (1929—1984)
Dzīvesgājums
1959. gadā Tigrans Petrosjans izcīnīja pirmo no saviem četriem PSRS čempiona tituliem, sekoja arī lieli panākumi starptautiskajos turnīros. 1962. gadā viņš uzvarēja pretendentu turnīrā Kirasao, kas dod viņam tiesības cīnīties par pasaules čempiona titulu mačā ar Mihailu Botviņņiku. Mačs notika Maskavā 1963. gadā un Petrosjans uzvarēja ar rezultātu 12,5 : 9,5, tādējādi kļūstot par 9. pasaules čempionu.
1969. gadā notika jauns mačs ar Spaski, kurā sīvā cīņā Petrosjans piekāpās pretendentam (10,5 : 12,5) un zaudēja pasaules čempiona titulu. Vēlāk Petrosjans vairākas reizes cīnījās pretendentu mačos, tomēr trīs pretendentu ciklos viņam nācās piekāpties Viktoram Korčnojam.
Līdz pat mūža beigām Tigrans Petrosjans saglabāja vietu starp pasaules spēcīgākajiem šahistiem. Miris Maskavā, apbedīts Maskavas armēņu kapsētā.
1565. gads
1565. gads (MDLXV) ir parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Vieglā automašīna
Vieglā automašīna ir mehāniskais transportlīdzeklis, kas paredzēts pasažieru un bagāžas pārvadājumiem, ietilpībā no 2 līdz 8 cilvēkiem. Ja ir vairāk vietas pasažieriem, automašīna tiek saukta par autobusu.
Šmeihels
Šmeihels var būt:
Bahreinas valdnieki
Bahreinas valdnieks ir Bahreinas valsts galva. Laikā no 1783. gada līdz 1971. gadam valdnieka tituls bija hakims, tad līdz 2002. gadam - emīrs, bet 2002. gadā tā laika emīrs Hamads ibn Isa Al Kalifa pasludināja valsti par karalisti un līdz ar to kļuva par pirmo Bahreinas karali. Bahreinas valdnieki lieto arī pagodinājumu šeihs.
Holmijs
Holmijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Ho un atomskaitli 67. Tas ir sudrabbalts, mīksts metāls. Holmiju, tāpat kā pārējos lantanīdus, iegūst no polimetālu rūdām. Holmijam ir liels magnētiskais moments, tāpēc to lieto magnētiem. Holmija oksīdu lieto par dzelteno krāsu keramikas glazūrām un stiklam. Savienojumos holmijam parasti ir oksidēšanas pakāpe +3.
Tamsalu (stacija)
Tamsalu (et) ir stacija Tapas—Tartu dzelzceļa līnijā Igaunijā, Rietumviru apriņķa Tamsalu pilsētā un atrodas 14,9 km attālumā no Tapas, 97,6 km attālumā no Tartu un 92,5 km attālumā no Tallinas. Tamsalu stacija apkalpo pasažieru vilcienu satiksmi un veic dzelzceļa kravu operācijas. Tamsalu pietur visi Tapas (Tallinas) un Tartu (Koidulas un Valgas) virzienā kursējošie dīzeļvilcieni.
Tamsalu pieturas punkts atklāts vienu gadu pēc dzelzceļa līnijas Tapa--Tartu izbūves 1876. gadā. Pēc septiņiem gadiem, 1893. gadā Tamsalu iegūst starpstacijas, bet 1898. gadā stacijas tiesības. Tamsalu stacijas ēka ir neliela vienstāva celtne ar apmestu kaļķakmens bloku sienām un lēzenu divslīpes jumtu. Pēc otrā pasaules kara stacijas ēka tika nedaudz pārbūvēta. Līdz tam stacijas fasādē bija arī neliels frontons, bet jumtgales bija nošļauptas.
Par dzelzceļa mezglu Tamsalu stacija kļuva 1920. gadā, kad Tiri--Paides šaurzsliežu dzelzceļš tika pagarināts līdz Tamsalu. Šaursliežu dzelzceļa vajadzībām Tamsalu tika izbūvēta arī atsevišķa stacija. 1972. gadā šaursliežu dzelzceļš tika slēgts un demontēts.
2011. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu tika izbūvēta jauna, Eiropas standarta starpceļu pasažieru platforma. Platformas augstums - 550 mm, garums - 150 metri.
Lai uzlabotu drošību uz sliežu ceļiem, 2010. gadā izbūvēts tunelis, kas savieno divas Tamsalu pilsētas daļas un starpceļu pasažieru platformu.
Erbijs
Erbijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Er un atomskaitli 68. Tas ir mīksts, plastisks metāls. Tāpat kā pārējos lantanīdus, to iegūst no polimetālu rūdām. Erbija oksīdu lieto par rozā krāsu stikla un keramikas glazūru krāsošanai. Erbiju lieto arī sakausējumiem ar vanādiju un erbija savienojumus lieto optiskajiem pastiprinātājiem. Savienojumos erbijam parasti ir oksidēšanas pakāpe +3.
2009. gada Dundagas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Dundagas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Dundagas novada domē ievēlēja 13 deputātus. Vēlēšanās piedalījās 4 kandidātu saraksti, kas veidoti no 57 kandidātiem. Dundagas novadu izveidoja administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Dundagas novadā vēlēšanas notika 5 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva kandidātu saraksts Novadnieki (50,21%), bet novada domē iekļuva arī pārējie trīs kandidātu saraksti, katrs no tiem iegūstot pa 2 vietām domē. Dundagas novada domes vēlēšanās piedalījās 1 870 vēlētāji jeb 49,09% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija visas 1 870, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 1 838 vēlētāji.
Henrijs II Plantagenets
Henrijs II Plantagenets (en, dzimis, miris ), saukts Īsais apmetnis bija pirmais Anglijas karalis (1154—1189) no Plantagenetu dinastijas.
Henrija tituli:
Dzīvesgājums
Henrija I no Normandiešu dinastijas vienīgais mantinieks princis Viljams gāja bojā, kuģim nogrimstot vētrā. Uz karalistes troni pretendēja viņa meita, Matilde, Sv. Romas impērijas ķeizara Heinriha V Salieša (Heinrich V Salier) atraitne, Anžū grāfa Žofruā V Plantageneta (Geoffroy V d'Anjou dit le Bel ou Plantagenêt) no Anžū dinastijas sieva, mazgadīgā Henrija māte. Taču par Anglijas karali ievēlēja Viljama Iekarotāja mazdēlu Stefanu d'Bluā.
Bērnību Henrijs pavadīja savas mātes valdījumos kontinentā, kamēr māte un tēvs vadīja karadarbību, cīņā ar Bluā dzimtu par Anglijas troni. No 1149. gada Matildes piekritējus vadīja jau pieaugušais Henrijs, taču ne pārāk veiksmīgi: tika sakauts 1149. gada mēģinājumā ieņemt ar Skotijas karaļa atbalstu Jorku. Bija spiests bēgt uz atpakaļ uz Normandiju. Taču 1151. gadā pēc tēva nāves viņš mantoja Normandijas un Anžū troņus, kā rezultātā kļuva par lielākās daļas Francijas suverēnu. 1152. gadā viņš apbruņojās un ieņēma Monsoro pili, lai saglabātu Anžū un izbeigtu viņa brāļa Žofruā VI Plantageneta (Geoffroy VI Plantagenêt) organizēto sacelšanos. Izmantojis jaunās iespējas un savācis jaunu armiju, Henrijs 1153. gadā iebruka Anglijā. Vasarā viņam bija izdevies ieņemt lielāko daļu Rietumanglijas, savukārt karalis Stefans, novājināts līdzšinējās cīņās ar anarhistiskajiem baroniem, baidījās sastapties ar Plantageneta armiju atklātā kaujā. 25. decembrī viņš noslēdza ar Henriju t.s. Valingfordas mieru (Treaty of Wallingford), saskaņā ar kuru Henrijs Plantagenets tika iecelts par Stefana troņa mantinieku, savukārt Henrijs garantēja nepretendēt un neapdraudēt karaļa otrā dēla Gijoma d'Bluā (Guillaume de Blois) zemes Normandijā, Anglijā un Boloņā.
