Pasaules_čempioni_šahā
Sacensību vēsture
Vēsturē ir zināmi daudzi šahisti, kuri savā laikā ir uzskatīti par spēcīgākajiem pasaulē - Andrē Danikans Filidors, Ādolfs Andersens, Pols Morfijs. Tomēr pirmo reizi ideja par visu atzītu Pasaules šaha čempiona nosaukumu tika realizēta 1886. gadā, kad Vilhelms Steinics uzvarēja mačā Johannesu Cukertortu un kļuva par pirmo Pasaules čempionu šahā. Savu titulu viņš veiksmīgi nosargāja līdz 1894. gadam, kad zaudēja Emanuelam Laskeram. Laskers bija Pasaules šaha čempions 27 gadus, kas pēc viņa vairs neizdevās nevienam. Tomēr 1921. gadā viņam bija jāatzīst kubieša Hosē Raula Kapablankas parākums mačā, kuru Laskers nenospēlēja līdz galam, padodoties pēc 14. partijas. Kapablanka izvirzīja noteikumus nākamajam pretendentam, no kuriem pats svarīgākais bija atbilstoša balvu fonda nodrošināšana. Šī iemesla dēļ tikai 1927. gadā notika nākamais mačs, kurā krievu šahists Aleksandrs Aļehins uzvarēja Kapablanku ar 6:3 (neizšķirti šajā bezlimita mačā līdz 6 uzvarām netika ņemti vērā). 1935. gadā Aļehins zaudēja savu titulu holandietim Maksam Eivem, taču pēc diviem gadiem spēja uzvarēt revanša mačā. 1946. gadā Aļehins nomira neuzvarēts, un kontrole pār sacensību norisi nonāca Starptautiskās šaha federācijas (FIDE) kontrolē. 1948. gadā notika 5 spēcīgāko šahistu turnīrs, kurā uzvarēja padomju šahists Mihails Botviņņiks. Tagadējais Pasaules čempions vairs nevarēja izvēlēties pats sev pretiniekus, bet viņam bija ik pēc 3 gadu cikla jācīnās mačā ar pretendentu sacensību uzvarētāju. Neizšķirta gadījumā Pasaules čempions saglabāja savu titulu, bet zaudējuma gadījumā pēc gada notika revanša mačs. Botviņņiks čempiona rangā divus mačus nospēlēja neizšķirti, bet 1957. un 1960. gadā zaudēja attiecīgi Vasilijam Smislovam un Mihailam Tālam. Tomēr abas reizes viņš spēja uzvarēt revanša mačos un atgūt Pasaules čempiona nosaukumu. 1963. gadā Botviņņiks zaudēja Tigranam Petrosjanam, tomēr sākot ar 1961. gadu revanša mači tika atcelti, un Petrosjans saglabāja savu titulu uz trim nākamajiem gadiem. 1969. gadā pēc otrā mēģinājuma viņam to atņēma Boriss Spaskis, bet 1972. gadā Robertam Fišeram izdevās izbeigt padomju lielmeistaru hegemoniju šaha pasaulē. Tomēr Fišers pēc uzvaras praktiski izbeidza piedalīties sacensībās un 1975. gadā neaizstāvēja savu titulu. Par jauno Pasaules čempionu tika kronēts Anatolijs Karpovs. No 1978. gada Pasaules čempiona nosaukums atkal tika izspēlēts bezlimita mačos līdz 6 uzvarām. Divos pirmajos (1978, 1981) Karpovs uzvarēja Viktoru Korčnoju, bet 1984. gadā viņam nācās tikties ar jauno talantu Gariju Kasparovu. Abu pirmajā mačā tika nospēlētas 48 partijas, taču uzvarētājs netika noskaidrots, jo toreizējais FIDE prezidents Florensio Kampomaness pārtrauca ieilgušo maču. Šis strīdīgais lēmums ļāva vēlāk abu šahistu piekritējiem runāt par "nozagto uzvaru" - lai gan Karpovs bija vadībā un vienas uzvaras attālumā no kopējā panākuma (5:3), tieši pēdējās divas partijas bija uzvarējis Kasparovs. Atkārtotā abu pretinieku mačā 1985. gadā Kasparovs uzvarēja un kļuva par Pasaules čempionu. Ar to Kasparova un Karpova cīņa par šaha troni nebeidzās, jo abi izspēlēja vēl trīs titula mačus, tomēr Kasparovs visos saglabāja savu titulu.