cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurzemes un Zemgales hercogiste
Pasta ceļi
Galvenais hercogistes pasta kantoris atradās Jelgavā. Sākumā pasta kantori, kur pieņēma un izsniedza korespondenci, bija iekārtoti Saldū, Skrundā, Liepājā, Kuldīgā un Ventspilī, pārējie sakaru mezgli kalpoja vienīgi kā zirgu maiņas punkti. Sākumā katru ceļa posmu apkalpoja viens pasta jātnieks, kopš 1695. gada līnijā Jelgava—Mēmele sāka darboties braucošais pasts, kas kopā ar korespondenci pārvadāja arī pasažierus. Viens no svarīgākajiem ceļa mezgla punktiem bija Skrunda, kas koordinēja korespondences plūsmu arī Kuldīgas—Ventspils virzienā. Pasta transportu šeit nodrošināja Kuldīgas novada ķoniņi, tā posmu no Skrundas līdz Kuldīgai uzturēja Dragūnu dzimta, bet no Kuldīgas līdz Ventspilij — Sausgaļi.
1714. gada 18. septembrī hercogs Ferdinands izdeva pavēli par pasta ceļa Jelgava—Bauska—Dignāja iekārtošanu. Pastam no Jelgavas līdz Bauskai bija jākursē divas reizes nedēļā, bet tālāk līdz Dignājai — reizi nedēļā. Pēc 1739. gada reformas hercogistes pastnieki pa Jelgavas—Mēmeles sakaru līniju sāka pārvadāt arī tranzīta korespondenci. Pieaugot sakaru intensitātei, vajadzēja palielināt kalpotāju un zirgu skaitu (pieci līdz seši zirgi katrā pasta stacijā vai zirgu maiņas punktā), radīt kvalitatīvākus darba apstākļus vietējos pasta kantoros.
Bruņotie spēki
Hercoga bruņotos spēkus veidoja pastāvīga ap 200 vīru liela algota gvarde un bruņniecības vasaļu jātnieku dienests (Lehnsdienst). Poļu—zviedru karu laikā 1603. gadā hercogs Vilhelms Ketlers Aucē saaicināja muižniekus uzbrukumam zviedru karaspēkam Vidzemē, tomēr pēc tam paskaidroja, ka tā ir bijusi vienīgi mācību trauksme, lai pārbaudītu muižnieku uzticamību.
1605. gada 27. septembrī Salaspils kaujā Lietuvas dižkunigaitijas armija kopā ar Kurzemes un Zemgales hercogistes jātnieku karaspēku uzveica daudz lielāku zviedru karaspēku. 1627. gada 28. novembrī Kurzemes hercoga karakuģi sakāva zviedru floti Olivas kaujā netālu no Dancigas, šajā kaujā tie cīnījās Polijas—Lietuvas kopvalsts pusē.
Sākotnēji hercoga Jēkaba pastāvīgos bruņotos spēkus veidoja 300 jātnieku un 200 kājnieku. Svētdienās pie baznīcām pēc dievkalpojuma 16—60 gadus veciem zemniekiem bija zemessargu ierindas mācības. Hercoga Jēkaba laikos Kurzemes hercogistei bija viena no tā laika spēcīgākajām kara flotēm pasaulē, sastāvoša no 44 apbruņotiem kara kuģiem, kas bija bruņoti ar kopumā 1416 lielgabaliem.
Otrā Ziemeļu kara laikā 1658. gada vasarā Igaunijas un Vidzemes kara gubernators Roberts Duglass pieprasīja hercogam Jēkabam ļaut zviedru karaspēkam no Rīgas šķērsot Zemgales teritoriju, taču septembra beigās zviedri izsēdās Jelgavas Pilssalā un saņēma gūstā hercogu un viņa ģimeni, kurus ieslodzīga Rīgā, bet 1659. gadā Ivangorodas cietoksnī Ingrijas rietumos.
