cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fantastiskā simfonija
Instrumentācija
Berliozs partitūrā noteica vismaz 15 1. vijoles, 15 2. vijoles, 10 altus, 11 čellus un 9 basus.
Sākotnēji Berliozs rakstīja arī vienam serpentam un vienam ofikleidam (tubas priekšteči), bet ātri pārgāja uz diviem ofikleidiem pēc tam, kad izrādījās, ka serpentu bija grūti izmantot.
Daļas
Simfonijai ir piecas daļas, nevis četras, kā tolaik simfonijām bija ierasts:
I “Reveries — Passions” (sapņi un kaislības) —c moll/C dur
II “Un bal” (balle) — A dur
III “Scene aux champs” (lauku aina) — F dur
IV “Marche au supplice” (gājiens uz soda vietu) — g moll
V “Songe d’une nuit du sabbat” (sapnis raganu sabata naktī) — c moll/C dur
Katra daļa attēlo epizodi galvenā varoņa dzīvē, ko Berliozs aprakstījis piezīmēs pie 1845. gada partitūras. Šīs programmātiskās piezīmes ir citētas katrā sadaļā.
I. "Rêveries — Passions "
Sapņi un kaislības <blockquote class="templatequote"> Autors iedomājas, ka jaunais mūziķis, nomocīts ar slimību no mīļotās gara, ko slavens rakstnieks ir saucis par neskaidrību [vai apjukumu] no kaislībām (vague des passions [ fr ] ), pirmo reizi redz sievieti, kura apvieno visas ideālā cilvēka burvības, par kurām sapņoja viņa iztēle, un izmisīgi viņā iemīlas. Ar dīvainu anomāliju iemīļotās attēls nekad sevi nepakļauj māksliniekam prātā, nesaistot to ar muzikālu ideju, kurā viņš atzīst noteiktu kaislības īpašību, bet ir apveltīts ar cēlumu un kautrību, ko viņš piešķir savam mīlestības objektam. Šis melodiskais attēls un tā modelis viņu nepārtraukti vajā kā divkāršs vadmotīvs. Tas izskaidro pastāvīgo melodijas (I daļas allegro) atkārtošanos visās simfonijas daļās. Pārejas no šī sapņainā melanholijas stāvokļa, ko pārtrauc kāds prieka uzliesmojums, uz delīrisku aizraušanos ar niknuma un greizsirdības uzliesmojumiem, maiguma atgriešanos, asarām, reliģisko mierinājumu — tas viss veido pirmās daļas tēlu. Pirmā daļa ir radikāla tās harmoniskajās aprisēs, veidojot plašu arku atpakaļ uz pamattonalitāti; lai arī form bija līdzīga klasiskā perioda sonātes formai, Parīzes kritiķi to uzskatīja par netradicionālu. Tieši šeit klausītājs tiek iepazīstināts ar mākslinieka mīļotās tēmu — idée fixe. Šeit sākas vadtēma :
II. "Un bal"
Vēl viena šīs daļas iezīme ir tā, ka Berliozs sava autogrāfa partitūrai pievienoja daļu solo korneta, kaut arī tā nebija iekļauta viņa dzīves laikā publicētajā partitūrā. Darbs visbiežāk tiek atskaņots un ierakstīts bez solo korneta daļas. Tomēr diriģenti Žans Martinsons, Kolins Deiviss, Otto Klemperers, Gustavo Dudamels, Džons Eliots Gardiners, Čārlzs Makeras, Jos van Immerseels un Leonards Slatkins šo daļu kornetam ir izmantojuši simfonijas atskaņojumos.
III. "Scène aux champs"
Lauku aina <blockquote class="templatequote"> Vienu vakaru laukos viņš no attāluma sadzird divus ganus sarunājamies dialogā (ranz des vaches) ; Šis pastorālais duets, ainava, koku lapu svilpošan vējā, daži cerības cēloņi, ko viņš nesen iedomājies, visi cenšas atjaunot sirdī nepieradināto miera sajūtu un dāvāt viņa domām gaišāku krāsu. Viņš iegrimst savā vientulībā un cer, ka drīz viņš vairs nebūs viens pats. . . Bet kas būtu, ja viņa viņu nodotu! . . . Šī sajauktā cerība un bailes, šīs laimes idejas, kuras iztraucē tumši priekšstati, veido adagio tēlu. Beigās viens no ganiem atsāk savu ranz des vaches ; otrs vairs neatbild. Tāla pērkona skaņa ... vientulība ... klusums. Trešā daļa ir lēnā dala, ko iezīmē Adagio,. Divus ganus, kas minēti programmas piezīmēs, attēlo cor anglais (angļu radziņš) un opozīcijas skatuves obojs, kas rada atbalsojošu melodiju turp un atpakaļ. Pēc angļu radziņa un obojas sarunas daļas galvenā tēma parādās solo flautās un vijolēs. Tas sākas ar:
Berliozs šo tēmu atdzīvināja no savas pamestās Messe solennelle</i>. Idée fixe atgriežas daļas vidū, to spēlē oboja un flauta. Tālā pērkona skaņa daļas beigās ir pārsteidzoša epizode ar četriem timpaniem.
IV. "Marche au Supplice"
Gājiens uz soda vietu <blockquote class="templatequote"> Pārliecināts, ka viņa mīlestība tiek uzpūta, mākslinieks saindē sevi ar opiju. Narkotiskā deva, kaut arī pārāk vāja, lai izraisītu viņa nāvi, nomoka viņu smagā miegā, ko pavada visdīvainākās vīzijas. Viņš sapņo, ka ir nogalinājis savu mīļoto, ka viņš tiek nosodīts, ved uz sastatnēm un ir pats savas nāves liecinieks. Gājiens norisinās ar marša pavadījumu, kas dažreiz ir drūms un mežonīgs, reizēm spožs un svinīgs, kur trulā smago pēdu skaņa seko bez pārejas uz pēkšņajiem, skaļajiem uzliesmojumiem. Gājiena beigās pirmās četras mīļotās tēmas taktis atkal parādās kā pēdējā mīlestības doma, kuru pārtrauc liktenīgais trieciens. Berliozs apgalvoja, ka ceturto daļu ir uzrakstījis vienā naktī, rekonstruējot mūziku no nepabeigta projekta — operas Les francs-juges. Daļa sākas ar timpanu sekstolēm trešdaļās, par kurām viņš norāda: "Katras pustakts pirmā astotdaļa jāspēlē ar divām vālītēm, bet pārējās piecas — ar labās rokas vālītēm". Daļa norisinās kā gājiens, kas piepildīts ar skanīgiem ragiem un steidzīgām pasāžām, un pieblīvē�tiem zīmējumiem, kas vēlāk parādās pēdējā daļā.
Pirms viņa nāvessoda izpildes muzikālā attēlojuma īsi, nostalģiski atmiņā uzaust idée fixe solo klarnetē, tas it kā atspoguļo drīz vien sodītā cilvēka pēdējo apzināto domu.
V. "Songe d'une nuit du sabbat"
Sapnis raganu sabata naktī <blockquote class="templatequote"> Viņš sevi redz raganu sabatā, pa vidu ēnu, burvju un visu veidu monstru drūzmai, kas ir sapulcējušies viņa bērēs. Dīvainas skaņas, ņurdēšana, smieklu uzliesmojumi; tāli saucieni, uz kuriem, šķiet, atbild ar vairāk saucieniem. Mīļotās melodija parādās vēlreiz, bet tagad ir zaudējusi svu cēlo un kautrīgo raksturu; Tagad tas nav nekas vairāk kā vulgāra deju melodija, triviāls un grotesks: tieši viņa nāk uz sabatu. . . Iepriecinājuma rēciens par viņas ierašanos. . . Viņa pievienojas velnišķīgajām orģijām. . . Apbedīšanas ceļgala nodevas, burleska parodija par Dies irae, raganu deja. Raganu deja apvienojumā ar Dies irae. Šo daļu var sadalīt daļās atbilstoši tempu izmaiņām:
Ir virkne efektu, ieskaitot koka pūšamo trillerus un stīgu col legno. Klimaktiskajā finālā tiek apvienota drūmā Dies Irae melodija, kas tagad atrodas a moll, ar Ronde du Sabbat fūgu, veidojot modulāciju Es dur, pēc tam hromatiski C dur, beidzoties ar C akordu.