1154. gada 25. oktobrī karalis Stefans mira. Saskaņā ar vienošanos, Anglijas troni mantoja Henrijs Plantagenets, kurš aizsāka Plantagenetu dinastiju.
Blaumaņa iela
Blaumaņa iela var būt Rūdolfa Blaumaņa vārdā nosauktas ielas nosaukums dažādās Latvijas apdzīvotajās vietās:
Dienvidāfrikas futbola izlase 2010. gada Pasaules kausa finālturnīrā
Treneris: Karlušs Albertu Parreira
Vilamovice
Vilamovice (, vilamoviešu:Wymysoü) ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz austrumiem no Čehovices-Dzedzices.
Pilsētā līdz Otrajam pasaules karam bija izplatīta vietējā valoda - vilamoviešu valoda (pašnosaukums - Wymysiöeryś), kas pēc pētnieku domām ir centrālvācu dialekta forma ar nīderlandiešu, frīzu, poļu un lejasvācu valodu ietekmi. Pilsētā dzimušais dzejnieks Florians Besiks (Florian Biesik, 1849 - 1924/1931), kurš rakstīja vilamoviešu valodā, izveidoja šīs valodas literāro formu. Pēc Otrā pasaules kara komunistiskās varas iestādes aizliedza vilamoviešu valodas lietošanu. Kaut arī 1954. gadā aizliegums tika atcelts, mūsdienās šo valodu prot tikai apmēram 70 cilvēku, vairums no tiem vecāka gadagājuma.
Pilsētā dzimis viens no redzamākajiem baroka laika sārmatiešu dzejniekiem Jans Gaviņskis (Jan Gawiński, ap 1622 - ap 1684) un Ļvivas arhibīskaps, Ļvivas universitātes teoloģijas profesors, rektors un katoļu svētais Juzefs Bilčevskis (Józef Bilczewski, 1860 - 1923).
Neatrodamā
"Neatrodamā" ir 2014. gada ASV filma, kura ir veidota pēc Gilianas Flinas 2012. gada romāna "Neatrodamā" motīviem. Filmas režisors ir Deivids Finčers, galvenās lomas atveido Bens Afleks, Rozamunda Paika un Nīls Patriks Heriss.
Sižets
Nika (attēlo Bens Afleks) sieva Eimija (attēlo Rozamunda Paika) ir pazudusi. Viņu meklējot, tiek atrastas vairākas norādes, kas sākotnēji tiek uzskatītas par gadadienas dāvanu, bet vēlāk atklājas, ka tie ir safabricēti pierādījumi Eimijas fiktīvajai slepkavībai. Tos Eimija atstāja, lai atriebtos Nikam par viņas krāpšanu. Pēc televīzijas intervijas noskatīšanās, kurā Niks atzīstas krāpšanā, Eimija noslepkavo savu pielūdzēju (attēlo Nīls Patriks Heriss) un apmelo viņu gan nolaupīšanā, gan izvarošanā, lai atgrieztos dzīvē kopā ar Niku. Niks par to nepriecājas, bet viņš saprot, ka viņam vairs nav izvēles.
FK Ventspils
FK Ventspils bija Latvijas Virslīgas futbola klubs, kas ir dibināts 1997. gadā, lai gan tā vēsture sniedzas 1964. gadā, kad tika dibināts viens no klubiem, uz kura bāzes vēlāk izveidoja FK Ventspils. FK Ventspils ir seškārtēji Latvijas čempioni, kā arī septiņkārtēji Latvijas kausa ieguvēji. Komanda vairākas sezonas ir piedalījusies UEFA kausa izcīņā. 2007. gadā tā pirmoreiz spēlēja UEFA Čempionu līgā, kā arī uzsāka dalību Baltijas Futbola līgā, bet 2009.—2010. sezonā kļuva par pirmo Latvijas klubu, kas kvalificējies kāda Eirokausu turnīra (UEFA Eiropas līgas) grupu turnīram, izšķirošajās spēlēs pārspējot Baltkrievijas klubu Barisavas BATE.
Komandas pašreizējais galvenais treneris ir moldāvu speciālists Viorels Frunze, kas ir amatā kopš 2020. gada janvāra.
Kluba spēļu mājvieta ir Ventspils Olimpiskais stadions, kura ietilpība ir 3200 vietas.
Vēsture
FK Ventspils tika nodibināts 1997. gadā, apvienojot divus 1. līgā spēlējošus klubus no Ventspils - FK Venta un FK Nafta.
FK Venta (1964-1997)
Klubs tika nodibināts 1964. gadā kā FK Ventspils un pirmajā LPSR čempionātā finišēja 6. vietā no 14 komandām. 1965. gadā klubs nomainīja nosaukumu uz Osta un ieguva čempionāta sudraba medaļas. 1967. gadā ieguva Latvijas kausu, finālā ar 2-0 pārspējot FK RABR. Arī 1968. gadā klubs iekļuva kausa finālā, bet šoreiz piekāpās FK Brocēni "Starts" ar rezultātu 2-3.
Taču lielākie panākumi tika sasniegti 1969. gadā, kad Venta uzvarēja LPSR čempionātā, kā arī iekļuva kausa finālā, kur ar 1-3 pagarinājumā piekāpās Rīgas "Elektronam". Komandas sastāvs togad bija: vārtsargi - Leonīds Virko, Konstantīns Žurkevičs, laukuma spēlētāji - Aleksandrs Busarovs, Nikolajs Čajevskis, Vladimirs Čikiņovs (spēlējošais treneris), Genādijs Hrustaļovs, Valentīns Ipoļitovs, Valerijs Jaščenko, Viktors Jurinovs, Vladimirs Kutuzovs, Viktors Ļitviņenko, Aleksandrs Novašs, Nikolajs Pozdņakovs, Aleksandrs Rakickis, Vladimirs Samohvalovs, Ārijs Šmerlings, Aleksandrs Troņevs, Valentīns Vetrenko.
Arī 1970. gadā komanda čempionātā turpināja būs starp līderiem, taču noslēgumā palika 2. vietā. Venta ar mainīgām sekmēm turpināja spēlēt LPSR čempionāta A klasē līdz pat 1978. gadam, kad no tās izkrita, paliekot priekšpēdējā 13. vietā. Klubs atgriezās A klasē 1982. gadā, kad plaika 14. vietā, bet 1983. gadā pirmajās 19 turnīra spēlēs neieguva nevienu punktu, līdz tika izslēgta par meistarsacīkšu nolikuma neievērošanu.
Vēl vienu atgriešanās Latvijas futbola klubu augstākajā sabiedrībā notika 1989. gadā, taču palika 16. vietā, tūlīt pat no A klases atkal izkrītot.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas līdz pat 1996. gada sezonai, pēc kuras notika apvienošanās ar FK Nafta, klubs spēlēja Latvijas čempionāta 1. līgā.
FK Nafta (1995-1997)
Klubs tika izveidots 1995. gadā un uzreiz pirmajā sezonā uzvarēja savā reģionālajā turnīrā, iegūstot paaugstinājumu uz 1. līgu. Savā vienīgajā 1. līgas sezonu klubs noslēdza augstākā vietā nekā otra Ventspils komanda FK Venta.
FK Ventspils (no 1997)
1997. gadā abas Ventpili pārstāvošās 1. līgas komandas tika apvienotas un apvienotajai komandai tika piešķirta vieta Virslīgā. Jau pirmajā sezonā klubs ieguva 4. vietu, kas ir tā sliktākā ieņemtā vieta Latvijas čempionātā visā pastāvēšanas vēsturē.