Daglasa armija okupēja Zemgali un daļu Kurzemes līdz 1659. gada beigām, kad tos piespieda atkāpties lietuviešu karaspēks kopā ar latviešu zemessargiem. Šajā laikā Nīderlande, kas bija pieteikusi karu Zviedrijai, ieņēma Kurzemes hercogistei piederošo Tobago koloniju.
Pēc atgriešanās no zviedru gūsta, 1665. gadā hercogs palielināja savu pastāvīgo gvardi līdz 1000 vīriem. 1673. gadā hercoga Jēkaba vecākais dēls Frīdrihs Kazimirs ar trīs Kurzemes hercoga pulkiem devās palīgā Nīderlandes Republikai karā pret Francijas, Zviedrijas un Anglijas koalīciju.
1685. gadā tika izveidots jauns Kurzemes pulks (Regiment Kurland) hercoga Jēkaba jaunākā dēla Aleksandra (1659—1686) vadībā, kas krita Lielais turku kara kaujā pret Osmaņu impērijas karaspēku pie Budapeštas.
Lielajā Ziemeļu kara sākumā 1701. gadā notika Daugavas kauja, kurā pret Zviedrijas armiju cīnījās arī Kurzemes un Zemgales hercogistes karaspēks hercoga Jēkaba vidējā dēla Ferdinanda vadībā.
Uzkata, ka tolaik hercoga armijā ietilpa sešas jātnieku vienības: hercoga miesassargu rota (fr), divas dragūnu gvardes rotas, divas vasaļu jātnieku rotas (Lehnsreiter) un viena jēgeru jātnieku rota (Jäger zu Pferde), kā arī divas kājnieku rotas.
Līgumi ar Franciju
Pēc karaļa Luija XIII nāves 1643. gada 30. decembrī hercoga Jēkaba pilvarotais sūtnis Parīzē majors Georgs Firkss veda sarunas ar karaļa Luija XIV premjerministru kardinālu Mazarīni un ārlietu ministru grāfu Lomnī de Brienu (Henri-Auguste de Loménie, comte de Brienne), kas beidzās ar tirdzniecības līguma starp Franciju un Kurzemes un Zemgales hercogisti noslēgšanu. 1647. gada 24. februārī to ratificēja Francijas parlaments. Trīsdesmitgadu kara dēļ Francijai bija vajadzīga labība karaspēka apgādei, tādēļ sarunu sākumā bija plānots ievest Kurzemes un Zemgales lauksaimniecības ražojumus (galvenokārt dažādu šķirņu labība un pārtikas vielas), bet vēlāk hercogs Jēkabs piedāvāja piegādāt arī kuģus un munīciju. 1. panta ievadā bija minēts, ka Viņa Majestāte Luijs XIV, "vēlēdamies apliecināt minētam hercogam cienību, kāda viņa personai pienākas, ir viņam atļāvis un apstiprinājis šo tirdzniecības līgumu Francijā":
Balstoties uz šo līgumu, 1646. gadā hercogs Jēkabs uzdeva sūtnim Firksam Francijā iegādāties muižas pie kuģojamām upēm vai jūras piekrastes tuvumā un kur varētu iegūt sāli un vīnus. Hercogs piedāvāja Francijas karalim kara vajadzībām 1000 jātnieku un 1500 kājnieku, kas varētu palikt Francijas dienestā pavisam vai tikai dažus gadus. Šīs kareivju vienības izlietojamas karā pret Spāniju Brabantas provincē. Kā atlīdzību par karaspēka vienībām hercogs vēlējās saņemt dzimtīpašumā muižas Francijā. Hercogs piedāvāja savus kapitālus noguldīt tikai Francijā un nevis Holandē kā līdz tam. Firksam uzdeva parakstīt arī miera līgumu, ja tādu noslēgšot Francijas karalis ar Spāniju. Šajā laikā sūtnis Firkss veda nesekmīgas sarunas ar Spānijas Nīderlandes (tagadējās Beļģijas) ģenerālgubernatoru Kastel-Rodrigo par Dinkerkas ostā konfiscētā Kurzemes tirdzniecības kuģa atgūšanu vai atlīdzināšanu.