Antonija Vilcāne
Antonija Vilcāne (1956) ir latviešu arheoloģe, vēstures zinātņu doktore. Latvijas Vēstures institūta vecākā pētniece, veikusi izrakumus Jersikas pilskalnā. Rēzeknes Tehnoloģiju akadēmijas viesdocente.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1956. gada 16. janvārī Preiļu rajona Bukos. Mācījās Preiļu 1. vidusskolā. Studēja Latvijas Valsts Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē (1976-1980), strādāja Latvijas Vēstures institūta arheoloģijas nodaļā par zinātnisko līdzstrādnieci (1985–2001), pētnieci (2002–2008) un vecāko pētnieci (no 2008), kopš 2007. gada Arheoloģijas nodaļas vadītāja. Līdztekus strādāja arī Latvijas Vēstures muzeja arheoloģijas nodaļā (2006–2009). 2001. gadā aizstāvēja doktora disertāciju "Dubnas baseina apdzīvotība un latgaļu kultūras veidošanās dzelzs laikmetā (1.–12. gs.)", pierādīja sēļu kultūras iezīmju klātbūtni šajā Latgales daļā, īpaši dzelzs laikmeta sākumposmos.
Vadīja Latvijas Zinātņu padomes (2009–2012), Valsts Pētījumu programmas "Letonika" (2006–2009) un vairākus starptautiskus sadarbības projektus. Veica izrakumus Jersikas pilskalnā (1990–2004), Drusku (Kornetu) pilskalnā (2007) un Anspoku pilskalnā. Publicēja grāmatu "Senā Jersika" (2004).
Club Atlético Banfield
Club Atlético Banfield ir profesionāls Argentīnas sporta klubs no Banfīldas apgabala, Buenosairesas aglomerācijā. Klubs ir vislabāk pazīstams ar savu futbola komandu, kas piedalās Argentīnas pirmajā divīzijā.
Banfield 1896. gadā dibināja britu imigranti. Klubs savas mājas spēles aizvada Estadio Florencio Sola stadionā, kurā ir 34 901 skatītāju vietas. Klubs savu līdz šim vienīgo Argentīnas augstākās līgas titulu izcīnīja 2009. gadā. Klubam lielākā sāncensība ir izveidojusies ar Lanús komandu, pateicoties abu komandu labajai spēlei pēdējo gadu laikā. Mačus starp abām komandām sauc Clásico del Sur (dienvidu klasika).
Klubam ir komandas arī šādos sporta veidos: boksā, šahā, lauka hokejā, telpu futbolā, vingrošanā, rokasbumbā, skrituļslidošanā, tekvondo, tenisā un volejbolā.
Patriks Vilsons
Patriks Džozefs Vilsons (en, dzimis ) ir amerikāņu aktieris, dziedātājs un režisors. Savu karjeru sāka 1995. gadā, piedaloties dažādos Brodvejas mūziklos. Divas reizes ticis nominēts Tony balvai par lomām mūziklos The Full Monty (2000—2001) un Oklahoma! (2002). 2003. gadā Vilsons piedalījās HBO minisēriālā Angels in America, par ko ticis nominēts Zelta globusa balvai un Emmy balvai.
Vēlāk piedalījies tādās filmās kā "Operas spoks" (2004), Hard Candy (2005), Little Children (2006), "Sargi" (2009), "A komanda" (2010) un "Cilvēks vilcienā" (2018). Piedalījies arī šausmu filmās "Ļaunuma izsaukšana" (2013) un "Ļaunuma izsaukšana 2" (2016), "Anabella 3" (Anabelle Comes Home, 2019) un "Ļaunuma izsaukšana: Man to lika darīt velns" (2021).
Piedalījies CBS drāmas seriālā A Gifted Man (2011—2012), kā arī FX seriālā "Fārgo" (2015), par ko arī otro reizi ticis nominēts Zelta globusa balvai. Bijušas arī nelielas lomas DC Extended Universe filmās "Akvamens" (2018) un "Betmens pret Supermenu: Taisnības rītausma" (2016).
Elefanta
Elefanta (en, es) ir ar ledājiem klāta kalnaina sala Dienvidšetlendas salu arhipelāgā Antarktikā. Izvietojusies arhipelāga ziemeļaustrumos Piloto Pardo salu grupā un ir arhipelāga trešā lielākā sala. Izstiepta austrumu—rietumu virzienā, ziemeļu krastu apskalo Dreika šaurums, dienvidu — Vedela jūra. Prinča Čārlza šaurums salu atdala no austrumos esošās Klerensas salas, Lopera šaurums dienvidos — no Gibsa salas. Sala kalnaina, augstākā virsotne ir 853 m augsta klints Pardo grēdā (pēc citiem datiem — 975 m augstais Pendregona kalns salas dienvidrietumos).
Salas dienvidu piekrastē 1988. gadā ierīkots brazīliešu polārpētnieku patvērums Emílio Goeldi. Otrs patvērums Engenheiro Wiltgen (1985-1998) demontēts.
Vēsture
Salu 1820. gada februārī atklāja un aptuveni nokartēja Edvarda Brensfīlda ekspedīcija. Tagadējo nosaukumu salai piešķīra britu roņu mednieks Roberts Fildess (Robert Fildes) pēc tur mītošās jūrasziloņu kolonijas (en vai sea elephant; sākotnēji — Sea Elephant Island). 1821. gada februārī salu atkārtoti atklāja krievu ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā un nosauca par Mordvinova salu (ru) par godu admirālim Semjonam Mordvinovam.
1916. gadā ziemā salā četrus ar pusi mēnešus pavadīja Ernesta Šekltona avarējušā kuģa Endurance 22 vīru komanda, kamēr pats Šekltons ar pieciem vīriem atvērtā glābšanas laivā veica 800 jūdzes garu ceļu līdz Dienviddžordžijas salai. Avarējušos augusta beigās izglāba čīliešu tvaikonis Yelcho kapteiņa Luisa Pardo vadībā, kam salas ziemeļu piekrastē jūrnieku apmetnes vietā uzstādīts piemineklis.
75. BAFTA kino balva
75. BAFTA kino balvas tika pasniegtas labākajām pilnmetrāžas spēlfilmām un dokumentālajām filmām, kas 2021. gadā demonstrētas Lielbritānijas kinoteātros. Balvu pasniegšanas ceremonija norisinājās Karaliskajā Albertholā Londonā, un tās pasniedza Britu Kino un televīzijas mākslas akadēmija.
Nominanti paziņoti. Ceremoniju vadīja aktrise un komiķe Rebela Vilsone. "Labākā uzlecošās zvaigznes" nominācijas, vienīgā kategorija par kuru balso Apvienotās Karalistes iedzīvotāji, tika paziņotas.
Filma "Kāpa" saņēma visvairāk (11) nominācijas. Savukārt filmas "Suņa spēks" un "Belfāsta" attiecīgi saņēma astoņas un sešas nominācijas.
Laureāti un nominanti
Nominanti tika paziņoti.