1998. gadā komanda čempionātā finišēja trešajā vietā, kas tai deva tiesības nākamajā sezonā pirmo reizi piedalīties eirokausos - UEFA Intertoto kausa izcīņā. Pirmajā kārtā ar 2-0 mājās un 0-1 izbraukumā (2-1 divu spēļu summā) tika pārspēts Norvēģijas klubs Vålerenga Fotball, bet otrajā kārtā nācās atzīt Turcijas Kocaelispor pārākumu (1-1 mājās, 0-2 izbraukumā, 1-3 divu spēļu summā).
2003. gadā apvienotais klubs ieguva savu pirmo titulu - Latvijas kausu, tenera Sauļus Širmeļa vadībā finālspēlē Rīgā ar 4-0 pārspējot Skonto FC. Šāds pat panākums tika atkārtots arī nākamos divus gadus, 2004. gada finālā pārspējot Skonto ar 2-1, bet 2005. gada finālā ar 2-1 pagarinājumā pārspējot FHK Liepājas Metalurgs.
2006. gadā ventspilnieki pirmoreiz kļuva par Latvijas Virslīgas čempioniem, par diviem punktiem apsteidzot Liepājas Metalurgu. Čempionu komanda bija vārtsargs Andris Vaņins, laukuma spēlētāji - Zorans Baldovalijevs, Deimants Bička. Aleksejs Borums, Andrejs Butriks, Zahars Dubenskis, Artjoms Gončars, Kaspars Gorkšs, Deniss Kačanovs, Vladimirs Koļesņičenko, Jevgēņijs Kosmačovs, Artis Lazdiņš, Žans Pols Ndeki, Igors Pokariņins, Vīts Rimkus, Guntars Silagailis, Igors Sļesarčuks, Deniss Sokoļskis, Aleksejs Soleičuks, Igors Stukaļins, Vladans Vukovičs, Sergejs Zangarejevs, Mihails Ziziļevs, Aleksejs Ždanovs. Galvenais treneris Romāns Grigorčuks, treneris - Sauļus Cekanavičs.
Ventspils triumfēja Latvijas čempionātā arī 2007. gadā, turklāt pirmo reizi arī svinot dubultpanākumu - kausa finālā ar 3-0 tika pārspēts JFK Olimps. Čempionu sastāvs: vārtsargi - Pāvels Davidovs, Andris Vaņins, laukuma spēlētāji - Vladimirs Bespalovs, Andrejs Butriks, Igors Cigirlašs, Saša Cilinšeks, Aleksandru Dedovs, Zahars Dubenskis, Artjoms Gončars, Kristaps Grebis, Pāvels Hohlovs, Visvaldis Ignatāns, Dāvids Imedašvili, Deniss Kačanovs, Vladimirs Koļesņičenko, Jevgeņijs Kosmačovs, Rolands Krjauklis, Artis Lazdiņš, Zurabs Mentešašvili, Aleksandrs Misikovs, Žans Pols Ndeki, Igors Pokariņins, Vīts Rimkus, Mihails Rjumšins, Igors Savčenkovs, Sergejs Serņeckis, Igors Sļesarčuks, Deniss Sokoļskis, Aleksejs Soleičuks, Sergejs Zangarejevs, Mihails Ziziļevs, Artūrs Zjuzins. Galvenais treneris Romans Grigorčuks, treneris - Sauļus Cekanavičs.
Pateicoties iepriekšējā sezonā uzvarētajam Latvijas čempionātam, 2007. gadā klubs arī debitēja UEFA Čempionu līgas sacensībās. Pirmajā kvalifikācijas kārtā tika pārspēts Islandes klubs Knattspyrnufélagið Víkingur (2-1 mājās, 2-0 izbraukumā, 4-1 divu spēļu summā), bet otrajā kārtā tikai ar vienu vārtu starpību tika zaudēts Anglijas futbola Premjerlīgas klubam Newcastle United (0-0 mājās, 0-1 izbraukumā, 0-1 divu spēļu summā).
2008. gadā FK Ventspils kļuva par trīskārtējiem Latvijas čempioniem, kā arī iekļuva Latvijas kausa finālā, kur, pēc 1-1 pamtlaikā un pagarinājumā, 11 metru sitienu sērijā ar 0-3 tika zaudēts FC Daugava. Komandas sastāvs: vārtsargi - Andrejs Pavlovs, Andris Vaņins, laukuma spēlētāji - Andrejs Butriks, Igors Cigirlašs, Saša Cilinšeks, Aleksandru Dedovs, Zahars Dubenskis, Marijans Horužijs, Visvaldis Ignatāns, Deniss Kačanovs, Jurģis Kalns, Vladimirs Koļesņičenko, Jevgēņijs Kosmačovs, Artis Lazdiņš, Zurabs Mentešašvili, Pāvels Mihadjuks, Aleksandrs Misikovs, Vīts Rimkus, Ritvars Rugins, Igors Savčenkovs, Maksims Smirnovs, Aleksejs Soleičuks, Aleksandrs Solovjovs, Ivans Špakovs, Sergejs Zangarejevs, Mihails Ziziļevs, Artūrs Zjuzins, Jurijs Žigajevs. Galvenais treneris Romāns Grigorčuks, treneri - Sauļus Cekanavičs, Sergejs Diguļovs.
2009. gadā klubs trešo reizi piedaloties UEFA Čempionu līgas sacensībās, sasniedza savus lielākos panākumus eirokausos. FK Ventspils turnīru sāka ar 2. kvalifikācijas kārtu, kurā pārspēja Luksemburgas čempionus F91 Dudelange ar 3-0 mājās un 3-1 izbraukumā (6-1 divu spēļu summā), bet 3. kvalifikācijas kārtā pateicoties vairāk viesos gūtajiem vārtiem negaidīti tika pārspēta Baltkrievijas vienība Barisavas BATE (1-0 mājās, 1-2 izbraukumā), kura iepriekšējā sezonā spēlēja Čempionu līgas grupu turnīrā. Līdz ar to Ventspils iekļuva izslēgšanas kārtā, kuras uzvarētājs iekļuva Čempionu līgas grupu turnīrā, bet zaudētājs automātiski kvalificējās UEFA Eiropas līgas grupu turnīram. Tika pārliecinoši zaudēts Šveices klubam FC Zürich ar 0-3 mājās un 1-2 izbraukumā. Pēc šīm spēlēm no komandas tika atskaitīti vadošie spēlētāji Saša Cilinšeks, Deniss Kačanovs un Vīts Rimkus, kā iemeslu vēlāk minot piedalīšanos negodīgos totalizatoru darījumos un apzinātu spēlēšanu uz noteiktu rezultātu. Kā aizdomīgās tika minētes gan spēles pret Cīrihi, gan pret Dudelange, kā arī Virslīgas spēles pret Dinaburg FC, kura 2009. gadā totalizatoru skandāla dēļ tika diskvalificēta no Latvijas čempionāta. Šai pašā laikā arī negaidīti, nekādus sīkākus paskaidrojums nesniedzot, komandu pameta līdzšinējais galvenais treneris Grigorčuks.
Pirms UEFA Eiropas līgas spēlēm par jauno galveno treneri tika apstiprināts Itālijas speciālists Nuncio Dzavetjēri. Uz turnīra laiku komandas sastāvs tika pastiprināts ar Latvijas izlases spēlētājiem Vitāliju Astafjevu, Juri Laizānu, Latvijas U-21 spēlētāju Edgaru Gauraču, Šveices aizsargu Roniju Hodelu un Itālijas aizsargu Alesandro Camperini. Grupu turnīru Ventspils sāka ar neizšķirtu izbraukumā 1-1 pret Berlīnes "Hertha" (vārtus guva Gauračs), mājās (spēles notika Rīgā, Skonto stadionā, jo Ventspils stadions neatbilda UEFA prasībām) 0-0 pret SC Heerenveen un mājās 1-2 pret Lisabonas "Sporting" (vārtus guva Laizāns, realizējot 11 metru soda sitienu). Līdz ar to, pirms 2. apļa spēlēm Ventspils nebija zaudējusi cerības izkļūt no grupas. Otrais aplis tika iesākts ar neizšķirtu 1-1 (vārtus guva Camperini) izbraukumā pret Sporting, taču tam sekoja zaudējums mājās Berlīnes "Hertha" ar 0-1 un bezierunu zaudējums Hērenvenai izbraukumā ar 0-5. Ventspils noslēdza turnīru savā apakšgrupā paliekot 4. vietā un no dalības tālākā turnīrā izstājās.
