cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Reinbergs (grafiķis)
Daiļrade
Jāņa Reinberga daiļrades centrā — „monumentalizēts, emocionāli un psiholoģiski sarežģīts cilvēka tēls, īstenots atturīgā, rūpīgi izkoptā reālistiska zīmējuma koncepcijā”. Viens no galvenajiem Reinberga radošās darbības virzieniem, kas aizsākas jau ar diplomdarbu — sešiem politiskajiem plakātiem — ir plakātu māksla, kurā prasmīgi izmantots portrets. Spilgts piemērs ir Latvijas Zemnieku savienības 5. Saeimas vēlēšanu plakāts ar Kārļa Ulmaņa portretu. Latvijas Zemnieku savienības atzinības rakstā māksliniekam 1994. gada 15. jūnijā par to teikts: “Domājam, ka J. Reinberga plakāts bija viens no pirmajiem plakātiem, kas mūsu tautas atmodas sākumā atveidoja K. Ulmaņa tēlu. Uzskatām, ka mākslinieks J. Reinbergs ar savu darbu ir devis vērā ņemamu ieguldījumu mūsu valsts vēstures apzināšanā.”
Jānis Reinbergs portretējis arī latviešu rakstniekus un māksliniekus, to vidū Eduardu Veidenbaumu, Frici Bārdu, Raini, Andreju Upīti, Imantu Ziedoni, Ojāru Vācieti, Regīnu Ezeru, Jūliju Federu, Kārli Miesnieku, Aleksandru Dembo u.c. Reinberga mākslā liela uzmanība pievērsta portretiskajai līdzībai, tāpēc viņa zīmējumi bieži izmantoti mācību līdzekļos. Tā, piemēram, pamatojoties uz Eduarda Veidenbauma vienīgo fotogrāfiju, mākslinieks radījis mums pazīstamo dzejnieka tēlu, kāds tas redzams vairāku paaudžu skolas mācību grāmatās. Reinbergs ir noformējuma autors arī Raiņa kopoto rakstu trīsdesmit sējumiem.
Apaļlapu kļava
Apaļlapu kļava ir ziepjkoku dzimtas suga.
Jānis Reinbergs (grafiķis)
Daiļrade
Jānis Reinbergs strādājis arī pasteļglezniecībā. Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas Konsistorija 1996. gada 5. augustā izteikusi māksliniekam pateicību par Lambārtes baznīcai un Iecavas lūgšanu namam radītajām altārgleznām. Reinberga darbi atzinīgi vērtēti arī ārpus Latvijas robežām, piemēram, viens no diviem bīskapa Meinarda portretiem dāvināts pāvestam Jānim Pāvilam II viņa vizītes laikā Latvijā 1993. gadā un joprojām ir aplūkojams Vatikānā.
Viens no nozīmīgākajiem Jāņa Reinberga mākslinieciskajiem veikumiem ir dalība Latvijas Republikas naudas zīmes — lata — grafisko zīmējumu (Daugavas ainava, latviešu etnogrāfiskā sēta, burinieks, Krišjānis Barons u.c.) un ūdenszīmju izstrādē, par ko 1993. gadā māksliniekam piešķirta Latvijas Augstākās Padomes medaļa, bet 1996. gadā — Latvijas Bankas atzinība par ieguldījumu valsts naudas zīmes tapšanā. Jānis Reinbergs darbojies arī grāmatu grafikā, kur augsti novērtēta viņa ilustrāciju sižetiskā daudzveidība un precīzais zīmējums. Viņš ir autors Latviešu nacionālo bruņoto spēku pirmā komandiera pulkveža Oskara Kalpaka pieminekļa portreta grafiskajam zīmējumam, kas pārnests plaknē, izmantojot tērauda frēzēšanas tehnoloģiju. Pieminekli veidojis tēlnieks Gļebs Panteļejevs, un tas skatāms Esplanādē. Par dalību šajā projektā Reinbergs saņēmis pateicību no Kalpaka pieminekļa fonda.
Jāņa Reinberga profesionālā darbība saistīta ar dalību gan Latvijas, gan starptautiska mēroga izstādēs — Rīgā, Tbilisi, Pēterburgā, Maskavā, Minskā, Viļņā, Tallinā, Varšavā, Budapeštā, Diseldorfā, Kubā, Parīzē un citviet pasaulē. Francijā mākslinieka darbi bijuši skatāmi Luvrā. Viņa zīmējumi atrodas mākslas kolekcijās Krievijā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Japānā un Vatikānā, arī Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā.
Latvijā notikušas daudzas Reinberga personālizstādes (Rīgā, Talsos, Ventspilī, Bauskā, Dobelē, Valkā, Tukumā, Irlavā u.c.).
JCB Kauguru bibliotēka
<mapframe latitude="56.960278" longitude="23.598056" zoom="15" width="220" height="200" align="right"> { "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [23.598056, 56.96027] }, "properties": { "title": "Kauguru bibliotēka", "marker-symbol": "library" } } Jūrmalas Centrālās bibliotēkas Kauguru bibliotēka dibināta 1969. gadā. Tās sākotnējā adrese — Nometņu iela 2. Pirmā vadītāja Trauta Liezere. Bibliotēka bija pakļauta Jūrmalas pilsētas Kultūras nodaļai. No 1978. līdz 1995. gadam Kauguru bibliotēkas vadītāja bija Mārīte Greidāne. 1979. gadā bibliotēka pārcēlās uz jaunām telpām Talsu šosejā 31/26. No 1982. gada 26.aprīļa līdz 2003. gada 1. jūnijam Kauguru bibliotēka atradās tirdzniecības centrā Talsu šosejā 39.
No 1995. gada līdz 1999. gadam Kauguru bibliotēku vadīja Dina Rozenberga (tagad Jackuna).
1998. gada 15. jūnijā Jūrmalas bibliotēku apvienība izdeva rīkojumu likvidēt Kauguru Bērnu bibliotēkas nodaļu kā patstāvīgu vienību un to pievienoja Kauguru bibliotēkai kā Kauguru bibliotēkas bērnu nodaļu.
No 2003. gada 30. maija Kauguru bibliotēka atrodas renovētās telpās Engures ielā 4a. No 1999. gada tās vadītāja ir Velta Vārpsaliete.
Rimma Bilunova
Rimma Bilunova (ru, dzimusi kā Kazmina (ru), pirmajā laulībā Kaļinkina (ru); Kurgānas apgabals —  Maskava) bija Krievijas starptautiskā meistare šahā (1968).
Biogrāfija
Šahu sākusi spēlēt vienpadsmit gadu vecumā, kad dzīvojusi Čeļabinskā. Beigusi Čeļabinskas politehnisko institūtu ar radioinženiera diplomu. Līdz 1970. gadam strādājusi savā specialitātē, pēc tam pārgājusi uz darbu, kas bijis saistīts ar šaha dzīves organizāciju. No 1970. līdz 1976. gadam strādājusi PSRS Bruņoto spēku centrālajā šaha klubā, bet no 1976. gada līdz aiziešanai pensijā strādājusi PSRS Centrālajā šaha klubā. No 1983. līdz 1988. gadam bijusi PSRS sieviešu šaha izlases galvenā trenere. Pēc aiziešanas pensijā strādājusi Krievijas šaha federācijas veterānu komisijā.
Divas reizes uzvarējusi Krievijas sieviešu šaha čempionātos (1966, 1968) un PSRS Bruņoto spēku sieviešu šaha čempionātos (1966, 1968). Septiņas reizes piedalījusies PSRS sieviešu šaha čempionātu finālos (1962, 1963, 1964, 1967, 1968, 1971, 1974), kuros labākos rezultātus sasniegusi 1967. gadā, kad dalījusi 5.-10. vietu, un 1968. gadā, kad ieņēmusi 6. vietu. 1966. gadā saņēmusi PSRS sporta meistares šahā nosaukumu.