Šogad netiks pasniegtas abas goda balvas — BAFTA Fellowship un BAFTA balva par izcilu ieguldījums britu kino attīstībā, jo akadēmija plāno ieviest jaunus pārbaudes procesus pēc Noela Klārka seksuālajām apsūdzībām uzreiz pēc balvas saņemšanas iepriekšējā gadā.
Argolidas nome
Argolidas nome (gr. Νομός Αργολίδας) ir viena no Peloponēsas perifērijas nomēm, kas atrodas Peloponēsas pussalas ziemeļaustrumos. Ziemeļos tā robežojas ar Korintijas nomi, dienvidrietumos ar Arkādijas nomi, bet ziemeļaustrumos ar Atikas perifērijas Pirejas nomi. Ziemeļos tai ir izeja pie Saronika līča, bet dienvidos to apskalo Argolidas līcis. Argolidas nomes administratīvais centrs ir Nauplija. Argolidas nome iekļauj sevī Argolidas vēsturisko apgabalu, kurā bronzas laikmetā atradās Mikēnu civilizācija, bet vēlāk tādi nozīmīgi senās Grieķijas kultūras centri kā Argosa, Epidaura, Troizēna u.c.
Administratīvais iedalījums
Argolīdas nome ir sadalīta četrās pašvaldībās jeb dēmos:
Brekte
Brekte var būt:
Orbeidāni (Līksnas pagasts)
Orbeidāni ir ciems Līksnas pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 218 km attālumā no Rīgas.
Stūrupīte
Stūrupīte (arī Stūrupe, augštecē Dūrupīte) ir Smukupītes labā krasta pieteka Saldus un Dobeles novados. Iztece no Stūru purva. Tek austrumu virzienā, apliecot Stūru ciemu. Ietek Smukupītē augšpus Pona dīķa. Stūrupīti šķērso valsts autoceļi V1120 (Lielauce–Bejas) un V1157 (Blīdene–Stūri).
Kresida Kovela
Dzimusi pēru Maikla Džona Hēra un Māršas Persifones Hēras ģimenē. Absolvējusi Oksfordas Universitāti, pašlaik dzīvo un strādā Londonā. 2010. gadā iznāca filma "Kā pieradināt pūķi", kura balstīta uz Kresidas Kovelas tāda paša nosaukuma grāmatām. 2014. gadā iznāca filmas turpinājums – "Kā pieradināt pūķi 2", bet 2019. gadā izdots vēl viens turpinājums – "Kā pieradināt pūķi 3".
Peica
Peica (de, dsb) ir pilsēta Vācijā, Brandenburgā, Šprē-Neises apriņķī, 13 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Kotbusas.
Vēsture
Pilsēta rakstos pirmoreiz minēta 1301. gadā. Tā kā Pelca savulaik bija robežpilsēta starp Brandenburgu un Saksiju, 16. gadsimtā Brandenburga šeit uzbūvēja cietoksni, kura atliekas ir saglabājušās. Pēc Otrā pasaules kara līdz 1990. gadam ietilpa VDR.
Ekonomika
Uz dienvidiem no pilsētas ir liela dīķu sistēma, kas ir zivrūpniecības cents. Uz dienvidaustrumiem no pilsētas ir liela TES Kraftwerk Jänschwalde.
Pulkova
Pulkova var būt:
Cielavas (nozīmju atdalīšana)
Cielavas var būt:
Ērvins
Ērvins var būt:
Tatjana Barbakofa
Tatjana Barbakofa (, dzimusi kā Cipora Edelberga, mirusi ) bija Aizputē dzimusi ebreju izcelsmes Vācijas dejotāja.
Dzīvesgājums
Dejojusi no 10 gadu vecuma. Pirmā pasaules kara laikā 1918. gadā iepazinās ar vācu karavīru Georgu Valdmani, devās viņam līdzi uz Vāciju, vēlāk apprecoties (laulība tika šķirta 1927. gadā). Uzstājās kā stilizētu krievu un ķīniešu deju izpildītāja. Iepazinās ar vairākiem māksliniekiem, kuri veidojuši viņas portretus. Nākot pie varas nacistiem, Barbakofai izdevās emigrēt uz Franciju. Pēc Vācijas iebrukuma Francijā devās uz valsts dienvidiem. 1944. gada sākumā Nicā arestēta. Nosūtīta uz Aušvices nāves nometni, kur nogalināta.
Annas (Babītes pagasts)
Annas, agrāk arī Annasmuiža, ir ciems Mārupes novada Babītes pagastā. Izvietojies pagasta rietumu daļā netālu no autoceļa A9 Babītes ezera dienvidu krastā 8 km no pagasta centra Piņķiem, 18 km no novada centra Mārupes un 28 km no Rīgas centra. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Annasmuižas (Annenhof) pusmuižas centru.
Stade Saint-Symphorien
Stade Saint-Symphorien ir stadions Mecā, Francijā. Stadionā ir 25 636 sēdvietas un tajā savas mājas spēles aizvada FC Metz.
Stīvs Ērvins
Stīvens Roberts Ērvins (en; dzimis, miris ), pazīstams arī kā "krokodilu mednieks" (The Crocodile Hunter), bija austrāliešu TV šovu vadītājs, dzīvās dabas pētnieks un dabas aizsardzības piekritējs. Viņš guva pasaules slavu ar raidījumu "Krokodilu mednieks" (The Crocodile Hunter), ko viņš vadīja kopā ar sievu Teriju. Tāpat viņiem abiem piederēja Austrālijas Zoodārzs, ko dibināja S. Ērvina vecāki aptuveni 80 km attālumā no Kvīnslendas štata administratīvā centra Brisbenas. Viņš mira 2006. gada septembrī no dzeloņrajas dzēliena krūtīs Austrālijas ziemeļu piekrastē.
Makijs
Makijs var būt:
Annas
Annas var būt:
Maltieši
Maltieši (maltiešu: Maltin) ir Maltas pamatiedzīvotāji. Kopējais skaits ir 700 000, no kuriem 404 113 dzīvo Maltā.
Zvaigžņu iela (Rīga)
Zvaigžņu iela ir Rīgas iela Latgales priekšpilsētas Grīziņkalna apkaimē. Zvaigžņu iela sākas pie Tallinas ielas krustojuma un beidzas pie Pērnavas ielas (citā variantā pie Terēzes ielas) krustojuma. Zvaigžņu ielas kopējais garums ir 499 metri.
Ielu savienojumi
Zvaigžņu iela ir savienota ar šādām ielām:
Maltieši
98% maltiešu ir katoļi, tādējādi šī valsts ir viena no katoliskākajām valstīm pasaulē pēc kopējā iedzīvotāju skaita.
Zvaigžņu iela (Rīga)
Objekti
Ēkas Zvaigžņu ielā 21, 22, 24, 30 ir vietējas nozīmes arhitektūras pieminekļi.
Zvaigžņu ielā 6 atrodas Rīgas pirmsskolas izglītības iestāde "Zvaigznīte".
Maltieši
Malta jau izsenis ir bijusi emigrācijas valsts, ar lielām maltiešu kopienām angliski runājošās valstīs ārzemēs, kā arī Francijā. Kopš Malta 2004. gadā pievienojās ES, vairākās Eiropas valstīs, jo īpaši Beļģijā un Luksemburgā, izveidojās maltiešu kopienas.
Ladislavs Prokešs
Ladislavs Prokešs (cs;, Prāga — , Prāga) bija Čehoslovākijas meistars šaha kompozīcijā un šaha teorētiķis.
Biogrāfija
Šaha turnīros piedalījies no 1905. gada. 1921. gadā dalījis pirmo vietu Čehoslovākijas šaha čempionātā. Čehoslovākijas izlases sastāvā trīs reizes piedalījies Pasaules šaha olimpiādēs (1927, 1928, 1931).