Taču 2009. gadā klubs nolika savas Latvijas čempionu pilnvaras, kopvērtējumā par 5 punktiem atpaliekot no SK Liepājas Metalurgs.
Nākamie triumfi Latvijas čempionātā notika 2011., 2013. un 2014. gados, 2011. un 2013. gadā izcīnot arī Latvijas kausu. Pagaidām augstākie panākumi eirokausos pēc 2009. gadā ir iekļūšana UEFA Eiropas līgas trešajā kvalifikācijas kārtā 2011. un 2013. gados.
2021. gada jūnijā Eiropas Futbola federāciju asociācija piesprieda futbola klubam, tās prezidentam Adlanam Šišhanovam un sporta direktoram Nikolajam Djakinam sodu par spēļu ietekmēšanu. FK Ventspils saņēma septiņu gadu diskvalifikāciju no UEFA Eirokausu sacensībām, Adlans Šišhanovs saņēma mūža diskvalifikāciju no futbola, bet Nikolajam Djakinam piespriesta četru gadu diskvalifikācija no visām ar futbolu saistītām lietām. tika paziņots, ka FK Ventspils atsauc dalību no Virslīgas čempionāta, pamatojot to ar nespēju nodrošināt komandas turpmāku finansēšanu un uzturēšanu.
FK Liepājas Metalurgs
SK Liepājas Metalurgs bija Latvijas futbola klubs, kas tika dibināts 1997. gadā uz FK Baltika bāzes. Līdz 2007. gadam klubs bija pazīstams kā "FHK Liepājas Metalurgs".
2005. gadā Liepājas Metalurgs kļuva par Latvijas čempioniem futbolā, kļūstot par pirmo komandu, kas uzvarējusi Latvijas čempionātā pēc Skonto FC 13 gadu uzvaru sērijas. Komandas visu laiku ievērojamākie spēlētāji bija Viktors Dobrecovs, Genādijs Soloņicins, Rolands Bulders, Dzintars Zirnis un Aleksandrs Katasonovs. Komanda arī vairākkārt piedalījās UEFA kausa izcīņā, spēlējot pret tādām komandām kā Heerenveen, FC Schalke 04 un Genk. 2014. gada 14. janvārī klubs paziņoja par darbības pārtraukšanu. Komandas vietu Virslīgā ieņēma jaunizveidotais FK Liepāja.
Vēsture
Metalurģijas uzņēmuma "Liepājas metalurgs" priekšgājēja bija drāšu fabrika "Bekers & Co", kura dibināta 1882. gadā.
1900 — 1940
Liepājā futbols aizsācies pagājušā gadsimta sākumā. Vēlāk par vadošo klubu kļuvušā biedrība "Olimpija" tika dibināta kā otrais riteņbraukšanas klubs 1909. gada 24. martā. Divdesmitajos gados sāka rīkot Latvijas meistarsacīkstes. Sākumā tajās dominēja Rīgas komandas, bet pavisam drīz sevi sāka pieteikt arī provinces futbols. 1923. gadā par provinces spēcīgāko klubu kļuva Liepājas LNMS. Drīz pēc tam ne vien Liepājā, bet arī Latvijā spēcīgākās futbola komandas godu iekaroja klubs "Olimpija", kurā nodarbojās ar vairāk nekā 10 sporta veidiem — sākot ar galda tenisu un beidzot ar burāšanu. Par sporta veidu Nr.1 klubā kļuva futbols."Olimpija" pirmās Latvijas neatkarības laikā veselas 7 reizes kļuva par valsts čempioniem. Pirmoreiz tas notika tālājā 1927. gadā. Vienīgais spēlētājs, kurš izcīnīja visus 7 meistartitulus bija pussargs Kārlis Tils. 1930. gadā mūžīgā glabāšanā "Olimpija" ieguva Rīgas kausu (to mūžīgā glabāšanā piešķīra tai komandai, kura kausu ieguva trīs reizes pēc kārtas), kura izcīņā piedalījās visi Latvijas Futbola savienības klubi.
Kas attiecas uz drāšu fabrikas komandas sasniegumiem, tad 1932. un 1933. gada sezonas tai bija veiksmīgākās. Šajā laikā komanda uzvarēja Kurzemes reģionā, kas liepājniekiem deva iespēju pārspēlēs sacensties par tiesībām spēlēt Latvijas meistarsacīkstēs nākamsezon. Vispirms drāšu fabrikas futbolisti pārspēja Latgales labāko komandu ar 7:1, bet izšķirošajā spēlē piekāpās Rīgas komandai "Hakoah" ar 2:0. Mazliet agrāk, 1931. gadā komanda aizvadīja savu pirmo starptautisko spēli. Pretinieks bija profesionālā čehu komanda "Nahod", kura liepājniekus apspēlēja ar 11:1. Pēc tam, tiekoties ar divām angļu amatieru komandām, rezultāti bija labāki — 3:4 ar "Norfolk" un 6:1 pret "Dortšīru".
1945 — 1959
Pēc Otrā pasaules kara Liepājas futbolā un ne tikai tur par vadošajiem klubiem kļuva "Daugava" un "Dinamo". Pirmais divreiz kļuva par Latvijas PSR čempionu un izcīnīja tās kausu (tas notika divos gados — 1946. un 1947. gadā). Bez tam, "Daugava" aktīvi aizvadīja draudzības spēles ar vadošajām PSRS komandām.
1949. gadā klubus "Daugava" un "Dinamo" apvienoja pilsētas metalurģijas uzņēmums "Sarkanais metalurgs", kurš savu nosaukumu deva arī futbola komandai. Rūpnīcas direktors Pēteris Zvaigzne bija liels futbola piekritējs. Labākie pilsētas futbolisti tika pie darba un jau tā paša gada 10. aprīlī komanda aizvadīja savu pirmo spēli, kurā ar 3:4 izbraukumā piekāpās Klaipēdas futbolistiem. Kā izrādījās, tad šī pārbaude tikai iekārdināja futbolistus, kuri atlikušo sezonu aizvadīja vienā elpas vilcienā. Komanda uzvarēja visās 22 spēlēs, tādējādi uzvarot arī republikas čempionātā — vārtu attiecība 122:9. Izcīnīts tika arī LPSR kauss, kuru vēlreiz izdevās iegūt 1955. gadā.
1950. gadā komanda sāka startēt PSRS kausa izcīņā. 3. oktobrī Liepājā ieradās Maskavas "Torpedo" futbola komanda — šīs trofejas ieguvēja 1949. gadā. "Torpedo" sastāvā bija tādi izcili futbolisti kā Augustīns Gomess, Pavels Solomatins un Aleksandrs Ponomarjovs. Tieši pēdējais 1/32 Kausa izcīņas spēlē piecpadsmit minūtes pirms spēles beigām, guva lūzuma vārtus. Spēle noslēdzās ar rezultātu 0:3.