Lai izvērtētu kuģu pirkšanas piedāvājumu, 1646. gadā Francijas valdības pārstāvis Dikēns Holandē apskatīja hercoga kuģus un nolēma, ka tie neesot piemēroti kara vajadzībām un amatnieku darba dienas Kurzemē maksājot pārāk dārgi, bet Vidzemē un Kurzemē varot dabūt lielā vairumā sveķus, darvu, kaņepājus un mastus, ja karalis tos tomēr nolemtu tos pirkt. Bez tam tur vēl esot dabūjami arī labi priežu dēli, kas Francijā tik ļoti vajadzīgi.
Sakarā ar Francijas—Spānijas kara turpināšanos 1649. gadā hercogs piedāvāja Francijas karalim piegādāt sālītu gaļu, bekonu, zirņus, putraimus, miltus un citas Kurzemes eksportpreces. Francijas karalim bija jāmaksā katru mēnesi 88 tūkstoši dālderu par 24 Kurzemes kuģu nomāšanu ar 700 matrožiem (500 dālderu par katra kuģa uzturēšanu un 7 dālderus katra matroža uzturam). Bez tam hercogs piedāvāja Francijai 8 000 Kurzemes rekrūšu, par to prasot 160 tūkstošus dālderu.
Pēc Pireneju miera līguma (1659) un Olivas miera līguma (1660) noslēgšanas un hercoga Jēkaba atbrīvošanas no zviedru gūsta 1666. gadā Francijas karalis Luijs XIV atjaunoja līgumu, kas Kurzemes hercoga kuģiem un pavalstniekiem deva tiesības netraucēti apmeklēt visas Francijas ostas, tirgoties tur ar Kurzemes ražojumiem un iepirkt dažādas Francijas preces. 1660. gada Olīvas miera līgumā 14. pantā Luijs XIV deva solījumu, ka viņš palīdzēs hercogam atgūt zviedru atņemtās teritorijas viņpus Daugavas un Roņu salu (la).
1673. gadā hercoga Jēkaba vecākais dēls Frīdrihs Kazimirs bez tēva formālas piekrišanas komandēja Kurzemes pulku Francijas—Nīderlandes karā (1672—1678), kas pārauga Zviedrijas—Brandenburgas karā (1674—1679) un ieguva vairākas spīdošas uzvaras pret Francijas armiju. Francijas karalis uzskatīja Kurzemes hercogu par savu ienaidnieku un deva rīkojumu arestēt viņa kuģus.
Līgumi ar Angliju
1643. gadā hercogs Jēkabs pilnvaroja Kurzemes sūtni Parīzē Georgu Firksu vest sarunas arī ar Anglijas karaļa Čārlza I ministriem. Firkss 1643. gada 6. oktobrī ziņoja uz Jelgavu, ka Anglijas karalim pilsoņu kara dēļ būtu ļoti vajadzīgi kuģi, munīcija un karavīri. Arī Holande nākusi ar attiecīgu piedāvājumu, bet viņam izdevies pārliecināt angļus, ka Kurzemes hercoga priekšlikums būšot labāks.
Ar 1645. gada 20. jūlija karalis Čārlzs I pilnvaroja savu sūtni Kokrēnu (Cochrane) vest sarunas ar hercogu Jēkabu, viņa aģentiem un faktoriem un saņemt nopirktās preces. Hercoga Lībekas un Kopenhāgenas aģenti uz nomaksu pārdeva Anglijas karalim sešus Kurzemes karakuģus un lielāku daudzumu munīcijas un labības. Kad 1648. gada rudenī karalis nonāca pavisam traģiskā stāvoklī, viņš lūdza visus draugus sniegt palīdzību. Pēc karaļa Čārlza I sodīšanas ar nāvi viņa dēls Čārlzs II 1650. gada 2. aprīlī nosūtīja pateicības vēstuli hercogam Jēkabam. Ar Kokrēna starpniecību hercogam Jēkabam 1650. gadā izdevās iegūt īpašuma tiesības uz Tobago salu.
