cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alsviķu pagasts
Vēsture
1945. gadā Alsviķu pagastā izveidoja Alsviķu un Nēķenes ciema padomes, bet Karvas pagastā — Karvas un Kaktiņu ciemus, bet pagastus 1949. gadā likvidēja. Alsviķu ciems ietilpis Alūksnes apriņķī (1946—1949) un Alūksnes (1949—1962), Gulbenes (1962—1967) un pēc 1967. gada atkal Alūksnes rajonā. 1954. gadā Alsviķu ciemam pievienoja Nēķenes ciemu. 1958. gadā Alsviķu ciemam pievienoja Vaidavas ciemu, bet Alsviķu ciema Mičurina kolhoza un kolhoza «Vētra» teritorijas iekļāva jaunizveidotajā Strautiņu ciemā. 1961. gadā Alsviķu ciemam pievienoja likvidēto Strautiņu ciemu un Alūksnes ciema padomju saimniecības «Alsviķi» teritoriju, 1968. gadā — Alūksnes lauku teritorijas padomju saimniecības «Alsviķi» teritoriju. 1977. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Alūksnes pilsētai. Administratīvi teritoriālo reformu rezultātā tagadējā Alsviķu pagastā iekļauts bijušais Karvas pagasts un liela daļa no agrākā Alūksnes pagasta. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Alsviķu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Alūksnes novadā.
Pieminekļi
Apskates objekti ir arī Ādolfa Liepaskalna piemiņas akmens, Karvas brāļu kapi un Tūjas akmens.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Alsviķi (pagasta centrs), Strautiņi, Aizupītes, Karva, Rezaka, Nēķene, Cerkazi, Silaktis, Tūja.
Latvijas sieviešu basketbola izlase 2009. gada Eiropas čempionātā
Latvijas sieviešu basketbola izlase 2009. gadā startēja 2009. gada Eiropas čempionātā, kā arī aizvadīja pārbaudes spēles pirms tā.
Sezonu Latvijas izlase uzsāka ar pārbaudes spēli ar Lietuvu, uzvarot ar rezultātu 74:68. Nākamajā dienā,, izlase bez skatītāju klātbūtnes aizvadīja vēl vienu spēli ar Lietuvas izlasi, vēlreiz uzvarot ar rezultātu 78:52. Pēc nedēļas izlase aizvadīja divas spēles Rīgā, Olimpiskaja sporta centrā ar skatītājiem un Arēnā Rīga bez skatītāju klātbūtnes. Abās spēlēs tika izcīnītas uzvaras pret Izraēlas valstsvienību ar rezultātu 73:50 un 85:55. Pēc nedēļas Liepājā izlase aizvadīja 2 spēles pret Ukrainu (uzvara ar 79:62) un Turciju (uzvara ar 84:67).
Latvijas izlase sāka savu dalību 2009. gada Eiropas čempionātā, kurš norisinājās 3 Latvijas pilsētās: Rīgā, Liepājā un Valmierā. Latvija apakšgrupas spēles aizvadīja Liepājā kopā ar Grieķiju, Poliju un Ungāriju. Grupu turnīru izlase aizvadīja bez zaudējumiem. Nākamais turnīra posms tika aizvadīts Rīgā, kur izlase Arēnā Rīga tikās ar Čehiju, Slovākiju un Spāniju. Čehija tika uzvarēta, taču nākamajās divās spēlēs tika piedzīvots zaudējums. Kvalifikācijas turnīru Latvija noslēdza 3. vietā grupā. Ceturtdaļfinālā pretī stājās iepriekšējā čempionāta uzvarētāja - Krievijas izlase. Šajā spēlē tika sasniegts apmeklētības rekords Eiropas čempionātos sieviešu basketbolā - spēli klātienē vēroja 8713 skatītāji. Latvijas izlase dramatiskā spēlē piedzīvoja zaudējumu, tāpat kā nākamajā dienā pusfinālā par 5.-8. vietu pret Itāliju. Turnīra pēdējā dienā spēlē par 7. vietu tika uzvarēta Slovākija. Latvijas izlases rezultatīvākā spēlētāja bija Anete Jēkabsone-Žogota, kura tika iekļauta arī turnīra simboliskajā izlasē.
Spēlētājas
Izceltas spēlētājas, kas spēlēja 2009. gada Eiropas čempionātā.
Cūkkārpas ekspresis
Cūkkārpas ekspresis ir izdomāts burvju vilciens Harija Potera stāstos, kas katru gadu 1. septembrī 11.00 atiet no sākumstacijas un nogādā burvjus no Londonas uz Cūkkārpu. Vilciena maršruts sākas no Kingskrosas dzelzceļa stacijas platformas 9¾, kas vientiešiem ir neredzama. Uz šīs platformas var nonākt, ejot cauri barjerai starp 9 un 10 platformu. Skolas prefekti brauc atsevišķā vagonā, kas atrodas pie lokomotīves, bet citi skolēni pārējos vagonos.
Luettelo Harry Potter -käsitteistä
CryoSat-2
CryoSat-2 ir Eiropas Kosmosa aģentūras Zemes tālizpētes pavadonis. Tas orbītā palaists 2010. gadā un aizvietoja 2005. gadā raķetes avārijā zaudēto CryoSat-1. CryoSat-2 paredzēts planētas polāro apgabalu ledus izpētei CryoSat programmā, kas pati ir Living Planet programmas sastāvdaļa. Misijas izmaksas tiek vērtētas 194 miljoni USD.
Otrs instruments ir DORIS (Doppler Orbit and Radio Positioning Integration by Satellite), ar kuru tiek noteikta precīza pavadoņa orbīta. Uz kosmiskā aparāta virsmas ir uzstādīti arī retroreflektori, kas ļauj attāluma mērījumus veikt no zemes, pārbaudot DORIS datus.
Pavadoņa izmēģināšanas darbi ilga sešus mēnešus. 22. oktobrī kosmiskajam aparātam tika beigta komisionēšanas fāze. 19. novembrī notika CryoSat-2 vadības nodošanas ceremonija misijas darba komandai.
Georgs Andrejevs
Georgs Andrejevs (dzimis Tukumā, miris ) bija latviešu ārsts, diplomāts un politiķis. Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis (1995). Bijis Latvijas ārlietu ministrs (1992—1994), kā arī Augstākās padomes un 5. Saeimas deputāts.
Dzīvesgājums
Dzimis 1932. gadā Tukumā krāšņu un kamīnu podnieka Nikolaja Andrejeva ģimenē. Mācījās Tukuma pamatskolā. Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā kopā ar māti devās bēgļu gaitās uz Vācijas okupēto Sudetu apgabalu, bet pēc kara beigām atgriezās Tukumā. Mācījās Tukuma 1. vidusskolā (1948—1952), ko absolvēja ar sudraba medaļu.
No 1953. līdz 1959. gadam studēja medicīnu Rīgas Medicīnas institūtā (RMI) un sāka strādāt Paula Stradiņa Republikāniskās klīniskās slimnīcas (RKS) Torakālās ķirurģijas nodaļā. Pēc sešu mēnešu kursiem Maskavas Centrālajā ārstu kvalifikācijas institūtā strādāja RKS Anestezioloģijas un reanimatoloģijas nodaļā (1960—1962), papildinājās anestezioloģijā un intensīvajā terapijā Ļeņingradā un Kijivā. 1964. gadā aizstāvēja medicīnas zinātņu kandidāta grādu par "Bemegrida pielietojumu anestezioloģijā un neatliekamajā medicīniskajā palīdzībā", 1966. gadā kļuva par Latvijas Anesteziologu biedrības pirmo priekšsēdētāju, 1972. gadā ieguva medicīnas zinātņu doktora grādu ar disertāciju "Oriģinālas narkozes un plaušu mākslīgās ventilācijas sejas maskas izveide" un tika ievēlēts par RMI profesoru. 1974. gadā Andrejevu iecēla par jaundibinātās RMI Anestezioloģijas un reanimatoloģijas katedras vadītāju. 1991. gadā viņam nostrifikācijas kārtībā piešķīra habilitētā doktora (dr. habil. med.) grādu.