Vēlāk "Sarkanā metalurga" vēsturē tika aizvadīta vienīgā starptautiskā spēle. Liepājā tika apspēlēta Polijas "Gurnik" no Katovices ar rezultātu 1:0. Septiņreiz laika posmā no 1949. — 1959. gadam "Sarkanais metalurgs" (1949., 1951., 1953. — 1954., 1956. — 1958. gados) kļuva par Latvijas PSR čempioniem un trīs reizes izcīnīja otro vietu. Aizvadītajās 207 spēlēs komanda izcīnīja 167 uzvaras 25 spēles spēlēja neizšķirti un tikai 15 reizes tika zaudēts. Vārtu attiecība — 646:119. Visus 15 gadus "Daugavas" un "Sarkanā metalurga" sastāvā spēlēja Jānis Novikovs, kurš izcīnīja 9 čempiona titulus. Nedrīkst nepieminēt arī Afanasiju Ptičkinu, sešas reizes kļuvis par LPSR čempionu kā spēlētājs, bet vēlāk kā treneris uz jauniem panākumiem vadījis "Sarkano metalurgu" un "Daugavas" futbola komandas. Arī Ernests Ziņģis kā spēlētājs ir bijis čempiona godā, kā arī būdams "Sarkanā metalurga" treneris, četrreiz aizvedis komandu līdz valsts zeltam un trīs reizes līdz sudrabam septiņu gadu laikā. Aizmirst nedrīkst arī Voldemāru Sudmali, kurš "metalurgu" sastāvā piecas reizes kļuva par republikas čempionu, bet vēlāk pārstāvējis Rīgas "Daugavu", tās galveno komandu.
"Sarkanajam metalurgam" starp uzvarām ir arī tādi panākumi, kā divreiz izcīnītais četru republiku kauss. Tāpat komanda izcīnīja arī VCSPS kausu, kas notika 1954. gada beigās, divās pārspēlēs ar Rīgas "Daugavu" (1:2, 2:0) tika izcīnīta iespēja pārstāvēt Latviju PSRS meistarsacīkstēs. 1955. gadā komandas tika apvienotas un tā bāzējās Rīgā, Liepājā tika aizvadīta tikai viena spēle. To sezonu PSRS B klases pirmās zonas meistarsacīkstēs Liepājas rīdzinieki pabeidza 14. vietā 16 komandu konkurencē.
1960 — 1990
1960. gadā Liepājas komandai deva iespēju pašai ar savu komandu piedalīties PSRS B klases meistarsacīkstēs. "Sarkanais metalurgs" sezonu iesāka 10. aprīlī Batumi, tiekoties ar vietējo "Dinamo" (0:1), bet pēc nedēļas tika izcīnīta pirmā uzvara, kur Erevānā ar 2:0 uzvarēts tika vietējais "Burevestņik". Arī sezonas turpinājums komandai bija veiksmīgs. Otrā riņķa vidū tā atradās ceturtajā vietā, bet sezonas noslēgumā ierindojās astotajā vietā sešpadsmit komandu konkurencē. Neskatoties uz to, ka 1960. gada sezona "metalurgiem" bija viena no veiksmīgākajām PSRS meistarsacīkstēs (labāk klājās tikai 1963. gadā, kad tajā pašā B klasē tika izcīnīta septītā vieta) vietējā publika, kura bija pieradusi pie lielākiem panākumiem vietējā mēroga sacensībās, gaidīja no komandas ko vairāk. Tā rezultātā sezonas beigās nomainījās gan komandas treneri (Ptičkins un Ziņģis), gan arī komandas saimnieki un tā pārgāja "Liepseļmaša" rokās.
"Sarkanā metalurga" futbola komanda septiņdesmito gadu sākumā atkal sāka startēt Latvijas meistarsacīkstēs. Savu labāko rezultātu komanda sasniedza 1979. 1985. gados — divreiz izcīnīta 5. vieta.
1962. gadā šefību pār pilsētas galveno komandu pārņēma zvejnieku kolhozs un komanda iemantoja tā nosaukumu — "Zvejnieks". Tās galvenais uzdevums bija rezervju sagatavošanai futbola komandai Rīgas "Daugava". Atliek tik vien atcerēties tādu futbolistu kā Ainārs Linards, kurš 1994. gada pasaules atlases turnīrā guva pirmos vārtus Latvijas valstsvienībai.
70. un 80. gados "Liepājas metalurga" komandas krāsas aizstāvēja vairāki no vēlākajiem tā darbiniekiem. Piemēram, Viktors Lukins — astoņdesmito gadu vidus "Zvejnieka" priekšnieks, vēlāk bija kluba dublieru treneris. Komandas standarta 11 metru soda sitienu izpildītājs bija Jurijs Romaņenko, kurš tagad ir "Liepājas metalurga" menedžeris. Uzbrukumā darbojās Ilmārs Verpakovskis un Jānis Intenbergs, kuri abi vēlāk daudz devuši arī Liepājas jauno futbolistu audzināšanā.
1990. gadie
Padomju čempionātā astoņdesmito gadu beigās Liepāju pārstāvēja komanda ar nosaukumu "Olimpija". Tā ieguva trešo vietu pirmajā neatkarīgās Latvijas čempionātā. Vēlāk komandai sākās lejupslīde — 1992. gadā 6. vieta, 1993. gadā 7. vieta. 1994. gadā komanda saucās jau FK "Liepāja", kas meistarsacīkstēs ierindojās tikai priekšpēdējā 11. vietā. 1995. gadā valsts meistarsacīkstēs komandu pārstāvēja DAG "Liepāja", kas ieņēma astoto vietu desmit komandu konkurencē. 1996. gadā Liepājas "Baltija" bez uzņēmuma "Liepājas metalurgs" atbalsta ierindojās ceturtajā vietā un 1997. gadu komanda iesāka ar nosaukumu "Baltika/Metalurgs", bet pabeidza kā "Liepājas metalurgs".
Kimija Meisnere
Kimberlija Klēra "Kimija" Meisnere (dzimusi Tausonā, Mērilendas štatā, ASV) ir amerikāņu daiļslidotāja. K. Meisnere savā karjerā ir izcīnījusi uzvaras vairākās sacensībās, tai skaitā 2006. gada Pasaules čempionātā, 2007. gada ASV čempionātā un 2007. gada Četru kontinentu čempionātā. Viņa ir pirmā ASV daiļslidotāja, kurai vienlaicīgi piederēja Pasaules, ASV un Četru kontinentu uzvarētājas tituls.
Sasniegumi
Piezīme:"J" nozīmē, ka sportiste startēja kā juniore.
Zurabs Mentešašvili
Zurabs Mentešašvili (dzimis ) ir bijušais Gruzijas futbola pussargs. Spēlē arī Gruzijas izlasē.
Viņš vairākas sezonas aizvadīja Skonto FC un FK Ventspils, kļūdams par astoņkārtēju Latvijas čempionu.
Spēlētāja karjera
* — spēlētās spēles un vārti
Teodors Momzens
Kristians Matiass Teodors Momzens (Christian Matthias Theodor Mommsen; dzimis, miris ) vācu vēsturnieks, jurists, žurnālists, politiķis, arheologs, filologs un rakstnieks. 1902. gadā saņēmis Nobela prēmiju literatūrā par darbu "Romas vēsture". Ietekmīgs vācu politiķis, Prūsijas un Vācijas parlamentu loceklis.
Bezslēdzenes pleckāji
Bezslēdzenes pleckāji (Inarticulata) ir pleckāju klase. To pārstāvjiem ir hitīnfosfātiska, retāk kalcīta, čaula. Čaulas vāciņi sasaistās kopā tikai ar labi attīstītu sistēmas muskulatūru. Lofofors ir bez skeleta veidojumiem. Mantijas spārnu attīstība embrionālajā stadijā notiek bez pagrieziena, bet kāja veidojas no vēdera daļas mantijas un piestiprinas pie vēdera vāciņa. Bezslēdzenes pleckajiem ir anālā atvere. Dzīvo no apakšējā kembrija līdz mūsdienām. Klasi veidoja sešas kārtas: Rustellida, Lingulida, Craniida, Acrotretida, Siphonotretida, Kutorginida. Pēdējā laikā šī klase tiek pārveidota divās atsevišķās klasēs — Linguliformea un Craniiformea.