Hercoga Jēkaba sūtnis Anglijā barons Johans Misliks panāca, ka 1652. gadā Kromvels oficiāli atzina Kurzemes hercoga tiesības uz Tobago salu, bet 1654. gadā panāca neitralitātes līguma noslēgšanu, kas noteica, ka Anglijas pilsoņi nedrīkst uzbrukt hercoga tirgotājiem un kuģiem, kam ir tiesības tirgoties kā uz sauszemes tā arī uz jūras. Kad Kromvels lika uzsākt lielas angļu flotes būvi, hercogs Jēkabs steigšus nolīga aģentus, kam bij jārūpējas par kokmateriālu un mastu piegādi Anglijas kuģu būvētavām.
Otrā Ziemeļu kara laikā 1657. gada 17. jūlijā hercogu Jēkabs ar Kromvelu noslēdza līgumu, kurā piešķīra hercogam pilnīgu kuģniecības un tirdzniecības brīvību kā pašā Anglijā, tā arī visās tās kolonijās un domīnijās, kā uz sauszemes, tā uz jūras, bet ar noteikumu, ka hercogs rīkosies saskaņā ar Anglijas likumiem un statūtiem. Hercogs Jēkabs uzsāka plašāka vēriena tirdzniecību ar Anglijas kolonijām, ieveda tur savus ražojumus, bet izveda tādas preces, ko neražoja viņa paša kolonijas Tobago un Gambijas upes grīvā. Sevišķi dzīva satiksme pastāvēja starp Tobago un Barbadosas salām. Tolaik Baltijas jūrā zviedri karoja ar poļiem un dāņiem, tādēļ varēja sagaidīt viņu uzbrukumu arī hercoga Jēkaba kuģiem. Pat tad, kad hercogs nonāca zviedru gūstā, viņš turpināja uzturēt sakarus ar saviem aģentiem, kas uzņēmās lielāko daļu financiālā riska.
Pēc Saksijas Morica ievēlēšanas par Kurzemes hercogu 1726. gada augustā starp Prūsiju, Dāniju un Angliju noslēgtajā savienībā tika ietverts arī punkts par Kurzemi. Minētās valstis cita starpā apņēmās pieteikt karu Polijai—Lietuvai, ja tā mēģinātu mainīt hercogistes pārvaldes sistēmu, un Krievijai, ja tā ievestu tajā karaspēku.
Attiecības ar Spāniju
Trīsdesmitgadu kara laikā 1645. gadā Spānijas Nīderlandes varas iestādes Dinkerkas ostā apcietināja kuģi "Kurzemes briedis" (L'Elandt Couronne), kas braucis ar labības kravu uz Londonu. Hercogs Jēkabs uzdeva savam sūtnim Parīzē Firksam uzsākt sarunas ar Spānijas Nīderlandes gubernatoru Kastel-Rodrigo par kuģa un tā kravas atdošanu. Firkss savā vēstulē aizrādīja, ka hercogs arvienu esot sūtījis uz Spāniju kuģus ar savas zemes ražojumiem: ozolkoka dēļiem, labību un citām precēm, un labprāt vēlētos šo tirdzniecību turpināt, bet tikai ar nosacījumu, ka viņam piešķirot tās pašas tiesības, kādas bija Hamburgai, Lībekai un citām neitrālām zemēm. Pēc kara beigām 1652. gadā hercogs ar Polijas sūtņa Hāgā de Baija (de Bye) starpniecību mēģina atsākt sarunas, lūdzot Spānijas karalim Felipem IV par arestēto kuģi un precēm atdot kādu no savām salām Austrum- vai Rietumindijā.
1656. gadā esot noslēgts tirdzniecības līgums, kas Kurzemes hercoga kuģiniekiem deva tiesības brīvi tirgoties visā Spānijai pakļautā teritorijā, tās provincēs un jūras ostās. 1673. gadā hercogs Jēkabs pilnvaroja savu sūtni Kristapu Hagedornu vest sarunas ar Spānijas karali par Trinidadas salas pārņemšanu kā atlīdzību par kara zaudējumiem, tomēr karalis atteicās no visiem viņa priekšlikumiem un ar laiku pavisam pārtrauca sarunas.