Politiskā darbība
1972. gadā iestājies PSKP.
Atmodas kustības laikā iesaistījās Latvijas Tautas frontes veidošanā. 1990. gadā G. Andrejevu ievēlēja par Augstākās padomes deputātu no Bauskas vēlēšanu apgabala, 1990. gada 4. maijā viņš nobalsoja par Latvijas neatkarības atjaunošanas deklarāciju. 1992. gada novembrī pēc Jāņa Jurkāna demisijas G. Andrejevs kļuva par Latvijas Republikas ārlietu ministru Ivara Godmaņa otrajā valdībā.
1993. gadā G. Andrejevs bija starp "Latvijas Ceļa" dibinātājiem un no tā saraksta viņu ievēlēja 5. Saeimā. Pēc Saeimas vēlēšanām viņš saglabāja ārlietu ministra amatu, turpinot darboties arī Valda Birkava valdībā. 1994. gada jūnijā G. Andrejevs atzina savu sadarbību ar Valsts drošības komiteju (20 gadus pirms VDK kartotēkas publicēšanas) un atkāpās no ārlietu ministra amata.
Miris 2022. gada 16. jūlijā.
Akadēmijas un biedrības
1995. gadā G. Andrejevu ievēlēja par Latvijas Zinātņu akadēmijas īsteno locekli un par AK Anesteziologu karaliskās koledžas biedru, 1996. gadā par Eiropas Anesteziologu Akadēmijas biedru un 1997. gadā par Vācu Anesteziologu biedrības biedru.
1308. gads
1308. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Bījīkčekmedžes rajons
Bījīkčekmedže (turku: Büyükçekmece) ir Stambulas ila un pilsētas Eiropas daļas rajons. Iedzīvotāju skaits — vairāk kā 680 tūkstoši.
Bījīkčekmedžē ir 11 lauku teritorijas un 45 mikrorajoni. Lauku teritorijas: Merkeza, Kumburgaza, Mimarsinana, Tepedžika, Bahčešehira, Kirača, Gīrpinara, Jakuplu, Kavakli, Esenjurta un Bejlikdīzī.
Mikrorajoni (mahalle)
Rajons iedalīts 7 mikrorajonos:
Akmolas apgabals
Akmolas apgabals ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Kekšetau ar 124 000 iedzīvotājiem, pašā apgabalā ir 748 300 iedzīvotāju. Tā platība ir 146 200 kvadrātkilometri. Tikai Akmolas, Ulitau un Karaghandi apgabali neatrodas pie robežas ar kādu citu valsti. Tas robežojas ar Karaghandi, Pavlodaras, Ziemeļkazahstānas un Kostanajas apgabalu. Apgabala dienvidu daļā atrodas valsts galvaspilsēta Astana, kura šim apgabalam administratīvi nepieder.
Akmolas apgabalā notiek zelta un akmeņogļu ieguve.
Annas pagasts
Annas pagasts ir viena no Alūksnes novada administratīvajām teritorijām tā dienvidos. Robežojas ar sava novada Alsviķu, Jaunalūksnes, Malienas, Jaunannas un Kalncempju pagastiem, kā arī Gulbenes novada Stāmerienas pagastu.
Reljefa formas
Annasmuižas kalns, Ābelskalns, Āmaņu kalns, Biedres kalns, Brūža kalns, Cepļa kalns, Cīruļkalns, Dzirnavkalns, Ezerkalns, Greiliņu kalns, Gribažu kalniņi, Grēveļu kalns, Jāņkalniņš, Kauļu kalns, Kazradzu kalns, Kaķenes kalns, Koruļu kalns, Krievu kalns, Kuncu kalns, Ķeizaru kalns, Ķirku kalns, Ķiršu kalns, Lapsu kalns, Lielais kalns, Līberkalns, Maitu kalns, Medņu kalns, Meleces kalns, Mālu kalns, Māziku grava, Ņaudzenes kalns, Palsu kalns, Piekalnkalns, Sila kalns, Sudraba Bļoda, Sīļu kalns, Teiku kalns, Torņa kalns, Vezuma kalns.
Upes
Dzelzsupīte, Kapupīte, Kļavupīte, Paneizīte, Paparze, Polsu grāvis, Rūdupe, Umāra, Veršupīte, Vilkupīte.
Ūdenstilpes
Ezeriņu ezers, Raganu purviņš, Umarīte.
Purvi
Ezeriņu purviņš, Jēra purvs.
Vēsture
1935. gadā Valkas apriņķa Annas pagasta platība bija 148,3 km² un tajā dzīvoja 2338 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Annas un Meijera ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Annas ciems ietilpis Alūksnes apriņķī (1946-1949) un Alūksnes (1949-1962), Gulbenes (1962-1967) un pēc 1967. gada atkal Alūksnes rajonā. 1977. gadā tika veikta teritoriju apmaiņa ar Stāmerienes ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Annas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Alūksnes novadā.
Vecannas muiža
Muižas kungu māja celta 19.gadsimta otrā pusē. Padomju laikā ēku izmanto kolhoza saimniecības vajadzībām un atjaunošanas nolūkos daļēji nojaukta. Mūsdienās saglabājies kungu mājas kreisais spārns, kuru izmanto kā dzīvojamo māju.
Umernieki
Dzelzceļa līnijas Gulbene – Alūksne pieturas punkts. Stacijas ēka uzcelta 1937.gadā un mūsdienās tiek izmantota kā dzīvojamā ēka. Pieturas punktā četras reizes dienā pienāk vilciens.
Ezeriņu kapsēta
Kapos apbedījumi veikti no 1925. gadā, par pirmo apbedījumu tiek uzskatīta Āboliņa Minnas kapa vieta. Kapsētā apglabāti arī trīs Lāčplēša Kara ordeņa kavalieri - Oskars Zemnieks, Eduards Meijers un Aleksandrs Elmārs Ķesteris. 1933.gadā kapos atklāj pieminekli Pirmā pasaules karā un Latvijas atbrīvošanas karā kritušajiem pagasta iedzīvotājiem. 2004. gadā kapos atklāta piemiņas vieta 1941. un 1949. gada politiski represētajiem, bet 2006. gadā atklāta piemiņas plāksne nacionālajiem partizāniem. Kapusvētki Ezeriņu kapos notiek katru gadu jūlija pēdējā sestdienā.
Piemineklis Pirmā pasaules karā un Latvijas atbrīvošanas cīņās kritušajiem
Gandrīz 3 metrus garais E.Kuraua akmeņkaltuvē Rīgā kaltais granīta piemineklis, celts par Annas pagasta Aizsargu nodaļas savāktajiem līdzekļiem. 1932.gada 22.jūnijā Alūksnes evaņģēliski luteriskās draudzes mācītājs G.Knezs-Knezinskis un pareizticīgo draudzes virspriesteris Jansons iesvēta pieminekļa pamatni. Pieminekli atklāj 1933.gada 3.jūlijā piedaloties Saeimas deputātam A.Bērziņam. 1940. gada 18. novembrī piemineklis sašauts, ložu atstātās pēdas aizvien redzamas.
Gulbju krustakmens
Mākslīgi apskaldītais akmens ar tā priekšpusē iekaltu krustu ir kulta vieta. Krusta pamatnē izveidota iedobe saukta par “tabakdozi”.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Anna (pagasta centrs), Grēveles, Kadilas, Vecanna.
Edmārs Mednis
Edmārs Džons Mednis (en; dzimis Rīgā, miris  Kvīnsā) bija latviešu izcelsmes ASV šahists, starptautiskais lielmeistars (1980), galotņu teorētiķis un ievērojams šaha grāmatu autors.