Šaha etīdes sācis publicēt no 1906. gada. Kopumā sastādījis 1159 etīdes un bijis viens no ražīgākajiem problēmistiem šaha vēsturē. 1951. gadā izlaidis savu šaha kompozīciju krājumu Kniha šachových studií ("Šaha studiju grāmata"), kurā iekļāvis 623 etīdes. Bijis viens no redzamākajiem tā sauktās "Čehu skolas" pārstāvjiem, daudzas no viņa analītiskajām etīdēm devušas ieguldījumu galotņu teorijā. 23 Prokeša kompozīcijas tika iekļautas izdevumā "FIDE Albums". 1956. gadā kļuvis par starptautisko tiesnesi šaha kompozīcijā. Daudzus gadus bijis šaha etīžu nodaļas redaktors žurnālā Československý šach (1909—1927), kā arī citos periodiskos izdevumos.
2016. gadā WFCC kongress piešķīra starptautiskā meistara titulu vairākiem mirušiem šaha problēmistiem, tai skaitā arī L. Prokešam.
Etīdes
2. Tc1+ Kd4!
3. Kf3 d2
'''4. Tc4+!! Kd3'''
5. Td4+!! ar neizšķirtu.
Santiago Bernabéu
Estadio Santiago Bernabéu ir futbola stadions Madridē, Spānijā. Stadions tika atklāts. Te savas mājas spēles aizvada Spānijas futbola čempionāta Pirmās divīzijas klubs Real Madrid un Spānijas futbola izlase. Stadionā ir 81 044 vietas. Būvēts 1944.—1947. gadā. Santiago Bernabéu ir notikušas vairākas starptautiska mēroga spēles, tai skaitā 2010. gada UEFA Čempionu līgas un 1982. gada FIFA Pasaules kausa fināli. UEFA šim stadionam ir piešķīrusi piecu zvaigžņu reitingu (4. kategorijas stadions). Santiago Bernabéu stadiona laukums ir 105×68 m liels.
Renē Stabsa
Renē Stabsa (en; dzimusi ) ir bijusī Austrālijas tenisiste un televīzijas komentētāja; bijusī pasaules pirmā rakete ​​dubultspēlēs; sešu Grand Slam turnīru uzvarētāja (četras dubultspēlēs, divas reizes jauktajās dubultspēlēs); WTA finālturnīra uzvarētāja (2001) dubultspēlēs; WTA dubultspēļu čempionāta fināliste (1995); 60 WTA turnīru uzvarētāja dubultspēlēs; Fed kausa fināliste (1993) Austrālijas izlases sastāvā; viena junioru Grand Slam turnīra fināliste dubultspēlēs (1988. gada Austrālijas atklātais čempionāts tenisā).
Orehova
Orehova ir ciems Zvirgzdenes pagastā, Ciblas novadā. Atrodas 278 km attālumā no Rīgas.
Lāčupīte
Lāčupīte var būt:
Lisiņš
Dibens — kūdrains, dūņains. Krasti — zemi. iztek Lisiņas upe. Ūdens krāsa — brūnūdens. Makrofīti — lēpes, niedres, grīšļiem, sfagniem. Ezerā dzīvo asari un līdakas. Ligzdo pīles.
Ezers ietilpst Teiču dabas rezervāta teritorijā.
Zvaigžņu iela
Zvaigžņu iela var būt:
Barracas Central
Club Atlético Barracas Central ir profesionāls Argentīnas futbola klubs no Barrakasas apgabala, Buenosairesas aglomerācijā, kas piedalās Argentīnas pirmajā divīzijā.
Barracas Central ir dibināts 1904. gadā un tas savas mājas spēles aizvada Estadio Claudio Chiqui Tapia stadionā, kurā ir 4 400 skatītāju vietas.
Lēfingene
Lēfingene (de) ir pilsēta Freiburgas apgabalā, Bādenē-Virtembergā, Vācijā. Tā atrodas 14 km uz dinvidrietumiem no Donavšingenes, un 40 km uz dienvidaustrumiem no Freiburgas.
Špeneri
Špeneri ir bijušais ciems Isnaudas pagastā, Ludzas novadā.
Līdz Otrajam pasaules karam Špeneru sādžā bija 18 viensētas, 2020. gadā ir palikusi tikai viena mājsaimniecība (pēc VZD datiem ciems ir bez iedzīvotājiem).
Gradle
Gradle ir programmatūras izstrādes projektu automatizācijas rīks, kas balstās uz Apache Ant un Apache Maven principiem un piedāvā Groovy bāzētu domēna specifisku valodu (DSL) tradicionālo projekta konfigurācijas XML failu vietā.
Atšķirībā no Apache Maven, kas definē dzīves ciklus, un Apache Ant, kur mērķi tiek izsaukti, balstoties uz secību, ko nosaka atkarības, Gradle izmanto orientētu aciklisku grafu, lai noteiktu secību, kādā var izpildīt uzdevumus.
Gradle tika izstrādāts ar vairāku projektu būvējumu veidošanai, kas var kļūt ārkārtīgi lieli un atbalsta inkrementālu būvēšanu, nosakot, kuras būvējamā projekta koka daļas var nepārbūvēt.
Sākotnēji izstrādātie spraudņi galvenokārt fokusējās uz Java, Groovy un Scala izstrādi un piegādēm, bet tiek plānots arī citu valodu un projektu darba plūsmu atbalsts.
Java projekta piemērs
Tiek apskatīts gadījums, kad tiek izmantota Maven direktoriju struktūra Java kodam un resursiem. Šie direktoriji ir : src/main/java, src/main/resources, src/test/java un src/test/resources.
build.gradle
gradle build izpildīšana dos šādu rezultātu:
Java spraudnis emulē daudzus no sagaidītajiem Maven dzīves cikliem kā uzdevumus orientētā acikliskā atkarību grafā no katra uzdevuma ievades un izvades datiem. Šajā vienkāršajā piemērā build uzdevums ir atkarīgs no check un assemble uzdevumu izvada. Līdzīgi check ir atkarīgs no test un assemble ir atkarīgs no jar.
Projektiem, kuri neseko Maven pieņēmumiem, Gradle ļauj konfigurēt direktoriju struktūru. Šis piemērs atbalstītu projektu, kas glabā izejas failus src/java, nevis src/main/java, ko pieņem Maven.
Ant migrācijas piemērs
Gradle ir labi integrēts ar Ant un pat uztver Ant būvējumu failus kā skriptus, ko var tieši importēt būvēšanas laikā. Šis piemērs demonstrē vienkāršu Ant mērķi, kas tiek iekļauts kā Gradle uzdevums.
build.xml
build.gradle
gradle ant.target izpildīšana dos:
Mišela D'Ornano stadions
Mišela D'Ornano stadions ir stadions Kānā, Francijā. Stadionā ir 20 453 sēdvietas un tajā savas mājas spēles aizvada SM Caen.
Mērija Elizabete Vinsteda
Mērija Elizabete Vinsteda (en, dzimusi ) ir amerikāņu aktrise un dziedātāja. Pirmā nozīmīga loma Vinstedai bija NBC ziepju operā Passions (1999–2000). 2005. gadā piedalījusies filmā "Supervaroņu skola". Pazīstama ar vairākām lomām šausmu filmās, kā "Ceļa gals 3" (Final Destination 3, 2006), "Melnie Ziemassvētki" (2006) un "Nāves pierādījums" (Death Proof, 2007), The Thing (2011) un "Abrahams Linkolns: vampīru mednieks" (Abraham Lincoln: Vampire Hunter, 2012). Par lomu filmā "Kloverfīlda iela 10" (2016) ieguvusi Saturna balvu, kā labākā aktrise.