Attiecības ar Portugāli
1647. gada 20. februārī Portugāles karalis Žuans IV deva Kurzemes hercogam tirdzniecības brīvību visās savās ostās un mazostās un aizrādīja, ka labprāt vēlētos nodibināt ciešākas saites ar hercogu Jēkabu, pat aliansi pret Spāniju. 1650. gadā Polijas karalis uzdeva aģentam Henrikam Momberam būt par starpnieku Kurzemes kuģa "Das Wapen von Churlandt" iepirkšanas lietā un īstenot arī visus tos darījumus, par kuriem abi valdnieki jau iepriekš bij vienojušies. Tomēr hercogs nolēma kuģi nepārdot un aizsūtīja to uz Franciju pēc sāls un vīna kravas.
Kurzemes kuģi devās ne vien ziemeļu, bet arī dienvidu jūrās un diezgan bieži iebrauca Portugāles ostās.
Pēc tam, kad portugāļi uzzināja, ka zviedri apcietinājuši hercogu, viņi 1660. gada janvārī sagūstīja hercoga kuģi "Patientia" līdz ar kravu. Tūlīt pēc atbrīvošanas hercogs Jēkabs sūtīja Portugāles karalim vēstuli, kurā lūdza atlīdzināt naudā viņam un kuģa ļaudīm nodarītos zaudējumus 211 503 dālderu apjomā.
Attiecības ar Dāniju, Norvēģiju un Islandi
Jau pirms 1648. gada hercogs vērsās pie Dānijas karaļa Kristiāna IV ar lūgumu piešķirt koncesiju metālu meklēšanai Norvēģijas kalnos un saņēma koncesiju sudraba meklēšanai. Savukārt nākamais Dānijas karalis Frederiks III noslēdza līgumu ar hercogu Jēkabu par Norvēģijas kalnraktuvju un dzelzs cepļu izmantošanu, bet 1664. gada 13. maijā piešķīra viņam koncesiju sudraba un citu rūdu meklēšanai Norvēģijā. Hercogs ieguva tiesības ierīkot dažādus uzņēmumus metālu apstrādāšanai, tikai ar nosacījumu netraucēt un neierobežot vietējos iedzīvotājus viņu tiesībās un privilēģijās. Katrā atsevišķā gadījumā viņam bij jārīkojas saskaņā ar vietējiem likumiem un ieradumiem. 1663. gada 25. maijā karalis pavēlēja savam štathalteram Ifneram Krabem un kalnu lietu oberhauptmanim Norvēģijā Bostrupam Gedernam parādīt Kurzemes hercoga pilnvarniekam Nīlsam Endresenam Eidsvolas raktuves, lietuves un āmurus. Tai pašā laikā dots rīkojums arī komandantam Hansam Juellam ierādīt hercogam Jēkabam vietu noliktavām Norvēģijas dienvidu piekrastē pie Flekerojas salas (Flekkerøy). Hercoga rīcībā bija divi dzelzsāmuri un trīs krāsnis Eidsvolā, Vīkā un Juelsrudā, kas nesa prāvus ienākumus.
1674. gada 7. septembrī Dānijas karalis Kristiāns V hercogam Jēkabam piešķīra kuģniecības un tirdzniecības privilēģijas Islandes ūdeņos un ostās. Kurzemes hercogs uz 12 gadiem ieguva tiesības ar trīs saviem kuģiem izvest no Islandes zivis, gaļu, ādas, zvērādas, vilnu, putnu spalvas un ievest dažādus Kurzemes ražojumus, galvenokārt dažādas labības šķirnes un linsēklas.