Biogrāfija
E. Medņa vecāsmātes brālis Emilis Melngailis bija viens no sava laika labākajiem Latvijas šahistiem un viens no Šaha federācijas vadītājiem 1924. gadā, kad Latvijas šahisti ļoti veiksmīgi startēja šaha olimpiādē Parīzē, kā arī piedalījās latviešu gambīta izstrādē.
Otrā pasaules kara laikā (1944) Medņu ģimene devās bēgļu gaitās uz Vāciju, bet vēlāk (1950) izceļoja uz ASV. Edmārs izmācījās par ķīmijas inženieri, kādu laiku strādāja par brokeri, bet ievērību guva kā šahists un šaha grāmatu autors. Uzrakstījis 26 grāmatas par šahu un simtiem rakstu preses izdevumos, kopā ar Robertu Birnu anotējis daudzas šaha partijas nozīmīgajam izdevumam Chess Informant (Šahovski informator).
E. Mednis nomira 2002. gadā Vudsaidā (Kvīnsā, Ņujorkā, ASV).
Manghistau apgabals
Manghistau apgabals ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Aktau (jūras osta) ar 154 500 iedzīvotājiem; pašā apgabalā ir 373 400 iedzīvotāju. Tas robežojas ar Turkmenistānu un Uzbekistānu, ka arī ar Aktebes un Atirau apgabalu.
L.A. Woman
L.A. Woman ir amerikāņu rokgrupas The Doors sestais albums. Tas ir pēdējais, kas ierakstīts un izdots solista Džima Morisona dzīves laikā. Albums tika ierakstīts no 1970. gada novembra līdz 1971. gada janvārim un tika izdots. Albuma ierakstīšanā nepiedalījās ilggadējais producents Pols A. Rotčailds. Tas ir vienīgais Morisona dzīves laikā izdotais albums, kam nesekoja koncertturneja: neilgi pēc albuma izdošanas viņš devās uz Parīzi, kur nomira.
Princese Dezirē
Dezirē Elizabete Sibilla Silveršiolda ir Zviedrijas princese un baronese, dzimusi 1938. gada 2. jūnijā Hāgas pilī. Viņa ir prinča Gustava Ādolfa un princeses Sibillas ģimenes trešā meita, kā arī karaļa Kārļa XVI Gustava un princešu Margarētas, Birgittas un Kristīnes māsa.
Princese Dezirē, tāpat kā visas viņas māsas mācījās Franču ģimnāzijā Stokholmā, vēlāk studēja valodas Šveicē.Viņa ir ieguvusi izglītību kā bērnu dārza skolotāja, kā arī studējusi tekstila tehnikas zinātni Konstfaka tehniskajā augstskolā Stokholmā. 1964. gada 5. jūnijā viņa Stokholmas Doma baznīcā salaulājās ar baronu Niklasu Silveršioldu jaunāko, dzimušu 1934. gadā. Šajā dienā viņa bija ietērpusies tajā pašā tērpā, kādā bija ietērpusies, laulājoties viņas māsa princese Birgitta trīs gadus iepriekš savās kāzās.
Silveršioldu baronu pāris dzīvo Kobergas pilī, Vesterjētlandē. Sakarā ar to, ka princese precējusies ar nekaralisku personu, viņa ir zaudējusi titulu Viņas Karaliskā Augstība, tā vietā dabūjot goda titulu Princese Dezirē, baronese Silveršiolda.
Palm OS
Palm OS ir operētājsistēma, ko ir izstrādājusi kompānija Palm Computing Inc. Palm OS ir paredzēta nelielām, ar skārienjūtīgu ekrānu aprīkotām ierīcēm, piemēram, plaukstdatoriem vai viedtālruņiem. Palm OS sastāvā ietilpst vairākas lietojumprogrammas, piemēram, adrešu grāmatiņa, plānotājs, veicamo darbu saraksts. Operētājsistēmas filozofija paredz, ka Palm OS ierīce darbojas kā mobilā ierīce, ko lietotājs var nēsāt sev līdzi, lietot un labot datus, bet ierīcē uzglabājamie dati periodiski tiek sinhronizēti ar citu datoru.
Palm OS ir izstrādāta ierīcēm uz Motorola Dragonball un ARM mikroprocesoru bāzes.
Jānis Jurkāns (politiķis)
Dzīvesgājums
Dzimis 1946. gadā Rīgā daiļkrāsotāja Antonija Jurkāna un viņa sievas Mariannas piecu bērnu ģimenē. Mācījās Rīgas 41. vidusskolā. Dienot Padomju armijā, viņu apsūdzēja kara tehnikas bojāšanā, pēc pusgada apcietinājuma 1968. gadā Jurkānu nosūtīja uz Prāgu, kur viņš bijis spiests piedalīties Prāgas pavasara apspiešanā. 1974. gadā beidza studijas Latvijas Valsts universitātē angļu valodas specialitātē.
Princese Kristīne
Kristīne Luīze Helēna Magnusona kundze ir Zviedrijas princese, dzimusi 1943. gada 3. augustā Hāgas pilī. Viņa ir prinča Gustava Ādolfa un princeses Sibillas ģimenes jaunākā meita, kā arī karaļa Kārļa XVI Gustava jaunākā māsa un princešu Margarētas, Birgittas un Dezirē māsa.
Izglītība
Princese Kristīne mācījās Franču ģimnāzijā, kuru beidza 1963. gada 13. maijā, tad turpināja studijas Stokholmas Universitātē, kurā apguva valodas. Kopā ar savu draudzeni studēja arī Hārvarda Universitātes Radkliffa koledžā ASV.
Jānis Jurkāns (politiķis)
Dzīvesgājums
Atmodas kustības laikā aktīvi iesaistījās sabiedriskajos procesos, bija Latvijas Tautas frontes biedrs. No 1990. līdz 1992. gadam bija pirmais atjaunotās Latvijas ārlietu ministrs Ivara Godmaņa valdībā.
Princese Kristīne
Ģimene
Ar savu nākamo vīru, ģenerālkonsulu Tordu Magnusonu (dzimušu Stokholmā, 1941. gada 7. aprīlī), princese Kristīne iepazinās kādu pusdienu laikā Stokholmā 1961. gadā. Viņi apprecējās 1974. gada 15. jūnijā. Sakarā ar to, ka Kristīne apprecējās ar nekaralisku personu, viņa pazaudēja titulu Viņas Karaliskā Augstība, tā vietā iegūstot goda titulu Princese Kristīne, Magnusona kundze, taču pati titulu nelieto un sevi dēvē par Kristīni Magnusonu. Ģimenei ir trīs bērni, visi dēli: Gustavs, dzimis 1975. gadā, Oskars, dzimis 1977. gadā un Viktors, dzimis 1980. gadā. Sākumā ģimene dzīvoja Ulriksdāla pils parka Beilonas villā, vēlāk ģimene pārvācās uz Stokholmas vecpilsētu, kurā dzīvo joprojām.
Jānis Jurkāns (politiķis)
Dzīvesgājums
No 1994. līdz 2005. gadam J. Jurkāns bija Tautas Saskaņas partijas priekšsēdētājs. 5., 6., 7., 8. Saeimas deputāts. 1995. gadā tika atkārtoti izvirzīts ārlietu ministra amatam Saeimas uzticību neguvušajā Ziedoņa Čevera sastādītajā Ministru kabineta sastāvā. No 1994. līdz 1996. gadam TSP Saeimas frakcijas priekšsēdētājs, bet no 1997. līdz 2003. gadam — TSP un PCTVL Saeimas frakcijas priekšsēdētājs. 2005. gadā izstājās no TSP un tās Saeimas frakcijas, nepiekrītot iestāšanās "Saskaņas Centrā" nosacījumiem, bet 9. Saeimas vēlēšanās atbalstīja SC. Vēlāk biedrības "Baltijas asociācija — transports un loģistika" prezidents, kā arī Eiropas Parlamenta deputāta Alfrēda Rubika palīgs ārlietu jautājumos.