Par panākumiem turnīros FIDE 1968. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
2014. gada Austrijas Grand Prix
2014. gada Austrijas Grand Prix (oficiālais nosaukums Formula 1 Großer Preis Von Österreich 2014 ) bija Formula 1 pasaules čempionāta. gada sezonas astotais posms. Sacīkstēs uzvarēja Mercedes pārstāvošais Niko Rosbergs.
Pustoška (Lūznavas pagasts)
Pustoška ir ciems Lūznavas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 255 km attālumā no Rīgas.
Latvijas hokeja izlase 2012. gada Pasaules čempionātā
Latvijas hokeja izlasei 2012. gada Pasaules čempionātā bija 16. Pasaules čempionāts augstākajā divīzijā pēc kārtas. Tā spēlēja B grupā, kur izcīnīja divas uzvaras septiņās spēlēs, ierindojoties piektajā vietā grupā un nekvalificējoties izslēgšanas spēlēm. Latvijas izlase čempionāta kopvērtējumā ierindojās 10. vietā.
Spēlētāji
''Pēdējoreiz atjaunots 2012. gada 3. maijā.''
Spēles
Pēc vietējā laika (UTC+2).
Dmitrijs Harins
Dmitrijs Harins (ru, dzimis ) ir Krievijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja vārtsarga pozīcijā, bijis PSRS, NVS un Krievijas futbola izlases dalībnieks.
Savu karjeru iesācis Maskavas komandās Torpedo Moscow, Dynamo Moscow un CSKA Moscow. 1992. gadā Harins pievienojās Anglijas Premjerlīgas komandai Chelsea, kur spēlēja līdz 1999. gadam. Ar Chelsea komandu ieguvis FA kausu, UEFA Kausu ieguvēju kausu un UEFA Superkausu.
Ar PSRS futbola izlasi ieguvis zelta medaļas 1988. gada vasaras olimpiskās spēlēs. NVS futbola izlasi pārstāvējis 1992. gada Eiropas čempionātā, bet Krieviju 1994. gada FIFA Pasaules kausā un 1996. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Chelsea
PSRS
Āris Rozentāls
Āris Rozentāls (dzimis Liepājā, miris  ) bija latviešu aktieris.
Mācījies Liepājas 6. pamatskolā un Liepājas 1. vidusskolā. 1960. gadā absolvējis Latvijas Valsts Konservatorijas Teātra fakultāti aktiera specialitātē. 1981. gadā absolvējis Valsts Mākslas akadēmijas Mākslas vēstures nodaļu. Kā aktieris strādājis Daugavpils muzikāli dramatiskajā teātrī un Liepājas Drāmas teātrī. Kopš 1965. gada bija Dailes teātra aktieris.
Reģvalks
Reģvalks ir Kauliņas upes labā krasta pieteka Kuldīgas novada Alsungas pagastā.
Iztece — no dīķa Reģos. Tek dienvidu virzienā. Ietek Kauliņas upē lejpus Almāles. Reģvalku šķērso valsts autoceļš P119 (Kuldīga—Alsunga—Jūrkalne).
Kārļa Marksa ordenis
Kārļa Marksa ordenis (de) bija viens no augstākajiem Vācijas Demokrātiskās Republikas (VDR) apbalvojumiem.
Ordenis nodibināts 1953. gada 5. maijā par godu Kārļa Marksa 135 gadu jubilejai. Tas tika pasniegts VDR pilsoņiem un ārvalstniekiem par izcilu ieguldījumu strādnieku kustībā, zinātnē, kultūrā, tautsaimniecībā, kā arī citu ieguldījumu tautas un valsts labā. Kopā ar ordeni tika piešķirta 20 tūkstošu marku prēmija.
Kopumā ar ordeni tika apbalvoti ap tūkstotis cilvēku, pēdējais apbalvotais — 1989. gadā. Līdz ar VDR pievienošanos Vācijai, kas notika 1990. gadā, vairs netiek pasniegts.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Burtnieku novadā
Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Burtnieku novadā.
Mežvīnu kļava
Mežvīnu kļava ir ziepjkoku dzimtas suga.
Uriekste (stacija)
Uriekste bija pieturas punkts slēgtajā dzelzceļa līnijā Ieriķi—Abrene. Satiksme tajā slēgta 1999. gadā. Mūsdienās par bijušo pieturvietu liecina vairs tikai līdz ar zemi nolīdzināts perons un baltimelns stabs. Stacijā bijuši divi sliežu ceļi. Sliedes demontētas 2009. gadā.
Aiva Aparjode
Aiva Aparjode (dzimusi Aiva Briede Saulkrastos) ir bijusī latviešu kamaniņu braucēja un bobslejiste, tagad kamaniņu braukšanas trenere.
Sportistes karjera
Kamaniņu sportā no 1990. gada, kad mācījās Murjāņu sporta ģimnāzijā. Trenējusies pie Veras Zozuļas. Piedalījusies Turīnā, kur individuālajās sacensībās ieņēmusi 18. vietu. Pasaules kausa ieskaitē labākais sasniegums ir 2002.—2003. gada sezonā ieņemtā 21. vieta, vēl 2004.—2005. gada sezonā ieņēmusi 23. vietu. Labākais sasniegums Eiropas čempionātā bija 9. vieta 2004. gadā Oberhofā.
Pēc 2006. gada olimpiskajām spēlēm uz neilgu laiku tika izveidota sieviešu bobsleja divnieka ekipāža, kurā A. Aparjode bija pilote. Viņas treneris bija Jānis Ozols. 2006./2007. gada sezonā startēja Eiropas kausā (stūmēja Anita Koziča). 2007./2008. gada sezonā viņa startēja pasaules kausā. Augstākā izcīnītā vieta pasaules čempionātā bobslejā ir 18. (2007. gadā Santkmoricā).
Vīķupe
Vīķupe ir Sedas upes labā krasta pieteka Valkas novadā.
Iztece pie Ērģemes pagasta Rubeņu mājām. Līkumojot tek dienvidaustrumu virzienā. Ietek Sedā pie Sedas tīreļa. Upi šķērso valsts autoceļš V237 (Ērģeme–Turna–Daksti), tās krastos atrodas Turna.
Aiva Aparjode
Pēc karjeras beigām
Kopš 2010. gada strādā par kamaniņu braukšanas treneri.
2013. gada pašvaldību vēlēšanās ievēlēta Saulkrastu novada domē no partijas "Vienotība" saraksta.
Viņas dēls Kristers Aparjods un meita Kendija Aparjode arī ir kamaniņu braucēji.
Kari Latvijas vēsturē
Karu uzskaitījums Latvijas vēsturē aptver Latvijas vēstures hronoloģiju ar karu, sacelšanos un nemieru uzskaitījumu no 9. gadsimta līdz mūsdienām.
Mihals Kempnijs
Čehijas hokeja izlases sastāvā ir spēlējis divos Pasaules čempionātos.
Pedosfēra
Pedosfēra ir Zemes garozas auglīgā virskārta, tās augsnes sega. Tā ir ģeogrāfiskā apvalka daļa, kas veidojas, mijiedarbojoties litosfērai, hidrosfērai, atmosfērai un biosfērai.
Landa
Landa (fr,, oc, ) ir Francijas departaments, viens no divpadsmit Jaunakvitānijas reģiona departamentiem. Landas administratīvais centrs ir Mondemarsāna. Departaments administratīvi tiek iedalīts divos apgabalos (arrondissements):
Smalkais stils
Smalkais stils (en) ir Apvienotās Karalistes situāciju komēdijseriāls, kura veidotājs un scenārija autors ir Rojs Klārks. Tā galvenā varone ir Hiacinte Burka (atveido Patrīcija Rūtledža), kas uzstāj, ka viņas uzvārds tiek izrunāts kā "Burkā". Viņa ir ekscentriska un snobiska vidusšķiras pārstāve, kura cenšas iekļauties augstākās šķiras sabiedrībā. To traucē viņas strādnieku šķirai piederošie ģimenes locekļi, kurus viņa mēģina paslēpt un izlikties, ka nepazīt. Katrā sērijā Hiacinte nonāk komiskā situācijā, kurā viņā cenšas saglabāt savu sociālo statusu.