Siļķu zveja Islandes ūdeņos deva darbu kā Kurzemes kuģiem, tā latviešu zvejniekiem. Pirms savas nāves 1681. gadā hercogs noslēdza līgumu par 2000 tonnu linsēklu piegādāšanu, bet nākamo 5 gadu laikā nolīga piegādāt 11 000 tonnu linsēklu.
Hercogs Frīdrihs Kazimirs pārtrauca tirdzniecību ar Islandi, bet kādu laiku gan vēl apsaimniekoja Oslo un Eidsvolas raktuves. Pēc Eidsvolas draudzes mācītāja K. M. Legaugera raksta (1792—1793) vēl 18. gadsimta beigās Eidsvolā bijušas 48 kurzemnieku pēcnācēju ģimenes ar 335 ģimenes locekļiem. No sākuma viņi vēl strādāja kalnraktuvēs, bet vēlāk ieguva zemi testamentāra dāvinājuma ceļā no kāda raktuvju īpašnieka, kurš tiem novēlējis četras muižas.
Izglītība un zinātne
Jau 1567. gada 28. februārī Rīgā sasauktais Kurzemes landtāgs izsludināja hercoga Gotharda lēmumu iecelt īpašu vizitācijas komisiju un 70 vietās atjaunot un uzcelt jaunas luterāņu baznīcas, kā arī pastorātus, skolas un nespējnieku patversmes. Pēc šī t.s. Rīgas recesa atvēra Jelgavas, Bauskas, Kuldīgas un Ventspils pilsētas (latīņu) skolas, tajā pašā laikā Prūsijas hercogs Albrehts dibināja Liepājas pilsētas skolu viņam tolaik izlēņotajā Grobiņas pilskunga iecirknī. Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendents Aleksandrs Einhorns 1570. gadā izstrādāja baznīcas reformācijas likumu Kirchen Reformation des Fürstenthumbs Ghurlandt vnd Semigallien, kurā paredzēja izveidot trīs īpašas priekšzīmīgas skolas ērtākajās hercogistes vietās Jelgavā, Kuldīgā un Sēlpilī (de). 1606. un 1624. gada baznīcas vizitācijās aprakstīta Kuldīgas pilsētas skolas darbība.
Poļu—zviedru kara laikā 1618. un 1624. gadā notikušajos Kurzemes landtāgos nolēma Zemes ģimnāzijas (Landesgymnasium) veidošanu atlikt uz labākiem laikiem. Tomēr arī miera periodā 1638., 1642., 1645. un 1648. gadā Kurzemes landtāgi apsprieda ģimnāzijas dibināšanas jautājumu, bet konktētu dibināšanas lēmumu nepieņēma. Hercogs Jēkabs 1669. gadā pēdējo reizi mudināja landtāgu pieņemt lēmumu par ģimnāzijas dibināšanu valstī (Daß ein Gymnasium allhier in unserm Fürstenthum nunmehr gestifftet werde, sevnd Wir gnädigst zufrieden..).
Pēc 1672. gada Jelgavā jezuīti nodibināja katoļu ģimnāziju, kurā 1684. gadā mācījās 80 jauniešu. 1691. gadā jezuīti nodibināja savu skolu arī Ilūkstē. Ievērojamākie skolotāji bija Juris Elgers, Ignats Rodļevskis, Juris Spuņģens, Antons Rutkis, Ignats Jamaits.
1725. gadā atvēra jezuītu skolu Skaistkalnes rezidencē. Jelgavas jezuītu skola ar gramatikas, poētikas un retorikas nodaļām beidza darbību pēc jezuītu izraidīšanas no Jelgavas 1759. gadā. 1773. gadā Romas pāvests Klements XIV izdeva bullu par jezuītu ordeņa slēgšanu.
1772. gadā hercogs Pēteris Bīrons Kurzemes landtāgam paziņoja, ka nolēmis Jelgavā dibināt akadēmisko ģimnāziju. Akadēmijas dibināšanas plānu uzdeva izstrādāt Berlīnes akadēmijas loceklim Johanam Georgam Zulceram, izglītības darbu veica deviņi profesori (teoloģijas, tiesību zinātnes, filozofijas, fizikas, matemātikas, vēstures, retorikas, latīņu valodas, grieķu valodas) un skolotāji, kas pasniedza vācu, franču un angļu valodas, kā arī mūziku, dejas, paukošanos un jāšanas sportu.