Princese Kristīne
Loma karaļnamā
Princese Kristīne pārējo māsu princešu vidū visbiežāk ņem dalību oficiālo pienākumu veikšanā, viņa pārņēma arī savas mātes, princeses Sibillas pienākumus pēc viņas nāves. Aktīvi ir darbojusies Zviedrijas Sarkanajā krustā un ir bijusi tā vadītāja no 1993. gada līdz 2002. gadam, kā arī veikusi Starptautiskā Sarkanā krusta pienākumus. Princese Kristīne ieņem 216. vietu kā Britānijas troņa mantiniece.
Jānis Jurkāns (politiķis)
Dzīvesgājums
2011. gadā atgriezās politikā, lai piedalītos 11. Saeimas ārkārtas vēlēšanās kā Šlesera Reformu partijas LPP/LC kandidāts un potenciālais ārlietu ministra kandidāts, taču saraksts nesaņēma vēlētāju atbalstu un viņš Saeimā neiekļuva.
Atbalstīja 2014. gada Krimas aneksiju un iekļaušanu Krievijas sastāvā.
Apcietinājums
2023. gadā radio intervijā Spānijā dzīvojošais Jānis Jurkāns stāstīja, ka, dienējot Padomju armijā, par slepenas kara tehnikas sabojāšanu ticis nepamatoti notiesāts ar brīvības atņemšanu uz 7 gadiem. Nosēdējis cietumā pusgadu, kad ticis izsaukts uz štābu, kur viņam piedāvājuši pret atbrīvošanu "braukt uz karu Čehoslovākijā", ko viņš arī izdarījis.
Privātā dzīve
Audzināts katoļticībā, bijis altārzēns, taču baznīcu vairs neapmeklē.
Bijis precējies trīs reizes, pēdējā laulība ar finansisti Ilzi Jurkāni šķirta 2016. gadā, pēc tam, kad J. Jurkāns tika pieķerts neuzticībā sievai.
Volkswagen Fox
Volkswagen Fox ir vācu firmas Volkswagen pilsētas veida automašīna Eiropas un Latīņamerikas tirgum. Fox sāka pārdot Eiropā 2005. gadā, un tas aizstāja Volkswagen Lupo. Meksikā Fox tirgo ar nosaukumu Lupo. Šobrīd Fox ražo hečbeku trīs un piecu durvju variantā ar dzinēja tilpumu līdz 1,6 l. Bez tam Fox tiek izlaista mini XUV versija ar nosaukumu CrossFox, un kā mini MPV modelis.
Jānis Augškalns
Jānis Augškalns (dzimis, miris ) bija latviešu veterinārārsts, farmakologs, zinātnieks, LLA mācību spēks, docents.
Biogrāfija
Dzimis 1915. gada 3. novembrī Orlā, dzelzceļa ierēdņa Jāņa Aberberga-Augškalna un skolotājas Marijas (dzim. Balodis) ģimenē (kas tur bija nonākusi Pirmā pasaules kara bēgļu gaitās) kā trešais bērns (vecākas māsas Valda un Rūta). Ģimene atgriezās Latvijā 1919. gada pavasarī.
Bērnība un jaunība
1923. gadā sāka apmeklēt Rīgas pilsētas 36. pamatskolu, kuru absolvēja 1930. gadā un turpināja mācības Rīgas pilsētas 4. ģimnāzijā (vidusskolā), kuru absolvēja 1934. gadā. Skolas laikā bija pionieru organizācijas biedrs, ar laiku kļuva par Latvijas organizācijas vadītāja sakarnieku un 20. pulciņa vadītāju. Kopā ar pionieru delegāciju 1932. gadā bija ekskursijā pie šīs kreiso jauniešu organizācijas nodaļām Vīnē, Lincā, Prāgā un Varšavā. Par ugunskuru kurināšanu, telšu celšanu un nakšņošanu mežā sajūsmā nebija, taču patika disputēt un organizēt sabiedriskus pasākumus. Vidusskolā bija klases vecākā vietnieks un skolas skolēnu padomes loceklis, sabiedrisko zinātņu pulciņa priekšsēdētājs. 1934. gada rudenī uzsāka studijas Latvijas Universitātes (LU) Tiesību zinātņu fakultātē, vakaros piepelnoties fabrikā VEF, kur tika apgūtas elektromotoru tinēja iemaņas. Nevēloties samierināties ar Ulmaņa apvērsumu, iesaistījās aizliegtajā Latvijas sociāldemokrātiskajā, vēlāk Darba jaunatnes savienības nelegālajā darbībā.
1934. gada vasarā kreisā noskaņojuma skolēnu un skolotāju vidū dēļ slēdza Rīgas pilsētas 4. ģimnāziju un tās audzēkņus sadalīja mācībām citās skolās. Pēc tam atklājās, ka daļa bij. ģimnāzijas audzēkņu arī jaunajās skolās centušies nodibināt sociāldemokrātu šūniņas, vervēt piekritējus un izplatīt proklamācijas. Valsts tehnikumā darbojies Elmārs Bērziņš, Jānis Babulis, Edgars Murjāns un Smaida Springe, bet 2. pilsētas ģimnāzijā Laimdota Vilberte un Rasma Tīfentāle. Nelegālajās sanāksmēs piedalījies arī students Jānis Augškalns-Aberbergs. Skolnieki noturējuši sapulces Rīgā un Ropažos, kur lēmuši par uzsaukumu izplatīšanu un skolu jaunatnes iesaistīšanu aizliegtajā sociāldemokrātu partijā. Viņu nelegālo darbību politiskā policija likvidēja 1935. gada februārī. Pie kriminālatbildības saukti: E. Bērziņš, J.Babulis, E. Murjāns, A. štāls, S. Spriņģis, L.Vilberte, M. Gurvios, J. Augškalns-Aberbergs un R. Tīfentāle. Pēc dažu nedēļu pratināšanas Rīgas Politpārvaldē Alberta ielā, pārvests uz Termiņcietumu pie Brasas dzelzceļa stacijas (cietumā atradās vienā kamerā ar tādiem kreiso aktīvistiem kā vēlākie literāti Alberts jansons un Anatols Immermanis, vēlākais LU Fizikas un matemātikas fakultātes docents Jāzeps Eiduss, vēlākais kolhoza priekšsēdētājs Raimonds Bočs u.c.). Ģimene panāca Jāņa atbrīvošanu no cietuma pret 1000 latu lielu drošības naudu. Kā „pretvalstisku elementu“ viņu izslēdza no LU, atlaida no darba, citur darbā neņēma kā politiski neuzticamu — dzīvoja ģimenes lauku mājās Iecavas pagasta „Pīlēs“. Prāvu iesāka iztiesāt Rīgas apgabaltiesa 1937. gada 1. janvārī. Tiesa piesprieda vairāku gadu nosacītu sodu.
1937. gada aprīlī mobilizēts obligātajā karadienestā. Kā „politiski neuzticams“ tika ieskaitīts 1. Kurzemes kājnieku divīzijā (kas dislocējās Liepājā) Darba komandā. Tā kā komanda tika komplektēta tikai no politiski neuzticamiem un pastāvošās varas leģitimitāti neatzīstošiem LR pilsoņiem, vienīgie karavīru ieroči bija lāpstas, cirvji, zāģi, kapļi u.c. darba rīki. Pat pa pulka teritoriju Kara ostā drīkstēja pārvietoties tikai konvoja pavadībā. Vēstules uz mājām perlustrēja, nevēlamos teikumus aizkrāsoja. Ģimenes locekļi karavīrus varēja apciemot reizi mēnesī, tikšanās varēja notikt tikai komandas priekšnieka kabinetā, tā klātbūtnē. Demobilizējās pēc 18 mēnešiem, 1938. gada novembrī.