Vēlāk piedalījusies tādās filmās kā "Cietais rieksts 4" (2007), "Skots Pilgrims pret pasauli" (2010), Smashed (2012), "Mans draugs – nenopietns līķis" (2016), "Dvīnis" (Gemini Man, 2019) un "Plēsīgie putni" (2020). Piedalījusies arī televīzijas seriālā "Fārgo" (2017).
Tojoda
Tojoda (japāņu: 豊田) ir japāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Lado Gudiašvili
Lado Gudiašvili (ka, dzimis, miris ) bija 20. gadsimta gruzīnu mākslinieks.
Dzimis dzelzceļnieka ģimenē. Mācījās Tiflisas tēlniecības un tēlotājmākslas skolā, kuru pabeidza 1914. gadā. 1915. gadā Tiflisā notika viņa pirmā personālā izstāde, kas ātri padarīja viņu slavenu Gruzijas mākslinieciskos lokos. Nokļuva gruzīnu intelektuāļu lokā, satuvinājās ar simbolisma dzejnieku grupu Голубые роги, kuru izveidoja Paolo Jašvili. Piedalījās arheoloģiskajā ekspedīcijā, kas pētīja gruzīnu arhitektūras pieminekļus, kopēja daudz seno fresku. Vienlaikus strādāja kā mākslinieks un grafiķis. 1919. gada gruzīnu mākslas izstādē tika izstādīti vairāk par 50 Gudiašvili gleznu un akvareļu.
1912. gadā pirmoreiz ieraudzīja Niko Pirosmani gleznas, bet 1916. gadā iepazinās ar pašu mākslinieku. Pirosmani daiļrade radīja lielu ietekmi uz paša Gudiašvili māksliniecisko manieri. Viņš vairākas reizes atgriezās pie N. Pirosmani tēla savās gleznās. 1919. gadā kopā ar māksliniekiem Dāvidu Kikabidzi un Šalvu Kikodzi devās uz Parīzi, kas tolaik faktiski bija pasaules mākslas centrs. Parīzē mācījās privātajā Ronsona mākslas akadēmijā un strādāja par teātra dekoratoru. Nodzīvoja Parīzē 6 gadus, viņa darbi bieži piedalījās izstādēs. 1925. gadā iznāca kritiķa Morisa Renāla grāmata, kas pilnīgi veltīta Gudiašvili daiļradei.
Bija pazīstams ar māksliniekiem Pablo Pikaso, Morisu Utrilo, Amedeo Modiljāni, Injacio Suloagu, Mihailu Larionovu un Natāliju Gončarovu. Viņa izstādes notika ne tikai Parīzē, bet arī Marseļā, Lionā un Bordo, vēlāk Londonā, Romā, Briselē, Amsterdamā, Berlīnē un Ņujorkā.
1925. gadā atgriezās Tbilisi. No 1926. līdz 1932. gadam strādāja par profesoru Tbilisi mākslas akadēmijā. Bija Gruzijas revolūcijas mākslinieku asociācijas biedrs (1929—1932).
1945. gadā gleznoja Kašveti baznīcas altāri. Tiek uzskatīts ka Kristus tēlā viņš iemiesoja Bidzinas Avališvili sejas vaibstus, par ko 1946. gadā tika izslēgts no PSKP.
Vēlāk dzejnieks Jevgeņijs Jevtušenko veltīja vienu no saviem dzejoļiem Gudiašvili daiļradei.
Daudz strādāja ilustrācijas žanrā. Vēl dzīves laikā viņa darbi piedalījās izstādēs Austrumu tautu mākslas muzejā Maskavā un Gruzijas Valsts mākslas muzejā.
Miris 1980. gada 20. jūlijā.
Stade de l'Aube
Stade de l'Aube ir stadions Truā, Francijā. Stadionā ir 20 400 sēdvietas un tajā savas mājas spēles aizvada Troyes AC.
Karakalpaki
Karakalpaki (karakalpaku: Qaraqalpaqlar) ir viena no tjurku tautām. Runā karakalpaku valodā. Ticīgie ir musulmaņi sunnīti. Kopējais skaits ir aptuveni 825 000.
Lielākoties dzīvo Karakalpakstānā (no 390 000 līdz 500 000 iedzīvotāju).
Igaunijas Zemes padome
Igaunijas Zemes padome vai Igaunijas guberņas Pagaidu zemes padome, dēvēta par Maapäev, bija pēc Februāra revolūcijas no 1917. gada maija līdz augustam ievēlēta Autonomās Igaunijas guberņas pašpārvaldes institūcija, kas atbalstīja Igaunijas apvienošanās un pašnoteikšanās idejas.
Vācijas karaspēka uzbrukuma laikā 1918. gada 19. februārī Igaunijas Pagaidu zemes padome izveidoja Igaunijas Glābšanas komiteju un 23. februārī izziņoja Manifestu visiem Igaunijas iedzīvotājiem. 24. februārī tika izveidota Igaunijas Pagaidu valdība ar Konstantīnu Petsu priekšgalā. Trimdā esošajiem Igaunijas Zemes padomes pārstāvjiem izdevās panākt Igaunijas valsts atzīšanu de facto no Lielbritānijas un Francijas valdībām.
Pēc 1918. gada Novembra revolūcijas Vācijā Padomju Krievijas valdība anulēja Brestļitovskas miera līgumu. 1919. gada 13. novembrī vācu okupācijas iestādes nodeva varu Igaunijas pagaidu valdībai, kas 16. novembrī izsludināja brīvprātīgo mobilizāciju Igaunijas bruņotajos spēkos.
Igaunijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 23. aprīlī Igaunijas Zemes padome (Maapäev) oficiāli pārtrauca savu darbību un tās funkcijas pārņēma Igaunijas Satversmes sapulce.
Vēsture
1917. gada 5. martā Krievijas Pagaidu valdība par Igaunijas guberņas komisāru iecēla Jāni Posku, bet par Vidzemes guberņas komisāru Andreju Krastkalnu. 12. - 13. martā sasauktajā Vidzemes Zemes sapulcē Valmierā Vidzemes guberņas latviešu pagastu pārstāvji ievēlēja Vidzemes Pagaidu zemes padomi, bet igauņu pagastu deputāti vēlēšanas boikotēja.
Savukārt 1917. gada 5.–9. augustā Tallinā notika 1. Igaunijas Padomju kongress, kurā ievēlēja Igaunijas guberņas strādnieku un kareivju deputātu padomju izpildkomiteju ar 7 lielinieku, 7 eseru, 4 mazinieku un 1 mazinieku-internacionālistu deputātu, ko vadīja mazinieks G. Blumbergs. 1917. gada oktobrī vācu armija no Kurzemes pārcēlās pāri Irbes šaurumam un ieņēma Sāmsalu un Dagdas salu. 25.–27. oktobrī Tallinā notika 2. Igaunijas Padomju kongress, kurā ievēlēja jaunu Igaunijas Padomju izpildkomiteju ar pārliecinošu lielinieku vairākumu, ko vadīja Jāns Anvelts. 1917. gada 9. novembrī (27. oktobrī pēc VS) Padomju Igaunijas izpildkomiteja vardarbīgi pārņēma varu savās rokās.
Pēc Oktobra revolūcijas Igaunijas Pagaidu Zemes padome 1917. gada 28. novembrī deklarēja sevi kā vienīgo suverēno Igaunijas varas orgānu līdz Igaunijas Satversmes sapulces izveidei, kas noveda pie Igaunijas Pagaidu Zemes padomes atlaišanas 2. decembrī.
Padomes sastāvs
Igaunijas Zemes padomes sastāvā bija 62 deputāti, kas pārstāvēja šādas partijas: Igaunijas Laucinieku savienība (Eesti Maarahva Liit) — 13 vietu, Igauņu Darba partija (Eesti Tööerakond) — 11, Igauņu sociāldemokrātiskā partija, mazinieki (Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei) — 9, Igauņu Sociālistu-revolucionāru partija, eseri (Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei) — 8, Igauņu sociāldemokrātiskā partija, lielinieki — 5, Radikāldemokrātu partija — 4, Vācbaltiešu un zviedrbaltiešu partijas — 2, Neatkarīgie deputāti — 3.