Avāri (senie)
Avāri bija stepju klejotāju cilšu apvienība, kas Lielās tautu staigāšanas laikā iebruka dienvidaustrumu Eiropā, kur kopā ar slāviem izveidoja Avāru kaganātu (562—823). Mūsdienās par avāriem dēvē Dagestānas tautu, kas runā Ziemeļkaukāza grupas valodā.
Vēsture
Ap 461. gadu avāri pakļāva uigurus un pārvietojās uz Volgas stepēm, kur izveidoja kaganātu. Šo cilšu konfederāciju 6. gadsimta vidū gandrīz pilnībā iznīcināja no austrumiem nākošie turki. Avāri sadalījās divās lielās grupās. Viena grupa palika Eiropas pašos austrumos, bet otra sāka virzīties uz rietumiem, līdz sasniedza Donavu. Šeit viņi apmetās Dākijā (mūsdienu Rumānijā) un no šejienes uzsāka ilgstošu Eiropas tiranizēšanu, postīšanu un laupīšanu. Jau VI gs. avāru ietekmes zona stiepās no Baltijas jūras līdz Volgai. Pat Bizantiju avāri piespieda maksāt milzīgas kontribūcijas, bet 626. gadā tie gandrīz ieņēma Konstantinopoli. Sava hana Bajana laikā avāri kļuva par vienu no spēcīgākajām varām visā Eiropā. Viņi būtiski ietekmēja arī Eiropas tālāko attīstību daudzu gadsimtu laikā, piespiežot dienvidslāvus pamest savas sākotnējās mājvietas un apmesties avāru iekarotajās zemēs, kur tie dzīvo arī mūsdienās.
Taču pēc Bajana nāves avāru vara sāka izplēnēt. To veicināja arī slāvu un protobulgāru triecieni. Izšķirošo triecienu avāriem 795.-796. gadā deva franki Kārļa Lielā vadībā. Avāru paliekas drīz iznīcināja morāvi, bet kas vēl bija palikuši dzīvi, tika absorbēti slāvu vidē.
Senās Romas armija
Senās Romas armija (la) sevī ietvēra visas Senās Romas sauszemes un jūras karaspēka sastāvdaļas, kas galvenokārt pastāvēja ķēniņvalsts, republikas un impērijas laika posmā no aptuveni 753. gada pirms mūsu ēras (p.m.ē.) līdz 476. gadam. Turpretim aprakstu par Austrumromas impērijas (395.–1453. gads) bruņotajiem spēkiem skatīt sadaļā Bizantijas armija.
Savas pastāvēšanas laikā romiešu karaspēks bija atbildīgs ne tikai par Senās Romas teritorijas ārējo aizsardzību un paplašināšanu, bet arī par tās iekšējo drošību, kalpojot par sava veida policijas vienībām valsts iekšienē. Tāpat armijas rīcībā bija robežsardzes un muitas uzraudzības funkcijas, kas sevī galvenokārt ietvēra nodokļu iekasēšanu uz provinču un valsts ārējās robežas.
Savas disciplīnas, organizācijas, jaunievedumu un plašo iekarojumu dēļ daudzu pētnieku skatījumā romiešu karaspēks tiek uzskatīts par vienu no ilgtspējīgākajiem un efektīvākajiem bruņotajiem spēkiem cilvēces militārajā vēsturē.
Izpēte
Mūsdienu pētniekiem ir pieejami pietiekoši daudz un dažādi vēstures avoti, caur kuriem ir iespējams izzināt informāciju par Senās Romas armiju. Tā, piemēram, līdz mūsdienām ir saglabājušās vairākas rakstiskās liecības, kas savulaik tika atzīmētas uz dažādiem papirusa ruļļiem, kā arī akmens, bronzas un koka plāksnēm, kuras sniedz plašu informāciju par to kā tika pārvaldīta Senās Romas armija. Tāpat no rakstiskajām liecībām romiešu karaspēka izpētē palīdz arī atstātie gravējumi uz dažādām seno laiku celtnēm un karavīru kapakmeņiem. Visbeidzot rakstiskās liecības arī papildina dažādu romiešu autoru atstātie darbi, kas tika sarakstīti gan latīņu, gan sengrieķu valodā, un kuri bieži vien sniedz detalizētu aprakstu par armijas ikdienu un vēsturi no Pūniešu karu beigām 3. gadsimtā p.m.ē. līdz Rietumromas impērijas sabrukumam 5. gadsimta beigās.
No vizuālajām vēstures liecībām Senās Romas armijas izpētē būtisku devumu sniedz neskaitāmās skulptūras un monētas, kas ir saglabājušās līdz mūsdienām, un kuras sevī ietver dažādu imperatoru, karavīru un bruņojuma attēlojumu. Līdzīgi par vizuālajām liecībām kalpo arī dažādi romiešu atstātie pieminekļi, no kuriem ievērojamākie ir Trajāna kolonna un Marka Aurēlija kolonna, kas sevī ietver salīdzinoši detalizētu attēlojumu par armijas apgādes vajadzībām, upju šķēršošanu, militāro apmetņu un cietokšņu celtniecību, kaujas un ievainojumu ainām, reliģiskajiem rituāliem, bruņojumu u.tml.
Mūsdienās veiktie arheoloģiskie izrakumi ir palīdzējuši atklāt arī vairākas lietišķās vēstures liecības, kas pētniekiem ir ļāvuši pavērt skatu uz to, kā un kur karavīri dzīvoja, kā arī kādus ieročus un papildrīkus izmantoja ikdienā. Ne velti vairāki muzeji Eiropā, Ziemeļāfrikā un Tuvajos Austrumos sevī ietver eksponātus ar romiešu zobeniem, dunčiem, šķēpiem, vairogiem, ķiverēm, bruņām, apaviem un jostām, kas tādējādi dod dziļāku izpratni un priekšstatu par Senās Romas armiju mūsdienu sabiedrībai kā tādai.
Pirmsākumi
Tuvojoties impērijas periodam, armiju nācās reformēt. Bija nepieciešami kaujinieki, kas varēja piedalīties ilgstošos karagājienos un nebūtu piesaistīti pie savas tuvējās saimniecības. Sākumā maz bija tādu, kas vēlētos brīvprātīgi pamest savu saimniecību lai kalpotu armijā. Tomēr, laika gaitā, pieaugot iedzīvotāju skaitam Itālijas pussalā, brīvas zemes kļuva arvien mazāk. Palielinājās nabadzīgo bezzemnieku skaits. Viņi visbiežāk arī kļuva par rekrūšiem — profesionāliem karavīriem, kas kalpoja armijā no 16 līdz 20 gadiem.
Romas impērija
Skaitliski lielāko un kvalitatīvi visaugstāko līmeni romiešu armija sasniedza Jūlija Cēzara laikā, tātad apmēram 1. gs. p.m.ē. vidū. Augustam pārņemot valdīšanas grožus 27.g. p.m.ē., viņa pakļautībā nonāca jau vairākas spēcīgas armijas — apmēram 60 leģioni. Tomēr tā bija jau pārāk liela armija, kuras uzturēšana vairs nebija impērijai pa spēkam. Tādēļ Augusts to samazināja līdz 28 leģioniem (ap 150 000 vīru).
Katrs leģions parasti sastāvēja no aptuveni 5500 vīriem, kuri bija ļoti labi apmācīti. Leģionu komandēja legāts un vairāki viņa palīgi — tribūni. Katrs leģions bija sadalīts 10 kohortās ar 480 karotājiem katrā. Savukārt kohorta apvienoja 6 centūrijas ar 80 vīriem katrā.
Tomēr ilgstošas karadarbības rezultātā cietokšņi un pilsētas bieži tika izpostīti, to infrastruktūra pamesta novārtā. Savukārt armijas vienībām nācās veikt biežus pārgājienus karalaika apstākļos, bez pienācīgas atpūtas un sagatavošanās. Šādā situācijā strauji sāka izplatīties epidēmijas, kas tūkstošiem pļāva gan civiliedzīvotājus, gan armijas daļas. Tas arvien vairāk noplicināja cilvēku resursus, līdz tie palika tik maz, ka nespēja vairs pat sevi atražot.