To sākotnēji pārraidija televīzijas kanāls BBC1 no 1990. gada līdz 1995. gadam. Šis seriāls ieguva plašu popularitāti arī ārvalstīs — līdz 2016. gadam tas ir ticis pārdots ārzemju raidorganizācijām gandrīz 1000 reižu, kļūstot par viseksportētāko BBC televīzijas programmu.
Latvijā seriālu demonstrēja televīzijas kanālos LNT un LTV1.
Sojuz MS-04
Sojuz MS-04 (ru) bija Krievijas kosmosa kuģis apkalpes nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Orbītā palaists 2017. gada aprīlī; uz zemes atgriezās septembrī.
Lai arī sākotnēji Sojuz MS-04 bija paredzēta 3 cilvēku apkalpe, 2016. gada novembrī Krievijas puse nolēma samazināt savu kosmonautu skaitu Starptautiskajā kosmosa stacijā, tādēļ ar kosmosa kuģi divu Krievijas pārstāvju vietā devās viens.
Apkalpe
Dublējošā apkalpe:
Lidojuma gaita
Sojuz MS-04 tika palaists 07:13:44 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas.
Saslēgšanās ar staciju notika 20. aprīlī 13:18 UTC pie Poisk moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās notika automātiskā režīmā.
No stacijas Sojuz MS-04 atvienojās 2. septembrī 21:58 UTC. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 3. septembrī 01:21 UTC, 147 km uz dienvidaustrumiem no Žezkazghanas, Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 135 dienas 18 stundas 8 minūtes.
Bellagio
Bellagio var būt:
Titurga (Baloži)
Titurga ir 20. gadsimta 80. gados kompleksi veidots ciemats, mūsdienās — Baložu pilsētas daļa. Te atrodas pilsētas pārvalde (Ķekavas novada domes struktūra). Starp Titurgu un vecajiem Baložiem atrodas Titurgas ezers.
K. Barona ielā atrodas piemiņas akmens Robertam Mūrniekam, ko 1991. gada janvāra barikāžu laikā nogalināja OMON.
Vēsture
1980. gadā sāka Ķekavas PMK ciemata būvi, kas pavisam drīz tautā ieguva nosaukumu Titurga. Projektā bija iekļauta jauna vidusskola, bērnudārzs, tirdzniecības un sadzīves pakalpojumu centri. Līdz 80. gadu beigām uzcēla apmēram 500 dzīvokļu, katlu māju, attīrīšanas ietaises, sadzīves pakalpojumu centru. Ciematam 1988. gadā piešķīra PSRS Valsts prēmiju. Pēc attīrīšanas ietaišu pabeigšanas sāka tīrīt Titurgas ezeru. Sākoties Atmodas periodam, celtniecības darbi apsīka. Palika neuzcelta vidusskola un bērnudārzs.
Ciematā uzcēla arī ēkas apģērba r/a "Latvija" iecirknim.
Stirnupe
Stirnupe (augštecē - Stirna; vidustecē - Lankarājupe) ir Užavas labā krasta pieteka Kuldīgas novadā.
Iztece - no Zvirgzdu ezera dienvidrietumiem. Tek rietumu virzienā, pie Dūru kapiem pagriežoties uz dienvidoem. Ietek Užavā pie Buikām. Stirnupi šķērso valsts autoceļi (pa straumi lejup) - V1289 (Ķikuri–Alsunga), V1264 (Adze–Gudenieki–Ēdole) un V1263 (Adze–Alsunga). Augštecē tās krastos atrodas Gudenieku muiža.
Pustoška (Goliševas pagasts)
Pustoška ir ciems Goliševas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 287 km attālumā no Rīgas.
Kailā kļava
Kailā kļava, pazīstama arī kā klinškalnu kļava, ir ziepjkoku dzimtas suga.
Bellagio (viesnīca)
Bellagio ir kūrorts, luksusa viesnīca un kazino Las Vegas Strip, Paradaisā, Nevadā, ASV. Tā īpašnieks ir MGM Resorts International.
Uzcelts nojauktās Dunes viesnīcas un kazino vietā, atvērts. Pazīstams ar savu eleganci. Viens no ievērojamākajiem objektiem ir 3,2 ha lielais ezers starp kazino un Strip, kurā atrodas Bellagio strūklaka. Galvenajā Bellagio tornī ir 36 stāvi, 3015 istabas, ir 151 m augsts. Spa tornim ir 33 stāvi, 935 istabas, tas ir 119 m augsts.
14 gadus pēc kārtas no 2000. līdz 2014. gadam Bellagio ir ieguvis AAA piecu dimantu balvu, kas ir augstākais AAA līmenis restorāniem un naktsmītnēm. Condé Nast Traveller to ir iekļāvis savā "zelta sarakstā" kā vienu no pasaulē vadošajām viesnīcām.
Parādījusies vairākās filmās, piemēram, "Ak, tu laimīgais" (Lucky You, 2007), "21" (2003), "Oušena banda" (2001), "Oušena velna ducis" (2007), "Līdz džekpots mūs šķirs" (2008), "Paģiras" (2009).
4136 Artmane
4136 Artmane ir neliels galvenās asteroīdu joslas asteroīds, kuru 1968. gadā atklāja Tamāra Smirnova Krimas Astrofizikas observatorijā Ukrainā.
Tas ir nosaukts latviešu/padomju teātra un filmu aktrises Vijas Artmanes vārdā.
Gaumērupe
Gaumērupe ir Rikandas labā krasta pieteka Valkas novadā.
Iztece - uz dienvidrietumiem no Staļiem. Tek dienvidaustrumu virzienā. Ietek Rikandā pie Āpšu (nominatīvs - Āpšas) mājām. Upi nešķērso valsts autoceļi, netālu no tās tecējuma atrodas Staļi.
Johanness Hēsterss
Johanness Hēsterss (Johannes Heesters; īstajā vārdā Johans Mariuss Nikolass Hēsterss, pazīstams arī ar skatuves iesauku Jopī, dzimis Amersfortā, miris  Štarnbergā) bija nīderlandiešu izcelsmes vācu aktieris un dziedātājs.
Savu karjeru veidojis vāciski runājošajās zemēs, tostarp sasniedzis vērā ņemamus panākumus Trešajā reihā, strādājot propagandas ministrijas kontrolētajā UFA filmu studijā, kamdēļ visa mūža garumā bijis spiests saņemt pārmetumus un apsūdzības par sadarbošanos ar nacistisko režīmu, jo īpaši no oponentiem savā dzimtenē Nīderlandē.
Vienlaikus Johannesa Hēstersa sasniegumi filmu mākslā un uz skatuves tiek pielīdzināti tādām Eiropas 20. gadsimta ekrāna un skatuves parādībām kā Zāra Leandere, Marika Reke u.c. Līdz pat savai nāvei Johanness Hēsterss nenokāpa no skatuves un pamatoti tika uzskatīts par vienu no vecākajiem jelkad praktizējušiem aktieriem pasaulē.
Ģimene un jaunības gadi
Johanness Hēsterss piedzima tirgotāja Jakobusa Hēstersa (1865–1946) un mājsaimnieces Gērtreides Jakobas (dzimusi van den Heivele) (1866–1951) ģimenē kā jaunākais no četriem dēliem. Johanness jau no mazotnes brīvi pārvaldīja vācu valodu, tā kā vairākus gadus pavadīja sava onkuļa ģimenē Bavārijā.