Vācu okupācijas laika Zemes padome
Vācijas karaspēka operācijas "Dūres sitiens" laikā 1918. gada 19. februārī Igaunijas Pagaidu zemes padome izveidoja Igaunijas Glābšanas komiteju un 23. februārī izziņoja Manifestu visiem Igaunijas iedzīvotājiem.
1918. gada 23.-24. februārī Petrogradas Strādnieku, kareivju un zemnieku deputātu padome pieņēma lēmumu atteikties no Baltijas guberņām "revolūcijas glābšanai". Brestļitovskas miera līgums paredzēja, ka vācu policija okupēs Vidzemi un Igauniju līdz pašu šo zemju iestādes panāks tur drošību un valstisko kārtību.
1918. gada 10. aprīlī sanāca Vidzemes, Igaunijas, Sāmsalas un Rīgas Apvienotā Zemes padome, kas 12. aprīlī parakstīja aicinājumu dibināt Baltijas hercogvalsti. 1918. gada 27. augusta Berlīnes līgumā Krievija galīgi atteicās no tiesībām uz Baltijas provincēm. Tajā pašā dienā izveidoja Baltijas zemju militāro pārvaldi, kas sadalījās provinciālpārvaldes apgabalos, jeb kantonos: Igaunijas (Estland), Sāmsalas (Gouv. Ösel), Ziemeļvidzemes, Dienvidvidzemes, Rīgas (Gouv. Riga), Kurzemes (Gouv. Libau) un Latgales (Letgallen). Vācijas ķeizars atzina Apvienotās Baltijas hercogistes suverenitāti 1918. gada 22. septembrī, bet pati Baltijas valsts tika proklamēta Rīgā 1918. gada 5. novembrī.
Vladimirs Aitofs
Vladimirs Aitofs (fr; dzimis, miris ) bija franču regbists, olimpiskās zelta medaļas ieguvējs.
Vladimirs bija krievu kartogrāfa Dāvida Aitova dēls, kurš uz Parīzi aizbēga pēc tam, kad tika notiesāts par “revolucionāras propagandas izplatīšanu” pret Krievijas Impēriju. Vladimirs medicīnisko studiju laikā spēlēja Parīzes sporta klubā Racing Club. 1900. gadā viņš bija viens no Jauktās komandas regbija komandas (Union des Sociétés Françaises) pārstāvjiem, kuri olimpiskajā regbija turnīrā izcīnīja zelta medaļu. Bez olimpiskā čempiona titula viņš divas reizes izcīnīja arī Francijas čempionu titulus.
Pēc studijām, kuras vadīja poļu neirologs Džozefs Babinskis, Aitofs devās uz Krieviju, kur viņš strādāja Francijas slimnīcā Sanktpēterburgā, un turp nodzīvoja līdz Pirmā pasaules kara sākumam. No 1914. līdz 1918. gadam viņš strādāja par ārstu Frnacijas armijā un par militāro dienestu tika apbalvots gan ar Croix de Guerre, gan ar Légion d’honneur.
Pēc atgriešanās Parīzē viņam bija izcila karjera medicīnā, kā arī viņš bija alkohola un prostitūcijas apkarotājs. Viņš bija viens no Sarkanā Krusta organizatoriskās komitejas bēgļiem palīdzības dibinātājiem un vēlāk pievienojās Līgas komitejai, lai apkarotu antisemītismu. Aitofs bija arī ievērojams brīvmūrnieks krievu trimdas kopienā.
Emīlija Viesture
Emīlija Viesture (dzimusi Nītaurē, mirusi ) bija latviešu aktrise un režisore.
Gulbenes novada vidusskola
Gulbenes novada vidusskola ir Gulbenes skola, kas realizē pamatizglītības otrā posma (7. – 9. klase) programmu, vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programmu un vispārējās vidējās izglītības matemātikas, dabaszinību un tehnikas virziena programmu. Gulbenes novada vidusskolu izveidoja 2020. gadā, apvienojot Gulbenes novada valsts ģimnāziju ar Gulbenes 2. vidusskolu Līkā ielā 21.
Emīlija Viesture
Izglītību ieguvusi Natālijas Draudziņas ģimnāzijā. 1913. gadā absolvējusi Jēkaba Dubura dramatiskos kursus.
Gulbenes novada vidusskola
Skolas ēka ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Skolai blakus atrodas Gulbenes pilsētas sporta centrs, kurā notiek sporta stundas, dažādas sporta aktivitātes un skolas pasākumi.
Emīlija Viesture
1914./1915. gada sezonā bijusi Jaunā Rīgas teātra aktrise. 1919. gadā spēlējusi Komēdijas teātrī Liepājā. Tāpat bijusi Latvijas Nacionālā teātra, Dailes teātra, Liepājas teātra un Jaunatnes teātra aktrise. 1919. gadā un no 1934. līdz 1936. gadam Liepājas teātrī bijusi gan aktrise, gan režisore. 1936. gadā strādājusi Latvijas Radiofona teātrī.
Gulbenes novada vidusskola
Vēsture
1926. gadā bijušajā Vecgulbenes muižas kroga ēkā atvēra trīsgadīgo arodskolu ar tirdzniecības un mehānikas nodaļām. 1927. gadā svinīgos apstākļos tika likts pamatakmens jaunajai skolas ēkai Emzes parka malā. Ēkas projektu izstrādāja arhitekts Indriķis Blankenburgs neoklasicisma arhitektūras stilā. 1928. gada rudenī jaunajā ēkā nodibināja Gulbenes Valsts komerc- un arodskolu. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā skolu pārdēvēja par ekonomisko tehnikumu, 1941. gadā tā atguva savu nosaukumu, bet jau 1944. gadā skola tika likvidēta.
Emīlija Viesture
1947. gadā Viesturei piešķirts Latvijas PSR Nopelniem bagātās skatuves mākslinieces goda nosaukums.
Gulbenes novada vidusskola
Vēsture
1944. gada 17. oktobrī Gulbenes komercskolas telpās darbu sāka Gulbenes nepilnā vidusskola. 1960. gados blakus vecajai ēkai uzcēla Gulbenes 2. astoņgadīgās skolas ēku, bet vidusskolā uzsāka mācības arī krievu valodā. No 1974. gada skolu pārdēvēja par Gulbenes 1. vidusskolu, kas strādāja divās ēkās.
Viljams Pītersens
Viljams Luiss Pītersens (en, dzimis ) ir amerikāņu aktieris.
Piedalījies arī tādās filmās kā "Dzīvot un mirt Losandželosā" (To Live and Die in L.A., 1985), Manhunter (1986), Young Guns II (1990), "Bailes" (1996), The Contender (2000), "Nošķirtība" (Detachment, 2011) un "Meklēju draugu pasaules galam" (2012).
Drukāšanas serveris
Drukas serveris jeb printeru serveris datortīklos ir servera veids (en), kas savieno printerus ar klientu datoriem tīklā. Tas pieņem drukas uzdevumus no datoriem un nosūta tos uz attiecīgajiem printeriem, lokāli sakārtojot tos rindā, lai ņemtu vērā to, ka darbs var tikt saņemts ātrāk, nekā printeris spēj apstrādāt. Palīgfunkcijas ietver iespēju pārbaudīt apstrādājamo darbu rindu, iespēju pārkārtot vai dzēst gaidošos drukas darbus vai iespēju veikt dažāda veida uzskaiti (piemēram, lapu skaitīšanu, kas var ietvert printera(-u) ģenerēto datu nolasīšanu). Drukas serverus var izmantot, lai īstenotu administrēšanas politiku, piemēram, krāsu drukāšanas kvotas, lietotāja/departamenta autentifikāciju vai iespiesto dokumentu apzīmēšanu ar ūdenszīmēm.