Ar LU Teoloģijas fakultātes dekāna profesora Eduarda Zicāna galvojumu tika uzņemts LU, atsākot studijas un gada laikā nokārtojot pilnu Tiesību zinību fakultātes divu kursu programmu. Pēc apspriešanās ar vecākiem, ka jurista profesija autoritārajā režīmā ir pārāk politizēta, bet cilvēkam ar sociāldemokrātiskiem uzskatiem karjera būs liegta, 1939. gada septembrī, uzsāka studijas LU Veterinārmedicīnas fakultātē.
1940. gada 17. jūnijā pēc ultimāta Latvijā ienāca PSRS karaspēks, valdībai nācās demisionēt un tika nodibināts padomju režīms. Liela daļa kreisi noskaņotās sabiedrības ar prieku uzņēma Ulmaņa režīma krišanu (savā autobiogrāfijā Augškalns min: „tā kā Ulmaņa laika avīzes kontrolēja cenzūra, mēs taču neticējām avīzēs rakstītajam, ka Padomju Krievijā var būt tik necilvēcīgs režīms, bet domājām, Ulmaņa valsts izsaimniekotāju režīms gāzts un nu Latvija būs brīva, plaukstoša un sociāldemokrātiski orientēta valsts, tāpat kā Zviedrija“ ). Jāni Augškalnu kā kreisi noskaņotu un aktīvu uzaicināja strādāt Tautas armijas štāba Propagandas daļā, piešķirot kapteiņa dienesta pakāpi (strādāja kopā ar Mavriku Vulfsonu). Brīvdienās vadīja aģitācijas par jauno varu grupu Iecavas pagastā kur viņa tēvs bija ievēlēts par pagasta izpildkomitejas priekšsēdētāju. Rudenī atsākoties studijām LU, dibināja fakultātes studentu padomi (tolaik: Studentu profesionālā organizācija), bija tās priekšsēdētājs.
Otrā pasaules kara gadi
1941. gada 14. jūnijā apprecējies ar savu studiju biedreni Viktoriju Veispāli (laulībā piedzima 3 bērni: Dzintra, Jānis un Marita). Sākoties t.s. interregnum laikam - Sarkanā Armija jau bija atkāpusies, bet vērmahta daļas vēl nebija ienākušas, - kad bez tiesas masveidā tika nogalināti daudzi padomju varai lojāli vai vienkārši sabiedriski aktīvi cilvēki (t.sk. arī viņa tēvs), paslēpās sievas radu mājās, Vecpiebalgas „Ķīzēnos“. 1943. gadā, kad lielais slepkavību vilnis bija beidzies, atgriezās Rīgā un iestājās darbā Dzelzceļa elektromehāniskajās darbnīcās par elektromotoru tinēju (dzelzceļniekus nemobilizēja leģionā).
1944. gada augustā, kad Elektromehānisko darbīcu iekārtas tika izvestas uz Vāciju, Augškalns vairs nevarēja izvairīties no mobilizācijas Vācijas bruņotajos spēkos un ieradās iesaukšanas punktā. Vēl apmācību nometnē pirms nosūtīšanas uz fronti tika kāda dienesta biedra atpazīts kā bijušais kreisais aktīvists, vispirms ievietots Salaspils koncentrācijas nometnē, pēc tam pārvests uz gestapo cietumu Reimersa ielā. 12. oktobrī, dienu pirms padomju karaspēka daļu ienākšanas Rīgā, kopā ar vēl 64 ieslodzītajiem pa jūru tika aizvests uz Dancigu, no kurienes liellaivā pa kanālu nogādāja Štuthofas (Stutthof) koncentrācijas nometnē, bet novembrī pa dzelzceļu uz Neiengammes (Neuengamme) koncentrācijas nometni, netālu no Hamburgas. Ieslodzītā numurs: 60 001. Tad tika pārvietots uz Neiengammes nometnes filiāli Aurihā, netālu no Nīderlandes robežas. Decembrī tika pārvietots atpakaļ uz bāzes nometni. 1945. gada martā pārveda uz nometni Ilceni (Uelzen) Dienvidvācijā. Aprīļa beigās nometnes ieslodzītie tika pārvesti uz Ķīli, tālākai evakuēšanai. Sākotnēji Augškalns tika ievietots transporta kuģī „Cap Arcona“, taču tad pārveda uz „Athen“ (3. maijā „Cap Arcona“ un „Thielbek“ tika nogremdēti britu aviācijas uzlidojumā — bojā gāja 7 līdz 8 tūkstoši ieslodzīto). Uz „Athen“ esošos dažas dienas vēlāk Neištates (Neustadt) ostā atbrīvoja sabiedroto karaspēks (pieaudzis vīrietis būdams, pēc ieslodzījuma svēra 37 kg).
12. maijā, ierodoties padomju okupācijas zonā (no piedāvājuma palikt Rietumu zonā atteicās, jo uzskatīja, ka nevar pamest māti, sievu un mazo meitiņu vienas pašas), Jānis Augškalns kopā ar citiem bijušajiem ieslodzītajiem no Latvijas tika mobilizēts PSRS armijā, inženiertehniskajās daļās - apsargāja vācu karagūstekņu celtnieku vienību, kas novāca gruvešus un atjaunoja sagrautās komunikācijas. Par dienestu apbalvots ar medaļu „За боевые заслуги“, bet rudenī demobilizēts un atgriezās Rīgā.
Pēckara laiks
1946. gadā atsāka studijas augstskolā, kuru absolvēja 1948. gadā.
Iestājās darbā Latvijas Universitātes Veterinārmedicīnas fakultātes Patoloģiskās anatomijas katedrā. No 1953. līdz 1968. gadam farmakoloģijas nodaļas vadītājs. Ieguva zinātņu kandidāta grādu. No 1968. līdz 1988. gadam Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas (LLA) Veterinārmedicīnas fakultātes Iekšķīgo nelipīgo slimību katedras farmakoloģijas nodaļas mācību spēks, vēlāk docents.
Zinātniskā darbība
Piniola (priežu ēterisko eļļu preparāts bronhopneimoniju ārstēšanai un organisma dabīgās rezistences paaugstinātajs) izgudrotājs (kopā ar 2 līdzautoriem).
Sarakstījis:
Robins Finks
Robins Finks (dzimis ) ir amerikāņu ģitārists. Finks ir spēlējis Nine Inch Nails koncertgrupā kā ģitārists, gan arī ir bijis vadošais ģitārists grupā Guns N' Roses.
Barčevo
Barčevo (pl) — pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz ziemeļaustrumiem no Olštinas. Līdz 1945. gadam — Vartenburga Austrumprūsijā (Wartenburg im Ostpreussen) Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā. Poļu futbolista Tomaša Zahorska (Tomasz Zahorski, 1984) dzimtā pilsēta.
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Vartenburga iekļāvās Polijā, vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti, bet 1964. gadā pilsēta tika nosaukta vietējā poļu kultūras darbinieka Valentija Barčevska (Walenty Barczewski, 1856—1928) vārdā. 1986. gadā Barčevo cietumā esot nomiris 2. pasaules kara laika vācu pārvaldītās Ukrainas ģenerālkomisārs, kara noziedznieks Erihs Kohs (Erich Koch, 1896—1986), kaut arī 1959. gadā Polijas tiesa viņam piesprieda nāvessodu. Dīvainā kārtā arī PSRS varas iestādes neuzskatīja par vajadzīgu tiesāt Kohu.
Roberts Zīle
Roberts Zīle (dzimis Rīgā) ir latviešu ekonomists un politiķis, bijis apvienības "Tēvzemei un Brīvībai"/LNNK priekšsēdētājs, Saeimas deputāts, finanšu un satiksmes ministrs vairākās valdībās. Kopš 2004. gada R. Zīle ir Eiropas Parlamenta deputāts, pārstāvot Nacionālo apvienību "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK". 2022. gadā ievēlēts par vienu no Eiropas Parlamenta viceprezidentiem.