1912. gadā Johanness kopā ar ģimeni pārcēlās uz Amsterdamu, kur pēc skolas beigšanas kādu laiku strādāja bankā par praktikantu. 16 gadu vecumā Johanness apjauta, ka vēlas veidot citu karjeru un iestājās operetes solistu un dramatisko aktieru kursos. Pēc kursu beigšanas Johanness saņēma pirmos lomu piedāvājumus un 1921. gadā debitēja uz profesionālās skatuves.
1934. gadā sekoja nākamā kinoloma — Aleksa Benno and Riharda Osvalda komēdijā "Derības" (nl), kurā Hēsterss uz ekrāna beidzot varēja demonstrēt arī savas vokālās dotības, izpildot dziesmu O mooie Westertoren.
Ceļā uz Vīni un Berlīni
1934. gadā Johanness Hēsterss debitēja uz Vīnes Tautas operas skatuves ar lomu Karla Millekera operetē "Nabaga students" (de). Iestudējums ar Hēstersu guva žilbinošus panākumus un 1936. gadā UFA studijā operete tika adaptēta Georga Jakobija režisētajai muzikālajai filmai ar tādu pašu nosaukumu. Šajā pašā periodā Hēsterss aktīvi apguva dažādu teātru skatuves, izpildot operešu lomas Vīnē, Zalcburgā un Čehoslovākijā.
UFA filmu zvaigzne
1936. gadā Johanness Hēsterss pārcēlās uz Berlīni, kur paralēli operešu lomām Berlīnes Komiskajā operā uzsāka aktīvu filmēšanos UFA muzikālajās filmās un operešu ekranizācijās. "Nabaga studentam" sekoja "Pasūtījuma koncerts" (1936) un "Gasparone" (1937), kurā Hēstersa ekrāna partnere bija Marika Reke. Hēsterss ieguva ne vien Berlīnes publikas mīlestību, bet arī draudzīgo iesauku Jopī (de).
1938. gada vecgada vakara koncertā Minhenes Staatstheater am Gärtnerplatz Hēsterss izpildīja Grāfa Danilo lomu Franča Lehāra operetē "Jautrā atraitne" (de), kas vēlāk kļuva par Hēstersa skatuves mākslas vizītkarti visa viņa mūža garumā. Savā slavenajā lomā Hēsterss ir uzstājies vairāk kā 1600 reižu. Lielā mērā var apgalvot, ka tieši šī loma Hēstersam bruģēja ceļu uz trešā reiha zvaigznes statusu, tā kā Ādolfa Hitlera iecienītākā operetes izrāde bija tieši "Jautrā atraitne". Vienlaikus, neskatoties uz to, ka Hēstersa izrādēs mēdza ierasties reihskanclers Nīderlandē slavenā tautieša panākumi joprojām tika aprakstīti ar lepnu sajūsmu. Tautiešu attieksme gan radikāli mainījās līdz ar Nīderlandes okupāciju, kamēr Hēsterss joprojām turpināja uzstāties un filmēties Berlīnē.
Bēdīgi slavena ir kāda 1941. gada "viesizrāde", kurā Hēsterss tika "uzaicināts" apmeklēt Dahavas koncentrācijas nometni. Ir saglabājušās dokumentālas liecības un fotogrāfijas, kurās Hēsterss redzams kopā ar nometnes virsniekiem. Vēlāk, gadu desmitu garumā, Hēsterss ir ticis tirdīts par šī apmeklējuma iemesliem un viņa kolobaratīvo darbību nacistiskā režīma laikā, uz ko pats mākslinieks vienmēr ir atbildējis, ka nekad nav interesējies par politiku un viņa vārdu ļaunprātīgi izmantojusi propagandas ministrija.
1944. gadā Johanness Hēsterss tika iekļauts trešā reiha Apdāvināto sarakstā, kurā tika iekļauti trešā reiha idejām un estētikai atbilstīgākie aktieri, komponisti, gleznotāji un arhitekti. Vienlaikus jāatzīmē, ka Hēsterss nebija nedz Vācijas pilsonis, nedz nacionālsociālistu partijas biedrs.
Pēckara gadi
Johanness Hēsterss turpināja intensīvi strādāt filmu paviljonos un uz teātru skatuvēm līdz pat kara beigām. Hēstersa lomas bija pilnīgs pretstats noziedzīgā režīma un kara laika šausmām — tā bija skaistu cilvēku laimīgas dzīves priekšnesums operetiskās dekorācijās. Šāda bija arī viena no pēdējām Hēstersa lomām UFA ražojuma Johana Štrausa operetes ekranizējumā "Sikspārnis", kuras uzņemšana sakarā ar intensīvo Berlīnes bombardēšanu tika pārnesta uz Prāgas studiju. Gadu pēc Berlīnes kapitulācijas tika uzskatīts, ka nofilmētais materiāls ir gājis bojā, taču filma tika atrasta un tās pirmizrāde norisinājās 1946. gada Austrumberlīnē. Operešu ekranizāciju vieglais, apolitiskais raksturs nodrošināja Johannesam Hēstersam ātru un nesarežģītu tranzītu no totalitārā laikmeta mākslas uz pēckara Eiropas ekrāniem un skatuvēm. Jau drīz vien Hēsterss atkal kļuva par pieprasītu filmu un operešu aktieri, bieži vien strādājot kopā arī ar saviem vecajiem UFA laika kolēģiem. 1940. gadu otrā pusē — 1950. gadu sākumā Hēsterss tika uzaicināts uz vairākām kinolomām: "Vīnes melodijas" (1946), "Mīļā draudzene" (1949), "Kad sieviete mīl" (1950), "Kāzu nakts paradīzē" (1950), "Profesors Naktstauriņš" (1951), "Čardaša karaliene" (1951, kopā ar Mariku Reki), "Pie baltā zirga" (1952), "Šķiertene" (1953, kopā ar Mariku Reki).
1953. gadā austriešu izcelsmes amerikāņu producents un režisors Oto Premmingers uzaicināja Hēstersu uz ASV galvenās lomas tēlojumam romantiskajā komēdijā "Jaunava uz jumta". Filma vienlaicīgi tika uzņemta angļu un vācu valodā, izmantojot divas aktieru trupas.
Sākot ar 1960. gadiem Hēsterss no lielā kino aizgāja un savu turpmāko karjeru saistīja ar skatuvi, TV ierakstiem, kā arī neskaitāmiem TV šoviem, kuros Hēstersu bieži aicināja un, kuros tas labprāt piedalījās.
No 1996. — 2001. gadam Johanness Hēsterss spēlēja viņam speciāli uzrakstītajā izrādē "Svētītās vecumdienas", kas kļuva par pamatu viņa ierakstīšanai Ginesa rekordu grāmatā (1997. gadā), kā pasaulē vecākais spēlējošais aktieris.
Privātā dzīve
1930. gadā Johanness Hēsterss salaulājās ar beļģu aktrisi Luīzu Geisu. Šai savienībai bija lemts ilgs mūžs, viņi nodzīvoja kopā līdz pat Luīzas nāvei 1985. gadā. Johannesa un Luīzas laulībā piedzima divas meitas: Vīsje (dzim. 1931. gadā Hāgā) un Nikole (dzim. 1938. gadā Potsdamā).
1992. gadā, 89 gadu vecumā, Hēsterss apprecējās otrreiz - ar tobrīd 43 gadus veco vācu aktrisi Simonu Rēteli, lielu Hēstersa talanta un personības pielūdzēju.
Hēsterss mūža nogalē gandrīz pilnībā zaudēja redzi, tomēr turpināja kāpt uz profesionālās skatuves līdz pat sava mūža pēdējam gadam. Vienlaikus viņa profesionālo mūžu raksturo ne vien neatslābstošs darbs, bet arī dzīvesprieks un vitalitāte ar kuru viņš spēja iedvesmot daudzus. Hēsterss bija kaislīgs smēķētājs, kā arī neatteicās no alkoholiskajiem dzērieniem līdz pat savai nāvei. Savu garo mūžu Hēsterss reiz raksturoja ar vārdiem: "Dzīve vēlas, lai to dzīvotu".