Hercogistes monetārā sistēma
Pirmais Kurzemes un Zemgales hercogs Gothards Ketlers nodibināja naudas kaltuvi Jelgavā, kur no 1575. gada tika kalti pirmie hercogistes šiliņi (0,95-1,05 g) un dālderi. 1577. gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts karalis Stefans Batorijs lika pārtraukt Livonijas parauga naudas kalšanu. 1586. gadā Viļņas naudas kaltuvē sāka kalt Kurzemes 3 grašu (3 Groschen) monētas (2,10-2,45 g) atbilstoši Polijas-Lietuvas monetārajai sistēmai.
1596. gadā Frīdrihs un Vilhelms sadalīja hercogisti divās daļās, bet naudas kaltuve Jelgavā bija kopēja un uz naudas saglabājās nosaukums "Kurzemes un Zemgales hercogiste". Šajā laikā tika kalti šiliņi (0,80-0,90 g) un trīsgrašu monētas (2,15-2,35 g) ar abu hercogu attēliem.
1643. gadā hercogs Jēkabs Jelgavā lika uzsākt 0,45-0,52 gramu, 1646. gadā — 0,70-0,80 gramu sudraba Kurzemes šiliņu (Curlandiae solidus) kalšanu, kas kalpoja kā hercogistes galvenā naudas vienība. 1643.-1646. gadā nelielos daudzumos tika kalti arī dālderi (28,75 grami sudraba) un dukāti (3,43 grami 986 raudzes zelta). Reprezentācijas vajadzībām 1644. gadā tika kaltas arī 10 dukātu monētas, sauktas par "portugāļiem", kurās bija 34,4 grami 986 raudzes zelta.
1687. gadā hercoga Frīdriha Kazimira valdīšanas laikā ieviesa jaunu monetāro sistēmu, kurā bez 1,27-1,32 gramu šiliņiem (1696. gadā) un 3,51 gramu zelta dukātiem 1687., 1689., 1695. un 1696. gadā kala arī 1,02 gramu sudraba trīspolherus (Dreipolcher), 1689. un 1694. gadā kala 3,03 gramu sudraba sešgrašus (6 Grossus) un sudraba ortus (Ort).
1762. gadā, kad saasinājās cīņa par hercogistes troni, hercogs Kārlis Kristians Jozefs lika kalt 1,17-1,32 gramu vara šiliņus, 1,05-1,20 gramu sudraba grašus un 2,68 gramu sudraba sešgrašus. Pēc varas atgūšanas hercogs Ernests Johans 1763. gadā lika kalt 1,25-1,28 gramu vara šiliņus, 3,57 gramu vara grašus. 1763.-1765. gadā tika kalti 0,86-1,01 gramu sudraba graši, 1,95-2,02 gramu sudraba trīsgraši, 2,82-3,22 gramu sudraba sešgraši, 6,10 gramu sudraba orti, 3,5 gramu zelta dukāti un 7 gramu zelta divu dukātu monētas.
1780. gadā pēdējais hercogs Pēteris Bīrons lika kalt 28,3 gramu sudraba dālderus un 3,5 gramu zelta dukātus, kas pamatā kalpoja reprezentācijas vajadzībām.
Lauksaimniecība
2/5 visas zemes bija hercoga īpašums. Viņa muižās ierīkoja „tīrumu dīķus” — appludinot laukus un vēlāk ūdeni nolaižot, tie kļuva auglīgi un deva bagātas ražas. No ārzemēm ieveda ražīgas govis un aitas. 1683. gadā, jau pēc Jēkaba nāves, Kurzemē kā vienā no pirmajām vietām Eiropā sāka audzēt kartupeļus.