MG-3
MG-3 - Vācijas kompānijas Rheinmetall universālais ložmetējs, kas ir populārs visā pasaulē. Faktiski, MG-3 ir pārveidota MG-42 versija, kas pielāgota šaut ar 7,62 mm NATO lodēm, nevis 7,92 mm Mauzera lodēm.
Roberts Zīle
Karjera
R. Zīle darba gaitas uzsāka 1980. gadā kā redaktors izdevniecībā "Avots". No 1982. gada līdz 1996. gadam bijis zinātniskais līdzstrādnieks un vēlāk iecelts par nodaļas vadītāju Latvijas Valsts Agrārās ekonomikas institūtā. No 1989. līdz 1993. gadam R. Zīle strādāja par Latvijas Pilsoņu kongresa laikraksta "Pilsonis", kā arī LNNK laikraksta "Nacionālā Neatkarība" ekonomikas redaktoru.
Politiskā darbība Latvijā
Praktisko pieredzi politikā R. Zīle uzsāka 1990. gadā, kļūstot par Latvijas Pilsoņu kongresa izpildinstitūcijas — Latvijas Komitejas — locekli. Paralēli darbojās arī Latvijas Tautas frontē un 18. novembra savienībā.
MG-3
Tehniskais raksturojums
MG-3 ir no patronlentes barojams un ar gaisu dzesināms ložmetējs. Tam ir mazkustīgs stobrs ar slēdzošo aizslēgu stobra caurules izcilnī ar 2 veltņiem (jāpiezīmē, ka MG-3 lietoja slēgšanu ar veltņiem, atšķirībā no HK G3 sērijas ieročiem, kur veltņi bija paredzēti aizslēga galvas palēnināšanai aizmugurējā kustībā pārlādēšanas cikla sākumposmā). MG-3 ir ātri veicama stobra caurules nomaiņa, kuru nepieciešams mainīt ik pēc 150 šāviņiem ar tā praktisko uguns tempu, kas ir 200-250 lodes minūtē. Ierocis tiek šauts no atvērta aizslēga. Tam ir viens no augstākajiem uguns tempiem tā klasē, un tas ir ļoti uzticams (kā to varēja sagaidīt no pēckara izstrādājumiem).
Roberts Zīle
Politiskā darbība Latvijā
1993. gadā kandidēja 5. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Tēvzemei un Brīvībai" saraksta, taču netika ievēlēts. Pēc vēlēšanām kļuva par palīgu 5. Saeimas deputātam Ilmāram Dāliņam. 1994. gadā R. Zīle kandidēja Rīgas domes vēlēšanās un tika ievēlēts. 1995. gadā no "Tēvzemei un Brīvībai" saraksta tika ievēlēts par 6. Saeimas deputātu, kur darbojās kā Eiropas lietu komisijas un Budžeta un finanšu komisijas loceklis, vēlāk — komisijas priekšsēdētājs.
1997. gada februārī R. Zīle kļuva par finanšu ministru Andra Šķēles valdībā, no 1997. gada jūlija līdz 1998. gada novembrim turpināja šo darbu Guntara Krasta valdībā. 1998. gada oktobrī no apvienības "Tēvzemei un Brīvībai"/LNNK saraksta R. Zīle tika ievēlēts 7. Saeimā, kur turpināja iesākto darbu Eiropas lietu komisijā un Budžeta un finanšu komisijā. Paralēli no 1998. gada novembra līdz 1999. gada jūlijam strādāja par īpašo uzdevumu ministru sadarbībai ar starptautiskajām finanšu institūcijām Viļa Krištopāna valdībā, no 1999. gada jūlija līdz 2000. gada maijam šo pašu amatu ieņēma Andra Šķēles valdībā, bet no 2000. gada maija līdz 2002. gada jūlijam — Andra Bērziņa valdībā. 2000. gada janvārī R. Zīle nolika Saeimas deputāta mandātu sakarā ar ministra amata pienākumu pildīšanu. 2002. gadā viņš tika ievēlēts 8. Saeimā no TB/LNNK saraksta. 2002. gada novembrī viņš nolika deputāta mandātu, jo tika apstiprināts par satiksmes ministru Einara Repšes valdībā. Šo amatu viņš ieņēma līdz 2004. gada martam.
2006. gada jūlijā TB/LNNK Robertu Zīli izvirzīja par premjera amata kandidātu. 2006. gada decembrī viņš tika ievēlēts par TB/LNNK priekšsēdētāju, stājoties Jāņa Straumes vietā. 2011. gada jūlijā, izveidojoties partiju apvienībai Nacionālā apvienība "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK", R. Zīle kļuva par apvienības līdzpriekšsēdētāju no TB/LNNK puses. 2011. gada augustā viņš atkāpās no līdzpriekšsēdētāja amata par labu Gaidim Bērziņam, paziņojot, ka vēlas koncentrēt uzmanību Eiropas Parlamentā notiekošajam, un uzskatot, ka Nacionālās apvienības vadītājiem jābūt uz vietas Latvijā.
Politiskā karjera Eiropas Parlamentā
2004. gadā R. Zīle kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās no TB/LNNK saraksta un tika pirmo reizi ievēlēts Eiropas Parlamentā. Būdams deputāts, viņš pievienojās nacionāli konservatīvajai Eiropas Nāciju politiskajai grupai, kur pildīja viceprezidenta pienākumus. Eiropas Parlamenta 6. sasaukumā R. Zīle darbojās Transporta un tūrisma komitejā, Rūpniecības, pētniecības un enerģētikas komitejā, kā arī delegācijā attiecībām ar Austrāliju.
R. Zīle saņēma vēlētāju atbalstu arī 2014. gada un 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, abas reizes ievēlēts no Nacionālās apvienības "Visu Latvijai!"-"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" saraksta.
2022. gada janvārī R. Zīle tika ievēlēts par Eiropas Parlamenta viceprezidentu (priekšsēdētāja vietnieku), kas bija pirmā reize, kad kādam no Baltijas valstu deputātiem uzticēts tik augsts amats Eiropas Parlamentā (parlamenta priekšsēdētājam ir 14 vietnieki (par Eiropas Parlamenta prezidentu tika ievēlēta Roberta Metsola no Maltas ), kuri ir arī parlamenta prezidija biedri).
Akadēmiskā darbība
Roberts Zīle ir pārstāvējis Latviju dažādos starptautiskos zinātniskos projektos, piemēram, FAO, OECD un Eiropas Komisijas ACE programmās. Publicējis rakstus un pētījumus par īpašuma tiesību un lauksaimniecības politikas jautājumiem ASV, Austrālijā, Norvēģijā, Somijā, Ungārijā, Slovākijā un Vācijā.
Sabiedriskā darbība
R. Zīle bija viens no "Ekonomistu Apvienības 2010" dibinātājiem 1994. gadā. Apvienība ir veidota, lai veicinātu ekonomisko attīstību tautsaimniecības jomā un izglītotu sabiedrību ekonomiskajos jautājumos. Apvienība ir plašāk zināma saistībā ar Spīdolas balvu, R. Zīle ir bijis ievēlēts apvienības valdē.
Kopš 2012. gada R. Zīle darbojas biedrības "Sabiedrības domas attīstības centrs — Domā!" valdē. Biedrības mērķis ir, balstoties uz nacionāli konservatīvajām vērtībām, piedāvāt un ieviest jaunas idejas Latvijas un ES politiskajā, ekonomiskajā un sociālajā dzīvē. R. Zīle ir vadījis vai daļēji vadījis divas biedrības organizētas konferences — par Latvijas jauniešu bezdarbu un dzīves kvalitāti 2012. gada maijā un par konservatīvajām vērtībām modernajā pasaulē 2012. gada oktobrī.