Riteņdārzs
<mapframe latitude="56.9619" longitude="21.9723" zoom="16" width="220" height="200" align="right" /> Riteņdārzs (arī Radfahrer Garten un Ulrichs Garten) ir vieta Kuldīgā Skrundas ielas rajonā, kas sākotnēji piederējusi Ulriham Štafenhāgenam. Vēlāk tā izmantota kā sporta kompleksa sastāvdaļa, un tā nosaukuma izcelsme saistīta ar to, ka tur ierīkots arī laukums riteņbraucējiem. Šobrīd teritorija savu sākotnējo izskatu un pielietojumu ir zaudējusi.
Vēsture
Riteņdārzs vēsturiski bijis 19. gadsimta Latvijas muižu, piļu un pilsētu skatu gravīru zīmētāja Vilhelma Zigfrīda Štafenhāgena tēva Ulriha Gotharda Štafenhāgena dārzs ar paviljonu uzkalnā. 1940. gada Kuldīgas vietējā laikraksta "Jaunais Kurzemnieks" publikācijā vēstīts, ka dārza īpašnieks Vilhelms Zigfrīds Štafenhāgens bijis brīvmūrnieku ložas nodaļas dibinātājs Kuldīgā un tās dibināšanas dienā iestādījis papeļu apses, izveidojis dīķīti un uz paugura uzcēlis paviljonu "Štafenhāgena villa", kur notikušas brīvmūrnieku sanāksmes. Pēc V. Z. Štafenhāgena nāves 1881. gadā to iegādājies Kuldīgas sērkociņu fabrikas "Vulkāns" īpašnieks Luijs Hiršmans, kurš saviem darbiniekiem tur ierīkojis velodromu un paviljonā iekārtojis Riteņbaucēju klubu (Radfahren Club Goldingen). Tajā bijuši arī vairāki tenisa laukumi, futbola laukums. Kuldīdznieku atmiņās Riteņdārza teritorija bijusi nožogota, tajā ik dienu strādājis sētnieks un dārznieks. Parkā bijis liels dīķis ar apaļu salu, uz kuras atradusies gulbju mājiņa. Pār dīķi vedis grezns tiltiņš ar čuguna margām. Riteņdārzā notikušas arī zaļumballes.
Līdz Pirmajam pasaules karam tur rīkotas riteņbraukšanas sacensības ar dažādu valstu sportistu piedalīšanos. Pēc kara dārzs neticis apsaimniekots un kluba ēka sabrukusi. Mūsdienās par Riteņdārzu liecina vien paugurs, kas apaudzis ar kokiem. Vienā no paugura nogāzēm iesniedzas apmēram 2 m gara eja, kuras galā ir aizmūrēta durvju aile. Iespējams, tā vedusi uz kādreizējo Riteņbaucēju kluba ēkas pagrabu. Mūsdienās tas ir iebrucis.
Jēkabs Dranda
Jēkabs Dranda (arī Drande) (dzimis, miris ) bija latviešu keramiķis.
Dzimis Smiltenes pagasta Meža Drandās zemnieku Jēkaba Drandes un Karlīnes ģimenē. Mācījies Smiltenes draudzes skolā. Pēc tam (1867.-1871.) apguvis podnieka amatu Valkā pie cunftes podniekmeistara Fridriha Hollerta. 1882. gadā savās mājās uzcēla darbnīcu, ko nosauca par "Podniekdrandām". Darinājis dekoratīvos šķīvjus, vāzes, krūzes, 1906. gada Milānas starptautiskajā mājrūpniecības izstādē tika eksponēti 12 viņa veidoti dekoratīvie šķīvji, kas tika apbalvoti ar sudraba medaļu.
Pie Drandas mācījušies J. Ieviņš, A. Cīrulis. Drandas radošo biogrāfiju ietekmējis grafiķis Rihards Zariņš. Viņš mudinājis meistaru pievērsties dekoratīvo trauku ar krāšņu rakstu rotājumiem gatavošanai, veicis pasūtījumus, kā arī organizējis dalību izstādēs. J. Dranda saviem darbiem izmantojis sarkano mālu, kuru ieguva Smiltenes apkārtnē, jo tas bija izturīgs un labi apstrādājams. Saimniecības traukus — vāzes, bļodas, krūzes, pelnu traukus viņš virpoja uz podnieka ripas. Agrīnajā darbības posmā gatavotie šķīvji tika virpoti, bet vēlāk meistars pārgāja uz šķīvju formēšanu. Darba procesā viņš izmantoja ģipša formas, kas labi uzsūc mitrumu un žāvē mālus. Šķīvju dekorēšanā J. Dranda izmantoja balto mālu, ko veda no Rīgas.
Toms Treinis
Toms Treinis (dzimis Rīgā) ir latviešu aktieris un režisors.
Mācījies Berģu Mūzikas un mākslas pamatskolā un Rīgas Teikas vidusskolā. 2017. gadā absolvējis Latvijas Kultūras akadēmiju Dramatiskā teātra aktiera specialitātē.
Režisējis izrādes Dailes teātrī, Nacionālajā teātrī un Ģertrūdes ielas teātrī. Kā aktieris piedalījies izrādēs Dailes teātrī un Nacionālajā teātrī.
Baklava
Baklava (tr) jeb pahlava ir Tuvo Austrumu un Kaukāza konditorejas izstrādājums – kārtainās mīklas saldums ar sasmalcinātiem riekstiem, cukuru un sviestu, cepts un mērcēts medū. Par baklavas izcelsmes vietu tiek uzskatīta Osmaņu impērija. Mūsdienās baklava ir ļoti izplatīts saldais ēdiens Turcijā, Azerbaidžānā un Armēnijā. Katrai tautai baklavas pagatavošanas tradīcijas atšķiras.
Pauls Timrots
Pauls Timrots (dzimis Rīgā) ir latviešu televīzijas un radio darbinieks, producents, žurnālists un teātra režisors. Pazīstams kā auto un satiksmes drošībai veltītā raidījuma "Zebra" vadītājs. Šīs pieredzes dēļ bieži vien tiek saukts par satiksmes ekspertu.
Dzīvesgājums
Mācījies Rīgas 39. vidusskolā. Studējis Latvijas Universitātes Pedagoģijas fakultātē un Latvijas Kultūras akadēmijā, kur apguvis režiju. 2012. gadā absolvējis Biznesa vadības koledžu un ieguvis bakalaura grādu organizāciju vadībā un psiholoģijā.
Mācījis latviešu valodu un literatūru Rīgas 7. vidusskolā. Bijis režisors animācijas filmu studijā „Dauka", mākslinieks leļļu filmu studijā „AB", žurnālists laikraksta „Diena" pielikumā „Dienas Stils", kā arī strādājis producentu sabiedrībā „Vides Filmu Studija".
Pašlaik strādā "Radio SWH", kā arī veido raidījumu "Zebra" un režisē izrādes Dailes teātrī.
Brālis Ģirts Timrots arī darbojas televīzijā.
Andrejs Rubļovs (filma)
"Andrejs Rubļovs" (ru) ir krievu režisora Andreja Tarkovska 1966. gadā PSRS uzņemtā mākslas filma. Tā ir vēsturiska kinodrāma, kas brīvi traktē ievērojamā 15. gadsimta krievu ikonu gleznotāja Andreja Rubļova dzīvi. Filmas scenārija autori ir Andrejs Končalovskis un Andrejs Tarkovskis. Galvenās lomas atveido Anatolijs Soloņicins, Ivans Lapikovs, Nikolajs Griņko un Nikolajs Burļajevs.