Sākot izpausties cilvēku resursu deficītam, Roma mēģināja to kompensēt uz barbaru algotņu rēķina. Vairumā gadījumu tie nāca no ģermāņu ciltīm. „Atšķaidot” romiešu armiju ar barbaru algotņiem uz laiku izdevās aizlāpīt cilvēku resursu deficītu, bet ilgākā laika posmā šāda politika radīja citas sekas. Algotņiem bija pavisam cita cīņas motivācija. Ja Romas pilsoņiem vismaz viens no stimuliem bija savas valsts intereses, tad algotņiem šādu stimulu nebija. Tos interesēja tikai atalgojums un kara laupījums kā papildus „prēmija”. Pieaugot algotņu īpatsvaram Romas armijā, tā arvien vairāk sāka zaudēt nacionāli patriotisko identitāti un līdz ar to vienu no svarīgākajiem cīņas motīviem. Vēl jo vairāk tādēļ, ka algotņiem nereti nācās cīnīties pašiem pret saviem asins brāļiem. Tā, pēc Adrianopoles kaujas Rietumromas armijā ģermāņu karavīri sasniedza sešdesmit procentus. Šo procesu rezultātā arvien vairāk kritās arī Romas armijas militārais potenciāls, tās cilvēcisko resursu kvalitāte.
Uzturēšanas izmaksas
No ekonomiskā viedokļa Romas karaspēka uzturēšana prasīja salīdzinoši lielus finansiālos līdzekļus — tiek lēsts, ka impērijas laikā aptuveni 75% no valsts ikgadējā budžeta tika novirzīti armijas vajadzībām.
Apbruņojums
Leģionu bruņojums un tehniskais aprīkojums bija standartizēti visā impērijā. Tos masveidā izgatavoja atsevišķos amatniecības centros. Katrs bruņojuma priekšmets vai ieroču veids bija rūpīgi izvēlēts un nepārtraukti pilnveidots, balstoties uz kaujās uzkrāto pieredzi. Vienlīdz liela uzmanība tika veltīta leģionāru aizsardzībai un to kaujas spēju saglabāšanai, kā arī uzbrukuma tehniskajam nodrošinājumam. Tā, ja sākotnēji kareivju ķermeni aizsargāja viegls metāla stiepļu bruņu krekls, tad vēlāk to aizstāja ar metāla plāksnēm. Tas bija dārgāk, bet daudz drošāk. Neskaitāmas modifikācijas pārdzīvoja arī ķiveres.
Rūpīgi tika konstruēti vairogi. Parasti tie tika salīmēti no vairākām plānām koka plāksnēm, bet apmales tika apdarinātas ar metāla aplocēm. Tādējādi romiešu vairogi bija reizē izturīgi un viegli. Tie bija izliekti, aptverot karavīra ķermeņa kontūras.
Galvenais leģionāra uzbrukuma ierocis bija vairāk nekā 2 metrus garš šķēps (pilum) ar asu dzelzs uzgali. Katram leģionāram bruņojumā bija 2 šādi šķēpi. Turpretī leģionāra zobens (gladius) bija samērā īss - 61 cm - tas bija domāts drīzāk duršanai nekā ciršanai, tātad neaizvietojams tuvcīņas ierocis. Zobens bija jānēsā zobena makstī piekārts pie jostas labajā pusē. Kreisajā pusē bija vēl duncis, bet 1. gadsimta beigās tas bija no bruņojuma noņemts.
Obligātajā leģionāra bruņojumā bija vēl kaplis, zāģis, groziņš un ķēde, kas bija nepieciešami nometņu ierīkošanai, leģionam pārgājiena laikā apmetoties atpūtā vai naktsguļā. Parasti nometnes vidū bija altāris upurēšanai un telts kur apmetās karavadonis. Apkārt karavadoņa teltij bija karavīru teltis. Pūniešu karu laikā 3.-2. gs. p.m.ē. romieši izveidoja arī spēcīgu jūras kara floti, patapinot militārās kuģošanas pieredzi no grieķiem. Romiešu armijai kļūstot profesionālai arī tās bruņojums tika standartizēts, bet ieroči tika ražoti masveidā.
Cietokšņi
Augstu līmeni sasniedza romiešu cietokšņu būvniecības māksla. Agrīnā Romas periodā cietokšņi parasti tika būvēti no baļķiem, bet kopš 2. gs. cietokšņu sienas gandrīz vienmēr bija no akmens. Tipiska cietokšņa iekšienē bez kazarmām parasti bija arī klēts, hospitālis, amfiteātris un citas būves. Netika aizmirsta arī higiēna — katrā cietoksnī bija organizēta ūdens padeve un kanalizācija. Neiztrūkstoši elementi bija pirts un atejas. Tas viss, lai gan prasīja lielus līdzekļus, tomēr nodrošināja labu karotāju veselību, tātad arī to cīņas spēju.
Bibliogrāfija
Grāmatas
Vitorija
Vitorija ir Spānijas pilsēta, Basku Zemes autonomā apgabala dienvidos, Alavas provincē. Tā ir Alavas provinces lielākā pilsēta un administratīvais centrs, kā arī Basku Zemes administratīvais centrs. Pilsētas kopējā platība ir 276,81 km², pēc 2015. gada datiem pilsētā dzīvo 243 918 iedzīvotāji.
2012. gadā pilsēta atzīta par Eiropas Zaļo galvaspilsētu un tā ir atzīta par vienu no labākajām Spānijas pilsētām pēc dzīves kvalitātes.
Spānijas pilsoņu karš
Spānijas pilsoņu kara sākumā Alavu un Vitoriju viegli ieņema nemiernieku nacionālisti, kurus vadīja ģenerālis Angels Garsija Benitess, sadarbībā ar pulkvedi Kamilo Alonso Vegu. Vitorija tika ieņemta 1936. gada 19. jūlijā. 1936. gada novembrī republikāņu mēģinājums atkarot Vitoriju tika izjaukts pēc tam, kad to pamanīja nacionālistu izlūkošanas lidmašīna. 1937. gada nacionālistu kampaņu Biskajā atbalstīja 80 vācu lidmašīnas, kas bāzējās Vitorijā, kur bija koncentrēts Kondora leģiona iznīcinātāju eskadriļa.
Jūras putns
Jūras putni ir putni, kas pielāgojušies dzīvei jūras vidē. Jūras putni ir lielisks paraugs konverģentajai evolūcijai, jo tie ievērojami variē gan pēc dzīvesveida, gan uzvedības, gan arī pēc fizioloģiskās uzbūves, lai gan ir pielāgojušies vienām un tām pašām vides problēmām un atrodas vienā barošanās nišā. Pirmie jūras putni attīstījās krīta periodā, bet mūsdienās dzīvojošās jūras putnu dzimtas radās paleogēna periodā.
Migrācija
Bieži vien jūras putni, tāpat kā putni kopumā, veic ikgadējas sezonālās migrācijas. Absolūtais rekordists lidojuma attāluma ziņā ir arktiskais zīriņš (Sterna paradisaea), kas vasarā ligzdo ziemeļu puslodes arktiskajā un subarktiskajā zonā, pēc tam šķērso ekvatoru un pārziemo dienvidu puslodē netālu no Antarktīdas. Citas jūras putnu sugas veic lidojumus gan no ziemeļiem uz dienvidiem, gan no dienvidiem uz ziemeļiem. Elegantā zīriņa (Thalasseus elegans) populācija Baja California reģionā Meksikā vairošanās sezonas beigās sadalās: daļa putnu lido uz ziemeļiem uz Kalifornijas centrālās daļas piekrasti ASV, bet otra daļa uz dienvidiem uz Peru un Čīles krastiem, kur tie barojas pie Peru okeāna straumes.