Roberts Zīle ir piedalījies daudzās publiskās vieslekcijās Latvijas augstskolās jautājumos par Eiropas Savienības ekonomiku un politiku, kā arī dažādās konferencēs par makroekonomikas un enerģētikas jautājumiem Eiropas Parlamentā.
Pirms 9. Saeimas vēlēšanām R. Zīle izstrādāja apjomīgu ekonomisko reformu programmu (dažkārt tiek dēvēta par "Zīles programmu") ar mērķi novērst draudošo nekustamā īpašuma tirgus pārkaršanu un izveidot sociāli taisnīgāku un uz produktīvākām investīcijām vērstu nodokļu sistēmu Latvijā.
Eiropas Parlamentā R. Zīles uzmanības lokā ir jautājumi, kas saistīti ar ES transporta politiku, īpaši Rail Baltica dzelzceļa projektu; ekonomiskās krīzes pārvarēšanu, ES ekonomisko pārvaldību un banku problēmu risināšanu; enerģētiku, īpaši Baltijas valstu enerģētiskās neatkarības no Krievijas nodrošināšanu u.c.
Latvijas iekšpolitiskajā dzīvē R. Zīle turpina aktivitātes, kas vērstas uz makroekonomiskās stabilitātes nodrošināšanu un izmaiņām nodokļu sistēmā. To mērķis — novērst jauna banku un nekustamā īpašuma burbuļa veidošanos uz nerezidentu aktivitāšu rēķina; samazināt nodokļu slogu darbaspēkam, īpaši mazāk turīgajiem iedzīvotājiem un ģimenēm ar bērniem, vienlaikus to palielinot kapitālam un spekulatīvajām darbībām ar nekustamo īpašumu; atvieglot īpašuma iegādi jaunajām ģimenēm utt.
Jaunalūksnes pagasts
Jaunalūksnes pagasts ir viena no Alūksnes novada administratīvajām teritorijām tā centrālajā daļā, Alūksnes ezera un Pededzes krastos. Robežojas ar sava novada Alūksnes pilsētu un Ziemeru, Mārkalnes, Pededzes, Liepnas, Mālupes, Malienas, Annas un Alsviķu pagastiem.
Upes
Akaviņa, Alūksne, Ievedne, Jērupīte, Jurenska, Lielā Sarkanīte, Pededze, Sarkanīte, Skolas upīte, Šķiņķupīte, Vidupīte.
Vēsture
Pēc 1920. gada agrārās reformas Bejas muižu 2714 ha platībā sadalīja 138 vienībās. Kolberģa muižu 1166 ha platībā sadalīja 32 vienībās. Vīsikuma muižu 1129 ha platībā sadalīja 63 vienībās. Pagasta iedzīvotāji piederēja Alūksnes evaņģēliski luteriskajai draudzei. 1935. gadā Valkas apriņķa Bejas pagasta (līdz 1925. gadam Kolberģa pagasts) platība bija 139,2 km² un tajā dzīvoja 2344 iedzīvotāji.
1945. gadā pagastā izveidoja Bejas un Vētraines ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Bejas ciems ietilpis Alūksnes apriņķī (1946-1949) un Alūksnes (1949-1962; pēc 1967. gada) un Gulbenes (1962-1967) rajonos. Bejas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Vētraines ciemu, 1958. gadā padomju saimniecības «Alūksne» teritoriju pievienoja Mārkalnes ciemam. 1971. gadā Bejas ciemu pārdēvēja par Jaunalūksnes ciemu un tam pievienoja Alūksnes lauku teritorijas un Mārkalnes ciema padomju saimniecības «Alūksne» teritoriju. 1977. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Alūksnes pilsētai. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Jaunalūksnes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Alūksnes novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Kolberģis (pagasta centrs), Beja, Garasimi, Garjuri, Lāčudārzs, Ploskums, Tereški, Visikums.
Reaktīvā lidmašīna
Reaktīvā lidmašīna ir lidmašīnas, kuras virza uz priekšu gāzes strūklas dzinējs (reaktīvais dzinējs). Salīdzinot ar propelleru lidmašīnām, šīs lidmašīnām spēj uzņemt daudz lielāku ātrumu un lidot daudz augstāk - no 10 līdz 15 km augstumā. Reaktīvās lidmašīnas tiek vairāk izmantotas, ja jālido gari attālumi, jo augstu debesīs tās ir daudz efektīvākas nekā propelleru lidmašīnas. Īsos attālumos tās nav tik efektīvas.
Ogre (stacija)
Ogre ir dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils starpstacija, kas atrodas Ogres novada centrā Ogrē (Skolas ielā 1), Vidzemē. Ogrē pietur visi Aizkraukles virziena elektrovilcieni, kā arī Krustpils un Gulbenes virziena dīzeļvilcieni. Ogre ir arī elektrovilcienu Rīga—Ogre galapunkts. Ogres stacija ir viena no divām stacijām Latvijā, kuras peronus savieno pazemes tunelis (otra stacija ir Rīgas Pasažieru stacija). Stacijai ir arī pievedceļš uz Ogres Trikotāžas kombinātu, kurš netiek izmantots. Stacijas teritorijā atrodas arī daļa Jaunogres pieturas punkta un tilts pār Ogres upi. Stacijā darbojas biļešu kase.
Vēsture
Stacijas vienstāva mūra ēka ar šīfera jumtu tika uzbūvēta 1859. gadā, neapdzīvotā vietā līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils būvniecību, angļu būvinženiera K. Henninga vadībā. Stacijas kompleksā ietilpa divi peroni (viens perons ar nojumi), preču noliktava un rampa, ūdenstornis, dzīvojamās kazarmas, aka un tualete.
Stacijas nosaukums cēlies no Ogres upes. Rīdzinieki izmantoja dzelzceļu atpūtai un izpriecām, kā rezultātā Rīgas—Dinaburgas dzelzceļa sabiedrība pie Ogres stacijas izveidoja izpriecu vietu. Šim nolūkam sabiedrība no Rīgas pilsētas noīrēja divas pūrvietas meža, lai ierīkotu celiņus, uzceltu restorānu un vairākus paviljonus. Jauno izpriecu vietu svinīgi atklāja 1862. gada maijā. 1872. gadā ūdenstorņa rokas pumpi nomainīja pret tvaika dzinēju, bet 1892. gadā uzstādīja arī lielāku ūdens rezervuāru. Ar laiku Rīgas pilsētas dāvātā vienstāvu stacijas ēka kļuva par šauru un 1877. gadā to paplašināja ar otru stāvu un vēl pēc diviem gadiem uzbūvēja arī strādnieku kazarmas. 1885. gadā līdzās stacijai ierīkoja stalli. 1887. gadā stacijā ierīkoja astoņpadsmit pēdas garu griezuli, lokomotīves un tendera apgriešanai. 1891. gadā stacijas ēkā tika ierīkota dāmu istaba. 1892. gadā tika uzstādīts telegrāfs, kas bija aprīkots ar "Simss" sistēmas aparātiem.
1904. gadā Ogres stacijas lielajā zālē tika novietota liela pareizticīgo altārglezna, un tur arī notika Ogres kolonijas pareizticīgo iedzīvotāju dievkalpojumi. Pirmā pasaules kara laikā pati stacija nebija cietusi, izpostīti bija tikai preču un bagāžas šķūņi, kā arī netālu esošais Ogres dzelzceļa tilts. 1925. gadā stacijas ēkā tika ierīkots elektriskais apgaismojums. Pie stacijas mūra ēkas 1933. gadā tika uzcelta piebūve ar slēgtu koka verandu. Tur ekonome Natālija Kalekaura ierīkoja bufeti. 1944. gada karadarbības rezultātā sākotnējo stacijas ēku sagrāva. 1947. gadā tika vācu gūstekņi uzcelta jauna tipveida projekta stacijas ēka (arhitekts Siņicins), kas ir saglabājusies līdz mūsdienām. Šī paša projekta stacijas ir arī Siguldā un Cēsīs. No stacijas sākotnējā kompleksa pašlaik ir saglabājusies koka puskazarma, kā arī mūra preču noliktavas fragments. Kā arī uz otrā perona ir saglabājusies 20. gadsimta sākumā celtā nojume, kuras balstus veido 1881.—1883. gadā gatavotas tērauda sliedes un tvaika lokomotīvju uzpildīšanas ūdens sūknis.