Sākotnējais filmas nosaukums bija «Andreja pasija» (ru). Filmu veido astoņas noveles, kas sižetiski ir maz saistītas, taču rada laikmeta mozaīku, parādot viduslaiku Krievijas kopainu. Filmā atspoguļots trauksmainais 15. gadsimta sākuma periods Krievijā (1400—1423), kuru raksturo cīņa starp konkurējošiem valdniekiem un tatāru iebrucējiem. Laikmets parādīts, sekojot klejojoša mūka Andreja Rubļova piedzīvotajam. Klejojumu gados pieredzētās šausmu ainas ir kā Andreja Rubļova ticības pārbaudījums. Filma ir melnbalta, izņemot tās epilogu, kas ir krāsains.
Filmas prologs
Filma sākas ar metaforisku epizodi, kurā notiek zemnieka Jefima (Nikolajs Glazkovs) lidojums ar paštaisītu gaisa balonu. Vienkāršais un pēc skata nedrošais balons tiek gatavots lidojumam blakus baznīcai, kas atrodas upes krastā. Balonam nav groza — tā vietā sasietas zirglietas. Tajās ieķēries, Jefims pēc brīža paceļas gaisā, par spīti saniknotajam neizglītoto cilvēku pūlim, kas visiem spēkiem mēģina kavēt balona pacelšanos. Jefims netic pats sev — viņš lido! Taču lidojums ir īss, balons slīd arvien zemāk, līdz triecas pret zemi un Jefims iet bojā. Pēc balona nokrišanas redzam zirgu, kas vāļājas uz muguras blakus dīķim. Zirgs (viens no daudzajiem šai filmā) Tarkovskim ir dzīvības simbols.
Jefims ir pirmais no filmas tēliem, kuru cerībām nav lemts piepildīties.
I. Jokdaris (Скоморох, 1400. gada vasara)
Andrejs Rubļovs (Anatolijs Soloņicins), Daniils Melnais (Nikolajs Griņko) un Kirils (Ivans Lapikovs) ir klejojoši mūki un svētbilžu gleznotāji, kas meklē darbu. Katram no šīs trijotnes ir atšķirīgs raksturs. Andrejs ir vērotājs, humānists, viņš meklē cilvēkos labo un vēlas iedvesmot, nevis biedēt. Daniils ir atturīgs un rezignēts, ar tieksmi vairāk pašapliecināties, mazāk radīt. Kirilam trūkst gleznotāja dotību, tomēr viņš vēl joprojām cenšas kļūt izcils. Viņš ir greizsirdīgs, paštaisns, ļoti inteliģents, pasauli tverošs. Trijotne tikko ir pametusi Androņikova klosteri, kur pavadīti daudzi gadi, viņi dodas uz Maskavu. Stipra lietus pārsteigti, mūki atrod patvērumu kādā šķūnī, kur ciema ļaužu bariņu izklaidē jokdaris (скоморох) (Rolans Bikovs). Šie klejojošie āksti ir sarkastiski valsts un baznīcas ienaidnieki, kas pelna iztiku ar izsmiešanu un asiem, neķītriem sociāliem komentāriem. Mūkiem ienākot, jokdaris tos izsmej, un pēc brīža Kirils, neviena nepamanīts, pamet šķūni. Drīz ierodas sotņiki, izvelk jokdari no šķūņa, piekauj to, salauž viņa instrumentu un aizved bezsamaņā esošo vīru sev līdzi. Lietum beidzoties, ceļinieki pateicas cieminiekiem par pajumti un atkal dodas ceļā. Drīz pēc tam lietus sākas no jauna.
II. Teofans Grieķis (Феофан Грек, 1405. gada vasara — 1406. gada vasara)
Kirils ierodas ievērojama un atzīta ikonu meistara Teofana Grieķa (Nikolajs Sergejevs) darbnīcā. Teofans Grieķis glezno jaunu Jēzus Kristus ikonu. Teofans ir attēlots kā sarežģīta rakstura autoritatīvs mākslinieks, dievbijīgs, taču nedaudz arī cinisks uzskatos, savu mākslu viņš vērtē augstāk kā vienkāršu amatniecību, ir jau pieradis vilties cilvēkos. Viņa mācekļi ir devušies uz pilsētas laukumu, kur notiek gatavošanās nepatiesi notiesāta noziedznieka spīdzināšanai un soda izpildei. Kirils sarunājas ar Teofanu, un mākslinieks, pārsteigts par mūka izpratni un erudīciju, aicina viņu strādāt kā savu mācekli pie apdares darbiem Pasludināšanas katedrālē Maskavā. Sākumā Kirils atsakās, bet pēc tam piedāvājumu pieņem ar nosacījumu, ka Teofans personīgi ierastos Androņikova klosterī un visas brālības priekšā aicinātu Kirilu strādāt kopā ar viņu.
Nedaudz vēlāk Androņikova klosterī ierodas ziņnesis no Maskavas ar vēsti, ka kopā ar Teofanu Grieķi veikt Pasludināšanas katedrāles apdares darbus tiek aicināts Andrejs. Daniils un Kirils ir satraukti, ka Andrejs saņēmis šādu atzinību. Daniils atsakās Andreju pavadīt un pārmet viņam, ka tas pieņēmis Teofana piedāvājumu, neapspriežoties ar biedriem, bet drīz nožēlo savu pārsteidzību un asarām acīs novēl Andrejam veiksmi, kad jaunais mūks nāk atvadīties no saviem draugiem. Kirils apskauž Andreju un tur uz viņu ļaunu prātu, viņš saniknots pamet klosteri, savu suni, kas grib doties tam līdzi, viņš nežēlīgi sit ar savu ceļa spieķi, līdz suns vairs neizrāda dzīvības pazīmes. Andrejs dodas uz Maskavu kopā ar savu jauno mācekli rjasoforu Fomu (Mihails Kononovs). Foma ir visai bezrūpīgs un praktiski domājošs mākslinieks, kurš vēlas nopelnīt. Taču viņš, šķiet, ir pietiekami pasīva rakstura, lai satiktu ar Andreju.
III. Andreja pasija (Страсти по Андрею, 1406. gads)
Ejot pa mežu, Andrejs runājas ar Fomu par tam piemītošajiem trūkumiem, īpaši melīgumu. Foma atzīstas, ka ņēmis medu no bišu kokiem, jo Andrejs bija pamanījis, ka ceļabiedra rjasa (melnais garīdznieka virstērps) ir lipīgs. Andrejs iesaka Fomam notriept seju ar zemi, lai mazinātu uztūkumu no bišu dzēlieniem. Lai gan Fomam ir mākslinieka talants, viņam maz rūp sava darba dziļāka nozīme, vairāk viņu interesē darba praktiskā puse, piemēram, panākt debeszilu krāsas toni, kas ne katram māksliniekam ir pa spēkam. Netālu no strauta viņi sastop Teofanu Grieķi. Vecais meistars nikni aizdzen Fomu prom, lai tas neklausītos viņa sarunā ar Andreju. Starp Andreju un Teofanu izraisās ass strīds par reliģiskām tēmām, tikmēr māceklis strautā skalo sava skolotāja otas. Teofans pastāv uz to, ka Krievijas iedzīvotāju neziņā vainojams viņu stulbums, bet Andrejs teic, ka nesaprot, kā cilvēks var būt gleznotājs un vienlaikus atbalstīt šādus uzskatus. Kamēr Andrejs ar Teofanu runā par Kristus krustā sišanu, pauzdams pārliecību, ka tās izpildītāji paklausījuši Dieva gribai, tikmēr turpat netālu sniega klātā nogāzē norisinās Kristus krustā sišanas aina (Andreja Rubļova un Teofana Grieķa saruna nenotiek ziemā).