Tumšais vētrasputns (Puffinus griseus) nolido aptuveni 64 000 km gadā, ligzdo Jaunzēlandes un Čīles apgabalā, bet gada auksto daļu pavada dienvidu puslodē Klusā okeāna ziemeļu daļā Aļaskas apgabalā, Japānā un Kalifornijas ziemeļos, kur šajā laikā ir vasara.
Disprozijs
Disprozijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Dy un atomskaitli 66. Tas ir mīksts, sudrabbalts metāls. To lieto dažos specifiskos sakausējumos. Disproziju, tāpat kā pārējos lantanīdus, iegūst no polimetālu rūdām. Gandrīz visos savienojumos disprozijam ir oksidēšanas pakāpe +3, lai arī eksistē daži savienojumi, kur tā ir +2.
Īpašības
Disprozijs veido tādus ķīmiskos savienojumus kā disprozija oksīdu Dy2O3, disprozija hlorīdu DyCl3 un disprozija nitrātu Dy(NO3)3 • 5H2O.
Izotopi
Dabā ir sastopami septiņi disprozija izotopi. Visizplatītākais ir 164Dy, kas veido 28,260% no kopējā disprozija daudzuma. Izplatīti ir arī 162Dy (25,475%), 163Dy (24,896%) un 161Dy (18,889%). Mazāk izplatīti ir 160Dy (2,329%), 158Dy (0,095%) un 156Dy (0,056%). Visi dabā sastopamie disprozija izotopi ir stabili.
Mākslīgi ir iegūti disprozija izotopi, kuru masas skaitlis ir no 138 līdz 173.
Izmantošana
Disprozijam nav daudz praktisku izmantošanas iespēju. Tomēr viens no nozīmīgākajiem disprozija izmantošanas veidiem kopā ar terbiju ir tā izmantošana magnetostriktīvos materiālos — materiālos, kas maina formu un izmēru to magnētiskā lauka ietekmē. Savukārt disprozija oksīda un niķeļa metālkeramika tiek izmantota, lai dzesētu kodolreaktoru stieņus, jo disprozijs spēj absorbēt neitronus. Kombinācijā ar vanādiju un citiem retzemju metāliem izmanto lāzeru materiālu gatavošanā.
Vēsture
Disporzijs 1886. gadā atklāja franču ķīmiķis Pols Emīls Lekoks de Boabodrāns (Paul-Émile Lecoq de Boisbaudran). Elementa nosaukums ir cēlies no grieķu vārda (dysprositos), kas nozīmē ‘grūti iegūt’. Tīrā veidā pirmo reizi to ieguva 1950. gadā.
Raibeņu dzimta
Raibeņu dzimta (Nymphalidae) ir lielākā zvīņspārņu kārtas (Lepidoptera) dzimta, kas pieder pie dižtauriņu virsdzimtas (Papilionoidea). Tā apvieno vairāk kā 6100 sugas, kas tiek iedalītas 559 ģintīs un 12 apakšdzimtās. Raibeņu dzimtas sugas sastopamas visā pasaulē, izņemot polāros reģionus. Raibeņu dzimtas sugas Latvijā ir vienas no pazīstamākajām un biežāk sastopamajām tauriņu sugām. Kopumā Latvijā sastopamas 57 sugas. Izplatītākais raibeņu dzimtas pārstāvis ir nātru raibenis (Aglais urticae). Šis tauriņš ir arī viens no pirmajiem Latvijas pavasarī novērojamajiem tauriņiem. Dažas sugas, piemēram, dadžu raibenis (Cynthia cardui) un lielais nātru raibenis (Vanessa atalanta) no dienvidiem veic masveida pārlidojumus.
Morfoloģija
Daudzas raibeņu dzimtas sugas ir košas un krāsainas. Tomēr krāšņas visbiežāk ir spārnu virspuses, bet apakšpuses ļoti bieži ir pelēcīgas un neuzkrītošas. Daudzas sugas ar sakļautiem spārniem izskatās kā vecas koku lapas. Reizēm spārnu apakšpuses ir ļoti gaišas, radot gandrīz neredzamības efektu, saplūstot ar apkārtējo vidi. Pieaugušiem tauriņu tēviņiem pirmais kāju pāris ir mazāks vai pat gandrīz neesošs, tādēļ, piemēram, angļu valodā šo dzimtu mēdz saukt arī par četrkāju tauriņu dzimtu (four-footed butterflies). Mazās priekškājas parasti tiek piespiestas pie ķermeņa apakšpuses un tām pilnībā nav nekādas funkcionālas nozīmes. Arī mātītēm gandrīz visām sugām ir samazinātas priekškājas, bet ir trīs izņēmumi — Libythea, Pseudergolis un Calinaga ģintīm. Taustekļu gali ir sabiezināti un tiem atkarībā no sugas var būt dažāda forma. Raibeņu kāpuri ir mataini vai dzeloņaini.
Raibeņu dzimtas sugas ir lieli vai vidēji lieli tauriņi. Lielākais raibenis Latvijā ir apšu raibenis (Limenitis populi), mātītei spārnu plētums var sasniegt 10 cm. Šos tauriņus nereti var novērot uz meža ceļiem pie lietus peļķēm, kur tie sūc ūdeni.
Ekoloģija
Latvijā daļa sugu pārziemo kā pieauguši tauriņi. Līdz ar to jau pirmajās siltajās pavasara dienās tie ātri uzsilst un izlido. Dažādām sugām ir dažāds attīstības cikls, tādēļ visu silto sezonu var novērot dažādas raibeņu sugas. Raibeņi mājo dažādos biotopos, pilsētas ieskaitot, bet biežāk tie novērojami mežmalās, meža laucītēs, pļavās un citās vietās, kas ir saulainas un pasargātas no vēja. Raibeņu dzimtas pieaugušie tauriņi barojas ar dažādu ziedu nektāru. Kāpuri atbilstoši sugai barojas ar dažādu lakstaugu lapām.
Platystrophia
Platystrophia ir izmirušu pleckāju ģints no Ortīdu kārtas. Ģints tika izdalīta 1850. gadā pēc Terebratulites biforatus sugas no Ziemeļvācijas ordovika nogulumiem. Šīs ģints pārstāvjiem ir spirifridām raksturīga čaula ar sīki granulētu virsmu. Aizvērēju nospiedumi ir plati, atvērēju — iegareni. Aizmugurējie aizvērēji ir lieli, atdalīti no priekšējiem ar zemiem valnīšiem, kas izvietoti taisnā leņķī pret vidus valnīti. Brahiofori nav atšķirami no turētājiem. Slēdzenes izaugums vienkāršs; vidussepta sasniedz čauliņas vidusdaļu. Ģintī ir daudz sugu. Dzīvoja no vidējā ordovika līdz silūram (ieskaitot). Izplatīti bija Krievijas platformā, Vidusurālos, Rietumeiropā, Ziemeļamerikā u.c.
Alazejas plakankalne
Līdz 450 m augstumam klāj taiga, augstāk — tundras augājs.
Senās Romas province
Senās Romas province (la; Romanae provinciae) bija Romas republikas un vēlāk arī Romas impērijas laikā izveidota administratīva teritoriāla vienība, kas atradās ārpus mūsdienu Itālijas teritorijas. Provinču pārvaldīšanai parasti tika nozīmēti īpaši izraudzīti maģistrāti, kuru pārziņā ietilpa nodrošināt iekšējo kārtību, aizsardzību un citas ar politisko pārvaldi saistītas funkcijas.
Savas pastāvēšanas laikā Romas provinces aptvēra praktiski visu Vidusjūras reģionu no Pireneju pussalas rietumos līdz Sīrījai austrumos, kā arī no Britānijas un Donavas reģiona ziemeļos līdz Ēģiptei un Sahāras tuksnesim dienvidos. Tā kā provinču teritoriālās robežas nemitīgi tika mainītas vai dalītas, tiek lēsts, ka līdz 2. gadsimtam Romas impērijas teritorijā bija izveidojušās vairāk kā 30 dažādas provinces.