1930. gados no Ogres atzarojās 600 mm mežu dzelzceļu līnija Ogre—Laubere.
Denzels Vašingtons
Denzels Hejess Vašingtons (en; dzimis Montvermontā, Ņujorkas štatā, ASV) ir amerikāņu aktieris, scenārists, režisors un producents.
Pirmoreiz Vašingtons kļuva pazīstams pēc filmēšanās seriālā St. Elsewhere, tajā viņš sešus gadus attēloja Dr. Filipu Čāndleru. Aktieris ir saņēmis kritiķu uzslavas par darbību kopš 1990. gadiem, tai skaitā par vairāku cilvēku attēlošanu, piemēram, Stīva Biko, Malkolma X, Rubina Kārtera, Melvina Tolsona, Frenka Lukasa un Hermana Būna.
Denzels Vašingtons ir saņēmis divas Amerikas Kinoakadēmijas balvas, divas Zelta globusa balvas un Tony balvu. Par lomu 1989. gada filmā "Slava" (Glory) viņš saņēma Oskaru kā labākais otrā plāna aktieris un par lomu 2001. gada filmā "Treniņa diena" viņš tika atzīts par labāko aktieri.
Viņa dēls Džons Deivids Vašingtons arī ir aktieris.
Ožiša
Ožiša (pl, senprūši. Aris ) pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz ziemeļiem no Pišas pie Šņardvi ezera. Līdz 1945. gadam ar nosaukumu Arisa (de) atradās Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā.
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Ožiša iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
Ožišā atrodas Lietuvas-Polijas Miera spēku bataljona (LITPOLBAT, Lithuanian-Polish Peace Force Battalion) štābs.
Saules kauja
Saules kauja (lt jeb Šiaulių mūšis; de) bija viena no lielākajām Ziemeļu krusta karu kaujām, kas notika 1236. gada 22. septembrī pie Saules zemes ziemeļu robežas. Tajā žemaišu un zemgaļu karaspēks Vikinta vadībā iznīcināja apvienoto krustnešu karaspēku, kurā ietilpa gan ārzemju bruņinieki, gan Zobenbrāļu ordeņa mestra Folkvīna un tā sabiedrotā Pleskavas kņaza karaspēks, gan arī katoļu ticībā pārgājušo vietējo līvu, letgaļu un igauņu vasaļu karavīri.
Kopš 2000. gada Latvijā un Lietuvā 22. septembri atzīmē kā Baltu vienības dienu.
Ievads
Pāvests Gregors IX 1236. gada 16. februārī izdeva bullu, kurā uzdeva legātam Modenas Vilhelmam gādāt, lai krustneši no citām Brēmenes arhibīskapijas provincēm un no Magdeburgas, Havelbergas, Brandenburgas, Verdenes, Mindenes, Paderbornas diecēzēm (tagadējās Saksijas-Anhaltes, Lejassaksijas un Ziemeļreinas-Vestfālenes teritorijā) un Gotlandes tiktu aicināti doties uz Livoniju. Līdz ar to, 1236. gada vasarā Livonijā no jauna, pēc vairāku gadu pārtraukuma, ieradās krustnešu papildspēki. Kā ievērojamākie starp tiem minēti Dītrihs no Hāzeldorfas un Heinrihs no Dannenbergas, dižciltīgi sakšu augstmaņi. Karagājiena mērķis bija pakļaut un kristīt Zemgales bīskapijai iedalītās zemes no Lielupes augšteces līdz pat Nemunai.
Atbraukušie krustneši prasīja Zobenbrāļu ordenim rīkot iebrukumu lietuviešu zemē pēc iespējas ātrāk, lai līdz ziemas salam vēl paspētu atgriezties Vācijā. Krustnešu spiests, Zobenbrāļu ordeņa mestrs Folkvins sapulcināja ordeņa spēkus — kristītos igauņus, līvus, letgaļus, kā arī sabiedrotos krievus no Pleskavas. Kopējais karotāju skaits nav precīzi zināms, rakstītie avoti sniedz informāciju tikai par vismaz 48 ordeņbrāļiem un 200 Pleskavas karavīriem. Pēc vācu pētnieka Frīdriha Beninhofena ordeņa pusē karagājienā piedalījās apmēram 3000 vīru.
Pretējā pusē bija sapulcināts 4000—5000 vīru liels karaspēks, ko vadīja žemaišu kunigaitis Vikints. Nav pārliecinošu datu, ka kaujā būtu piedalījies Lietuvas dižkunigaitijas dižkungs Mindaugs.
Kauja
Saskaņā ar Atskaņu hronikas aprakstu, krustnešu un viņu sabiedroto karaspēks iebruka Lietuvas zemē (Littowen) un pamatīgi to izpostīja. Uz Rīgu tiem bija jāatgriežas caur brikšņaino un purvaino Saules zemi, kur nonāca pie kādas upes, kur tos gaidīja lietuviešu karaspēks. Folkvins brīdināja krustnešus par draudošajām briesmām un iespējamo kauju, taču pārgājienā nogurušais karaspēks nevēlējās uzsākt cīņu un iekārtojās nometnē. Otrā rītā, ar pēkšņu uzbrukumu, kauju uzsāka žemaiši, uzbrukdami krustnešu karaspēkam, kurš bija vairāk noskaņots turpināt mājupceļu, nekā cīnīties. Pēkšņais uzbrukums pārsteidza krustnešus, igauņu, līvu un letgaļu karavīri atteicās cīnīties, daļa karaspēka metās bēgt, bet ielenktie ordeņbrāļi, zaudējuši smagās kavalērijas priekšrocības, pēc sīvas cīņas tika nogalināti. Zemgaļu karaspēks nogrieza atkāpšanos tiem, kas bija aizbēguši no kaujas lauka. Rakstu avotos kritušo ordeņbrāļu skaits svārstās no 48—60, taču visticamākās ir Atskaņu hronikas ziņas par 48 ordeņbrāļiem. Krita arī augstdzimušie krustnešu vadoņi, grāfi — Dītrihs no Hāzeldorfas un Heinrihs no Dannenbergas, kā arī lielākā krustnešu daļa. Pēc Novgorodas 1. hronikas ziņām no krievu karavīriem mājās atgriezās tikai katrs desmitais. Rakstītie avoti sniedz skopas un pretrunīgas ziņas par Saules kaujas notikuma vietu, līdz ar to historiogrāfijā nav vienprātības šajā jautājumā. Atskaņu hronikā apgabals, kur notika kauja tiek saukts par Soule, Vartbergas Hermaņa hronikā circa terram Sauleorum, kas nozīmē "Sauliešu zemes tuvumā". Literatūrā ir divas plašāk pamatotas hipotēzes par iespējamo Saules kaujas vietu. Pirmā, ka tā notikusi uz ziemeļiem no Šauļiem Lietuvā, kur Šauļu—Jonišķu vecais lielceļš pie Jaunjūniem šķērso Mūsas upi (šo hipotēzi pamatojis Frīdrihs Benninghofens 1965. gadā). Otrā, ka Latvijā, Bauskas novada Vecsaules pagastā, Čapānu mājas robežās (šo hipotēzi pamatojuši Augusts Bīlenšteins 1892. gadā un Pēteris Stepiņš 1993. gadā). Taču līdz šim neviena no tām nav neapstrīdami pierādīta un Saules kaujas vieta līdz ar to jāuzskata par pagaidām nenoskaidrotu.