IV. Svētki (Праздник, 1408. gads)
Gatavojoties pārnakšņot upes krastā, Andrejs un Foma vāc malku ugunskuram. Andrejs izdzird no tālienes nākošas skaņas — šķiet, mežā notiek kaut kāda godināšana. Viņš dodas izpētīt, kas tur notiek, un sastop kailu cilvēku baru, kuri, rokās turēdami lāpas, veic vasaras saulgriežu pagānisko rituālu. Andrejs ir satraukts, taču arī ieinteresēts notiekošajā. Kāds mīlnieku pāris viņu pieķer vērojam, Andrejs tiek sagūstīts un ar virvēm piesiets pie sijām meža būdā. Pagāni ņirgājas, ka viņš nu ir krustā sists kā Jēzus, un piedraud, ka no rīta to noslīcinās. Kad sagūstītāji ir aizgājuši, kāda sieviete, vārdā Marfa (Nellija Sņegina), tērpusies tikai mētelī, pienāk pie Andreja, dara tam zināmu, ka viņa un viņas biedri tiek vajāti par savu pārliecību, nomet savu mēteli, skūpsta Andreju un atsien to. Andrejs bēg, apmaldās biezajā mežā, un tikai no rīta ar saskrāpētu seju atgriežas pie Fomas un Daniila. Kad viņi gatavojas sēsties laivās, lai dotos tālāk, parādās zaldātu grupa, kas dzenas pakaļ vairākiem pagāniem, kuru vidū ir arī Marfa. Viņas līdzbiedrs tiek notverts, taču Marfai izdodas izglābties, peldot aiz Andreja laivas. Andrejs un pārējie mūki kauna pilni novērš skatienu.
V. Pastarā tiesa (Страшный суд, 1408. gada vasara)
Andrejs un Daniils veic Vladimiras baznīcas apdares darbus. Kaut gan viņi tur strādā jau vairākus mēnešus, baznīcas sienas joprojām ir baltas un tukšas, un Andrejs ir dziļu šaubu mākts. Pie viņiem ierodas ziņnesis no saniknotā bīskapa ar pavēli darbus paveikt līdz rudenim. Andrejs atklāj Daniilam, ka šis darbs viņam šķiet nepieņemams un izraisa riebumu, ka viņš nespēj uzgleznot Pastaro tiesu, jo nevēlas biedēt cilvēkus, attēlojot augstākos spēkus, kuru priekšā cilvēks ir bezspēcīgs. Andrejs secina, ka zaudējis to prāta vieglumu, kas viņam kā māksliniekam nepieciešams sekmīgam darbam. Foma, būdams nepacietīgs un ambiciozs, atstāj viņus un dodas gleznot uz citu, mazāk prestižu baznīcu. Akmeņkaļi un citi amatnieki, kas strādā kopā ar Andreju, papildus baznīcas apdares darbiem strādā arī lielkņaza pilī. Kņazs vēlas, lai darbs tiktu izpildīts atbilstoši viņa vēlmēm, bet amatnieki jau ir nolīgti citā darbā — lielkņaza jaunākā brāļa muižā. Saniknotais lielkņazs sūta savus ļaudis, un tie uz meža takas sastaptajiem darbiniekiem laupa acu gaismu, lai viņi nevarētu veikt šo darbu. Baznīcā atgriezies, Andrejs nikni triepj krāsu uz kādas sienas, noraizējies par savu likteni. Viņš lūdz Sergeju (Vladimirs Titovs), vienu no jaunajiem mācekļiem, kuram mežā izdevās izvairīties no uzbrukuma, palasīt viņam priekšā Bībeli. No lietus slēpdamās, baznīcā ieklīst Muļķīte (Irma Rauša), kuru izbiedē krāsu plankumi uz sienas. Viņas bezspēcīgums, apjukums un nevainīgums Andrejam liek nonākt pie domas, ka tas, ko šie nabaga ļaudis ir pelnījuši redzēt uz baznīcas sienām, ir nevis pastarās tiesas šausmas, bet svētki.
VI. Sirojums (Набег, 1408. gada rudens)
Kamēr lielkņazs uzturas Lietuvā, viņa pēc varas izslāpušais jaunākais brālis slēdz savienību ar tatāriem un uzbrūk Vladimirai. Kņaza un tatāru apvienoto spēku uzbrukums parādīts ļoti detalizēti. Zirgos sēdošie iebrucēji sarīko īstu asinspirti — pilsēta tiek nodedzināta, iedzīvotāji noslepkavoti, sievietes izvarotas un nogalinātas. Kādā ainā redzams, kā pa kāpnēm lejup veļas ievainots zirgs, kas sadurts ar šķēpu, citā — liesmu pārņemta govs. Foma tik tikko izglābjas un pilsētā netiek nogalināts, viņš bēg no tās. Kad viņš gatavojas šķērsot upi, tatāru sargpostenis to pamana, un viņa muguru ķer bulta. Upe aiznes bojā gājušo Fomu. Tatāri dodas uz aizbarikādēto baznīcu, kurā patvērusies liela daļa pilsētas iedzīvotāju. Baznīcas apdares darbi pirms tatāru iebrukuma bija pabeigti. Tatāriem ir sveša žēlsirdība, ielauzušies baznīcā, tie slepkavo cilvēkus un sadedzina visas koka svētbildes. Kāds neģēlis aizvelk Muļķīti, lai to izvarotu, un Andrejs, Muļķīti glābdams, ar cirvi zveļ ļaundarim, to nogalinādams. Bīskapa sūtnis tiek nežēlīgi spīdzināts, lai tas pateiktu, kur noslēpts pilsētas zelts, taču viņš atsakās to darīt. Pēc tam, kad viņš vairākas reizes spīdzināts ar uguni, tam mutē ielej šķidru metālu no izkausēta krucifiksa, aiz kājām piesien pie zirga un aizvelk pa zemi. Beigu beigās baznīcā dzīvi palikuši vairs tikai Andrejs ar Muļķīti. Andrejs iztēlojas, ka runā ar mirušo Teofanu Grieķi, kurš žēlojas par sava darba augļu zaudējumu un cilvēku ļaunumu, bet Muļķīte izklaidīgi pin bizē kādas mirušas sievietes matus. Andrejs nolemj pārtraukt ikonu gleznošanu un uzņemas klusēšanas zvērestu, lai izpirktu grēku — cilvēka nogalināšanu.
VII. Klusēšana (Молчание, 1412. gada ziema)
Pie klostera apstājusies caurbraucošu tatāru grupa, tas rada bažas Andrejam un Kirilam, kas jau pietiekami izbaudījuši tatāru zvērības. Muļķītes prātiņš ir pārāk vienkāršs, lai viņa spētu atcerēties, ko tatāri tai nodarījuši, viņa kā apburta apbrīno kāda tatāra mirdzošās krūšu bruņas. Tatāri smejas par Muļķīti, bet karotājs izrāda patiku, liek viņai galvā savu ķiveri un klāj tai uz pleciem seģeni kā līgavas plīvuru, beigu beigās nolemdams Muļķīti vest sev līdzi un ņemt par savu astoto sievu, vienīgo krievieti pēc tautības. Andrejs mēģina Muļķīti aizkavēt, bet viņa ir apņēmības pilna un dodas līdzi tatāriem. Kirils mierina Andreju, ka Muļķītei nedraud briesmas, jo tiekot uzskatīts, ka ņirgāties par Dieva dotu vientiesīti nedrīkst, jo tas nesot nelaimi. Šī ir viņu pirmā saruna pēc kādreizējās klostera pamešanas, Andrejs gan nebilst ne vārda. Viņš turpina savu darbu — lielās spīlēs satvertus, nes ugunskurā sakarsētus akmeņus uz klosteri, lai tur ar tiem sasildītu ūdeni. Akmens izslīd un nočūkst sniegā.