Drukas serveri var atbalstīt dažādus nozares standarta vai patentētus drukāšanas protokolus, tostarp interneta drukāšanas protokolu, līnijas printera dēmona protokolu, NetWare, NetBIOS/NetBEUI vai JetDirect.
Drukas serveris var būt tīklā savienots dators ar vienu vai vairākiem koplietojamiem printeriem. Alternatīvi drukas serveris var būt īpaša ierīce tīklā ar pieslēgumu lokālajam tīklam un vienu vai vairākiem printeriem. Specializētās serveru ierīces parasti ir diezgan vienkāršas gan konfigurācijas, gan funkciju ziņā. Drukas servera funkcionalitāti var integrēt ar citām ierīcēm, piemēram, bezvadu maršrutētāju, ugunsmūri vai abām. Printerim var būt iebūvēts drukas serveris.
Visi printeri ar pareizo savienotāja tipu ir saderīgi ar visiem drukas serveriem; serveru ražotāji nodrošina saderīgu printeru sarakstus, jo serveris var neimportēt visas printera sakaru funkcijas (piemēram, signāls par zemu tintes līmeni).
Jānis Verners Vītiņš
Jānis Verners Vītiņš (1903-1990) bija latviešu jurists, Latvijas Republikas Tiesu departamenta direktors. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem. 1953. gadā ASV Kongresa speciālā komisija viņu nopratināja kā liecinieku izmeklēšanā par Baltijas valstu iekļaušanu Padomju Savienībā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1903. gada 13. janvārī Medzes pagasta Šķēdes skolā skolotāja ģimenē (tagad Vērgales pagastā). Beidzis Liepājas ģimnāziju. Studēja tiesību zinātnes Latvijas Universitātē. Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā V. Vītiņš devās trimdā uz Vāciju, vēlāk uz ASV, kur strādāja Detroitā, vēlāk Minesotas universitātes bibliotēkā. Miris 1990. gada 10. aprīlī Sentpītersbergā, Floridas pavalstī ASV.
Daina Kārkliņa
Daina Kārkliņa (dzimusi 1950. gada 12. jūlijā Rīgā, mirusi 2020. gada 13. aprīlī  ) bija latviešu pārtikas zinātniece, Latvijas Lauksaimniecības universitātes profesore, Latvijas Lauksaimniecības un meža zinātņu akadēmijas locekle, Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekle un no 1993. līdz 2006. gadam — Latvijas Lauksaimniecības universitātes Pārtikas tehnoloģijas fakultātes dekāne.
Dzīvesgājums
Kārkliņa piedzima 1950. gada 12. jūlijā Rīgā. 1973. gadā Kārkliņa absolvēja Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Pārtikas rūpniecības tehnoloģijas fakultāti un fakultātes Pārtikas produktu katedrā sāka strādāt par tehniķi, no 1978. līdz 1983. gadam katedrā bija lektore, bet no 1986. līdz 1993. gadam — fakultātes vicedekāne.
1993. gadā viņa Latvijas Lauksaimniecības universitātes Pārtikas tehnoloģijas fakultātē pabeidza doktora studijas pārtikas zinātnē, iegūstot inženierzinātņu doktores grādu. 1993. gadā Kārkliņa kļuva par Pārtikas tehnoloģijas fakultātes dekāni kas bija līdz 2006. gadam. 1997. gadā Kārkliņa kā locekle uzņemta Latvijas Zinātnes padomes Pārtikas zinātnes ekspertu komitejā, bet 1998. gadā ievēlēta par Pārtikas tehnoloģijas katedras asociēto profesori. 2006. gadā Kārkliņa kļuva arī par Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli.
Orehovka (Goliševas pagasts)
Orehovka ir ciems Goliševas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 288 km attālumā no Rīgas.
Maiks Hofmens
Spēlētāja karjera
Pēc vairākām QMJHL aizvadītām sezonām 2010. gadā Hofmens tika atzīts par līgas vērtīgāko spēlētāju un 2010.—11. gada sezonā uzsāka profesionāļa karjeru. Sezonu viņš aizvadīja AHL komandā Bingemtonas "Senators", tās sastāvā izcīnot Kaldera kausu. 2011.—12. gada sezonā aizvadīja arī savu debijas spēli NHL klubā Otavas "Senators". Turpmākajās sezonās Hofmens turpināja pamatā spēlēt AHL, nespējot nostiprināties NHL komandas sastāvā. 2013.—14. gada sezonā Hofmens bija Bingemtonas "Senators" kapteinis.
2014.—15. gada sezona bija Hofmena pirmā pilnā sezona NHL. 79 spēlēs viņš atzīmējās ar 48 rezultativitātes punktiem. Nākamajā sezonā viņš guva jau 59 punktus, sezonu noslēdzot kā "Senators" trešais rezultatīvākais spēlētājs pēc Ērika Kārlsona un Marka Stouna. Pēc skandaloza Hofmena draudzenes skandāla ar komandas kapteiņa Ēriks Kārlsona sievu, 2018. gada vasarā Hofmens tika aizmainīts uz Floridas "Panthers", kur aizvadīja turpmākās divas sezonas.
2021. gada janvārī, pāris dienas pirms jaunās sezonas sākuma, Hofmens noslēdza līgumu ar Sentluisas "Blues".
2023. gada 6. augustā Hofmans sākotnēji tika aizmainīts uz Pitsburgas "Penguins" trīs komandu maiņas darījuma ietvaros, kurā piedalījās arī Sanhosē "Sharks". Pēc tam Sanhosē viņu iegādājās no Pitsburgas, atgriežot viņu komandā pēc īsa pilnvaru laika 2018. gadā.
Torkretēšana
Torkretēšana (latīņu valodā tor — "apmetums" + cret — "sablīvēts") ir sacementējošā maisījuma strūklas uzklāšana ar uzpūšanas paņēmienu zem spiediena uz dažādām remontējamām virsmām, kā arī uz armatūru iekļaujošām virsmām un tilpumiem, ko izmanto būvniecībā, remontdarbos un konstrukciju aizarklājumiem. Torkretēšanā izmanto saspiestā gaisa spiedienu, uzpūšot kopā ar cementa daļiņām, mijiedarbojoties ar attiecīgo virsmu. Darbu laikā aizpilda plaisas, dobumus un sīkas poras.
Torkretēšana palielina konstrukcijas izturību un salizturību.
Maisījums
Visbiežāk cementa — smilšu masījums proporcijās no 1/2 — 1/6. Frakcijas daļiņu izmērs ne lielāks par 8 mm. Cementa marka nav zemāka par 400.
Tehnoloģija
Galvenais torkretēšanas instruments nodrošina maisījuma uzklāšanu ar ātrumu 80-100 m/s. Gaisa spiediens ir no 150 — 350 kPa.
Atkarībā no remontdarbu tehnoloģijas, izšķir sauso un mitro torkretēšanu:
Katrai no šīm divām metodēm ir savas priekšrocības un trūkumi. Izvēli nosaka vietējā darba specifika, konstrukcijas īpatnības u.c. Katrai tehnoloģijai ražo savu optimāli specifisko cementēsanas maisījumu.
Mitrā un slapjā torkretēšana prasa specifiskas zināšanas un zināmas praktiskās iemaņas.
Torkretēšanu izmanto bojāta dzelzsbetona, mūra, sienu, u.c. būvju remontdarbos, kā arī zemes klātnes nogāžu nostiprināšanas būvniecībā un remontdarbos (galvenokārt pret noslīdeņiem un izskalošanu ar virsējiem ūdeņiem), tunelēšanas darbu laikā, hidrobūvēs (kanāli, ūdenstilpnes, aizsprosti) u.c.