VIII. Zvans (Колокол, 1423. gada pavasaris — 1424. gada pavasaris)
Filmas pēdējā novele "Zvans" ir filmas apoteoze un tās tēmu apkopojums. Tas ir stāsts par jaunekli, kurš, lai glābtu savu dzīvību, uzdodas par zvanu liešanas prasmju pārzinātāju, bet vēlāk saprot, ka šie noslēpumi viņam patiešām nav sveši. Andreja dzīve sagriežas ar kājām gaisā, kad viņš kļūst par liecinieku zvana liešanai. Izpostītajā Suzdaļā baznīcas zvanu tornim nepieciešams izliet jaunu zvanu. Lielkņaza kalpi cenšas atrast kādu zvanu meistaru, taču pēc tatāru sirojuma un epidēmijas neviena no tiem vairs nav starp dzīvajiem. Vienīgais, ko tiem izdodas atrast, ir jauneklis Boriska (Nikolajs Burļajevs), kāda zvanu lējēja dēls, kurš apgalvo, ka pārzinot zvanu liešanu. Arī viņa tēvs un visa ģimene ir miruši. Boriska stāsta kņaza kalpiem, ka viņš ir vienīgais, kam zināms tēva noslēpums par vara zvanu liešanas māku, ka tēvs šo noslēpumu viņam izstāstījis, guļot uz nāves gultas, un pārliecina tos ņemt viņu sev līdzi kā vienīgo, kurš šo uzdevumu var paveikt. Kņazam nekas cits neatliek, kā milzīgā zvana atliešanu uzticēt nepieredzējušam jauneklim. Boriska tiek norīkots par atbildīgo par zvana liešanu. Bieži viņa rīkojumi un norādes ir pretrunā ar viņu darbabiedru domām, kuri vairāk paļaujas uz instinktīvu nojautu, izraugoties vietu bedrei, izvēloties atbilstošu mālu, izgatavojot zvana veidni, uzturot uguni krāsnīs un visbeidzot zvana pacelšanu pagaidu tornī izmēģināšanai. Zvana liešana pārvēršas par milzu darbu, kurā iesaistīti vairāki simti strādnieku. Boriska vairākkārt pieņem riskantus lēmumus, vadoties tikai pēc nojautas. Kad krāsnis tiek atvērtas un izkausētais metāls plūst veidnē, viņš klusībā lūdz Dieva palīdzību. Liešanas laikā jauneklis pamana, ka Andrejs viņu klusi vēro.
Zvana izgatavošanas laikā starp ļaudīm, kas ieradušies vērot zvana tapšanu, ir arī jokdaris, kurš bija redzams pirmajā novelē. Viņš piedraud Andrejam, ka to nogalinās, kļūdaini Andreju uzskatīdams par cilvēku, kas pirms vairākiem gadiem to bija nodevis, kā rezultātā viņš tika apcietināts, spīdzināts un iemests cietumā. Andrejs turpina klusēt, taču iejaucas Kirils. Vēlāk Kirils Andrejam klusi atzīstas, ka grēcīgi viņu apskaudis un ka viņš, Kirils, ir tas, kurš toreiz bija paziņojis sotņikiem par jokdari. Kirils arī pārmet Andrejam, ka tas ļauj Dieva dotajām prasmēm iet zudībā un lūdz to atsākt savu meistarību, taču atbildi nesaņem.
Zvana gatavošanai tuvojoties nobeigumam, Borisku pamazām pārņem neticība, ka uzdevumu izdosies pabeigt veiksmīgi. Viņš vairākkārt mēģina "paiet malā". Kad zvans ir pacelts tornī, uz zvana iesvētīšanas ceremoniju ierodas lielkņazs ar saviem ļaudīm. Tiek paziņots, ka Boriskam un viņa darba biedriem tiks nocirstas galvas, ja zvans nezvanīs, kā vajag. Meistars sāk šūpot zvana mēli, ar katru reizi tā arvien vairāk tuvojas zvana sienām, līdz beidzot pieskaras tām. Pāri zemei aizskan zvana varenā balss. Pēc ceremonijas Andrejs atrod Borisku, kurš, zemē sakņupis, šņukstēdams atzīstas, ka tēvs nekad viņam nav atklājis nekādu noslēpumu par zvana liešanu. Andrejs pārtrauc savu klusēšanas zvērestu, mierinot jaunekli, ka viņiem abiem vajadzētu veikt savu darbu kopā: "Rau, abi kopā iesim mēs. Tu zvanus liesi, es ikonas zīmēšu."
Epilogs
Epilogs ir vienīgā krāsainā šīs filmas daļa. Tas rāda dažādu Andreja Rubļova gleznoto ikonu fragmentus. Tiek parādītas šādas ikonas: Kristus tronī, Divpadsmit apustuļi, Pasludināšana, Kristus ieiešana Jeruzalemē, Kristus dzimšana, Jēzus Apskaidrošana, Lācara augšāmcelšanās, Svētā Trīsvienība, Erceņģelis Mihaēls, Apustulis Pāvils, Kristus Pestītājs.
Filma beidzas, kadriem ar ikonām lēnām pārvēršoties par ainu ar četriem zirgiem, kas, lietum līstot, stāv upes krastā.
Lomās
un citi aktieri.
Filmas tapšana
Jau 1961. gadā, strādājot pie savas pirmās pilnmetrāžas filmas "Ivana bērnība", Tarkovskis bija pieteicis kinostudijai "Mosfilm" ieceri uzņemt filmu par Krievijas dižākā ikonu gleznotāja Andreja Rubļova dzīvi. Līgums tika parakstīts 1962. gadā, filmas scenārija ideja apstiprināta 1963. gada decembrī. Andrejs Tarkovskis un Andrejs Končalovskis vairāk kā divus gadus strādāja pie scenārija, pētot viduslaiku rakstus un hronikas, kā arī grāmatas par viduslaiku vēsturi un mākslu. 1964. gada aprīlī scenārijs tika apstiprināts, un Tarkovskis uzsāka darbu pie filmas. Tai pašā laikā scenārijs tika publicēts ietekmīgajā žurnālā Искусство кино, to plaši apsprieda vēsturnieki, kinokritiķi un parastie lasītāji. Diskusija par "Andreju Rubļovu" gan bija vērsta uz sociālpolitiskiem un vēsturiskiem, nevis mākslinieciskiem gaidāmās filmas aspektiem.
Filmu caurvij Andreja Rubļova un Teofana Grieķa filozofiskas sarunas. Andrejs Rubļovs vīlies atgriežas savā klosterī, pilns šaubu, vai ļaudīm viņa gleznotās ikonas ir vajadzīgas. Andreja šaubām un ciešanām ir pretstatīta Teofana mierīgi reliģiozā pasaules uztvere.
Kā izteicās pats Andrejs Tarkovskis, viņš centās izveidot filmu, kas parādītu mākslinieku kā "pasaules vēsturē nozīmīgu figūru" un "kristietību kā Krievijas vēsturiskās identitātes aksiomu". Filmas tēmas ietver radošo brīvību, reliģiju, politisko nenoteiktību, pašmācību mākslas jomā un mākslas darbu radīšanu represīva režīma apstākļos. Šo iemeslu dēļ Padomju Savienībā valdošais autoritārais un oficiāli ateistiskais režīms filmu neļāva demonstrēt vēl vairākus gadus pēc tam, kad tā bija pabeigta, izņemot vienu reizi Maskavā 1966. gadā.
Idejas rašanās
Tarkovskis ir atzīmējis, ka ideja veidot filmu par Andreja Rubļova dzīvi radusies kinoaktierim Vasilijam Ļivanovam (vēlāk kļuva plaši pazīstams kā Šerloka Holmsa lomas atveidotājs Igora Masļeņņikova televīzijas filmā "Šerloka Holmsa un doktora Vatsona piedzīvojumi"). Kopīgas pastaigas laikā kādā Piemaskavas mežā Ļivanovs sarunā ar Tarkovski un Končalovski ierosināja kopīgi uzrakstīt scenāriju. Viņš arī minēja, ka labprāt vēlētos tēlot Andreju Rubļovu. Tarkovskis par dižo mākslinieku negribēja uzņemt biogrāfisku vai vēsturisku filmu, viņš vēlējās parādīt mākslinieka talanta attīstību un saistību starp radošu personību un laikmetu. Andreju Rubļovu viņš izvēlējās kā vienu no nozīmīgākajiem māksliniekiem Krievijas vēsturē.