Himādri
Himādri (hi, en) ir Indijas vasaras sezonas polārstacija Arktikā. Izvietojusies Svalbāras arhipelāga lielākās salas Špicbergenas ziemeļrietumos Nīolesunnas pētniecības pilsētiņā. Stacija pieder Nacionālajam Polārajam un okeānu pētniecības centram. Nosaukta par godu Himādri grēdai Himalajos.
Vēsture
Stacija atklāta 2008. gada 1. jūlijā un to oficiāli atklāja Indijas Zinātņu un tehnoloģiju ministrs.
Zinātniskā darbība
Stacijas galvenie izpētes virzieni ir atmosfēras pētniecība, mikrobioloģija, glacioloģija, sedimentoloģija un okeanoloģija.
Arvīds Krīpens
Arvīds Krīpens (1893-1968) bija Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks.
Bērnība un jaunība
Dzimis Stāmerienas pagastā skolotāja ģimenē, Krīpens vidējo izglītību ieguva Rīgas Aleksandra ģimnāzijā, mācības turpināja Sanktpēterburgas satiksmes ceļu institūtā. Pirmajā pasaules kara laikā 1916. gada 26. aprīlī viņu iesauca Krievijas Impērijas bruņotajos spēkos Caricinas studentu bataljonā, vēlāk nosūtīja uz Tbilisi studentu kara skolu, ko viņš beidza 1916. gada 20. decembrī leitnanta pakāpē. Dienestu turpināja 242. Luhovas kājnieku pulkā 61. kājnieku divīzijas sastāvā, pēc tam 2. kājnieku divīzijas 7. Rēveles kājnieku pulkā. 1917. gada augustā Krīpenu pārcēla uz 44. rezerves artilērijas brigādes ložmetēju rotu, bet decembrī demobilizēja.
Latvijas Brīvības cīņās
Atgriezies Latvijā, Krīpens kā viens no pirmajiem stājās jaunizveidotās Latvijas Republikas sardzē, jau 1918. gada 14. decembrī viņš kopā ar abiem brāļiem Moricu un Valdemāru iestājās Cēsu rotā, ar to 1. latviešu atsevišķā bataljona rindās piedalījās kaujās Dienvidkurzemē. Pēc Rīgas ieņemšanas 1919. gada 22. maijā, bataljonam uzsākot virzību uz Vidzemi, Krīpens nonāca jaunveidotajā 2. Ventspils kājnieku pulkā, bet no 1919. gada 30. septembra cīnījās Latgales frontē pret lielinieku spēkiem Latgales partizānu pulka sastāvā. 1922. gada martā tika pārcelts uz 6. Rīgas kājnieku pulku.
Starpkaru periodā
1922. gadā beidzis kara skolu, Krīpens no 1922. gada septembra līdz 1924. gadam vadīja ložmetēju rotu 12. Bauskas kājnieku pulkā, pēc tam iestājās kara akadēmiskajos kursos. Ar diplomdarbu, kurā apskatīti Krievijas Impērijas zaudējuma iemesli Pirmajā pasaules karā, Krīpens kursus beidza 1926. gadā ar I šķiru. No 1926. gada lektors kara skolā, 1927. gada 18. novembrī paaugstināts par pulkvedi-leitnantu, bet 1931. gada 1. decembrī tika nozīmēts par bataljona komandieri 6. Rīgas kājnieku pulkā. No 1933. gada augusta Krīpens bija grupas komandieris bataljonu komandieru kursos, līdz tika nozīmēts par štāba priekšnieku Kurzemes divīzijā 1934. gada 4. februārī. 1935. gada augustā Krīpenu iecēla par Latvijas Kara skolas priekšnieku un paaugstināja par pulkvedi, šajā amatā viņš sagaidīja pēdējo kara skolas izlaidumu 1939. gada 1. septembrī.
14. septembri Padomju Savienība izsludināja savu bruņoto spēku vispārēju mobilizāciju un divi dienas vēlāk mūsu izlūkošana konstatēja, ka sarkano tanku kolonnas tuvojas Latvijas robežai. Tas neapšaubāmi bija naidīgs solis, kam varēja būt tikai viena atbilde — Latvijas armijas mobilizācija, pilnīgi automātiska, bez jebkādas prātošanas. Bet mobilizācija, par spīti Pad. Savienības naidīgajam solim (nevienas valsts nolūki vairs nav draudzīgi, ja tās bruņotie spēki sāk virzīties pret kādas citas valsts robežām), Latvijā tomēr nenotika. Līdz ar to jau šajā brīdī bijām kapitulējuši, lai gan savu brīvību vēl gatavojāmies aizstāvēt līdz pat 1940. g. 17. jūnijam — mūsu formālās kapitulācijas dienai.
1939. gada septembrī Krīpens tika iecelts par 1. Liepājas kājnieku pulka komandieri, šo amatu saglabāja līdz Latvijas okupācijai kad 1940. gada augusta sākumā pēc paša vēlēšanās tika atvaļināts. Baigajā gadā arestēja abus Krīpena brāļus, Morics šajā brīdī bija kapteinis, bet Valdemārs bija sasniedzis pulkveža-leitnanta dienesta pakāpi - brāļus viņam satikt vairs nebija lemts.
Otrajā pasaules karā
Vācijas iebrukuma laikā 1941. gada jūnijā Krīpens organizēja 15 vīru lielu nacionālo partizānu grupu "Smiltenes brīvprātīgie cīnītāji" Bilskas pagastā. 29. jūnija naktī Krīpens vadīja savus vīrus sadursmē ar miličiem, līdz nākamajai dienai vienības rindās jau bija ap 50 vīriem, to skaitā ap 20 Litenes nometnes dezertējušo latviešu karavīru pilnā apbruņojumā. 6. jūlijā vienība bez cīņas ieņēma Smilteni un turpināja vajāt klīstošās sarkanarmiešu vienības līdz pat PSRS robežai. 1941. gada 16. jūlijā Krīpenu iecēla par Daugavpils rajona pašaizsardzības priekšnieku, šajā amatā viņš pavēlēja turpināt darbību pašvaldībām, kas to bija atsākušas pēc vācu ienākšanas.
Nodibinoties Latvijas ģenerālapgabala vietvaldībai, Krīpens tika iecelts par iekšlietu un personālo jautājumu ģenerāldirektora Oskara Dankera 2. palīgu. Izmantojot savu autoritāti jaunāko virsnieku vidū kā kara skolas priekšnieks, Krīpens 1942. gada 20. februārī "Tēvijā" publicēja aicinājumu latviešu virsniekiem brīvprātīgi pieteikties dienestam jaunveidotajos latviešu policijas bataljonos:
Lēmums ir pieņemts, tā saka pirms kaujas katrs komandieris, kad viņš ir apsvēris visus apstākļus un taisījis savu slēdzienu. Tā arī man tas šodien jāsaka par sevi — lēmums ir pieņemts. Un ne tikai par sevi. Ar dziļu pārliecību, no daudziem, daudziem pat uz to lūgts, kā bijušais latviešu jaunākas virsnieku saimes vadītājs un audzinātājs varu teikt, ka tas ir arī šodien kļuvis tikpat kā par visas mūsu virsnieku saimes lēmumu. Šis lēmums skan - ir pieteikta nesaudzīga cīņa boļševismam. ...
Latviešu karavīru sauc svētais pienākums sargāt savu zemi, savu tautu, dot savus spēkus visas Eiropas tautu lielajā cīņā pret cilvēces kultūras nāvīgo ienaidnieku - āziatisko boļševismu.