Rūpniecība un tirdzniecība
Lauksaimniecībā gūtā peļņa veicināja rūpniecības attīstību. Darbojās 70 manufaktūras. Tajās kala naudu (arī Polijas — Lietuvas vajadzībām) un enkurus, lēja zvanus un lielgabalus (dzelzi ieguva no vietējās purva rūdas un nomājot raktuves Norvēģijā), gatavoja ķieģeļus, dakstiņus, pulveri, mucas, dedzināja kaļķus, kausēja stiklu, tecināja darvu un sveķus, auda buras un vadmalu, vija virves, apstrādāja dzintaru. Lai novērstu atkarību no dzelzs importa, tika ierīkotas dzelzs ieguves un apstrādes manufaktūras. Kuldīgā, Liepājā un Ventspilī būvēja kuģus, pārdodot tos arī Anglijai un Francijai. Hercogistei piederēja lielākā flote Baltijas jūrā — 44 karakuģi ar 2130 lielgabaliem un 80 tirdzniecības kuģi. Tirdzniecības līgumi bija noslēgti ar Dāniju, Holandi, Angliju, Franciju, Spāniju, Portugāli. Hercogistes ražojumi bija pazīstami visā Eiropā.
Manufaktūras sāka būvēt hercoga Vilhelma laikā. Īpašs ekonomiskais uzplaukums bija hercoga Jēkaba valdīšanas laikā. Tika īstenota tolaik populārā merkantilisma politika, kas paredzēja visu iespējamo ražot savā zemē un apgādāt ārvalstu tirgus ar pašu ražotajām precēm. Šim nolūkam tika izveidota liela tirdzniecības flote un iegūtas divas kolonijas — Andreja sala Gambijā un Tobago sala pie Dienvidamerikas krastiem.
1645. gadā hercogs slēdza līgumus ar saviem aģentiem par manufaktūru ražojumu un modes preču piegādi galma vajadzībām. Pēc manufaktūras uzcelšanas Baldonē hercogs no Francijas ieveda vienīgi zīda preces.
1758./1759. gadā zviedru inženieris Andreass fon Nordenflihts sastādīja pārskatu par derīgiem izrakteņiem, enerģētiskiem resursiem, rūpaliem līdz ar ierosinājumiem hercogvalsts saimnieciskās dzīves uzlabošanai. Tas ietver rakstus par Kurzemes, Zemgales un Sēlijas raktuvēm, par dzelzs manufaktūrām, par potaša dedzināšanu (aicinot izmantot kūdru), par salpetra iegūšanu, par dzintaru, pērlēm un slīpēšanai derīgiem akmeņiem, par ūdenskritumiem un to izmantošanu Engurē, Iecavā, Biržos, Ēdā, Baldonē, par Jēkabpils un Jaunjelgavas izdevīgo saimniecisko stāvokli pie Daugavas, par purviem un to izmantošanu Kurzemē, par Engures un Uguņciema dzelzsmanufaktūru darbību. Šie materiāli nosūtīti arī Polijas karaļa padomniekam kalnrūpniecības jautājumos Hartenbergam uz Varšavu. Pats viņš esot apsekojis Daugavas krastus starp Jaunjelgavu un Jēkabpili un pārliecinājies, ka tur varot iekārtot minerālu izstrādnes. Nordenflihts arī sakās esam atradis dzelzsrūdu pie Gaiķiem, pie Ventspils, Stablitenē, merģeli pie Kuldīgas, okeru pie Cērenes u. tml. Tāpat Nordenflihta rokrakstos rodami ir arī ieteikumi inženierzinātņu jomā — ir raksturotas Kurzemes ostas, tiek iztirzāts projekts izveidot kanālu no Slokas miesta vai Lielupes jauno grīvu pie Bulduriem, lai tās padziļinot, Jelgavu padarītu par jūras ostu. Pēdējie ieteikumi adresēti jau hercogam Ernstam Johanam Bīronam.
Fimbulheimens
Fimbulheimens (no) ir ap 500 km gara un līdz 80 km plata kalnu sistēma Karalienes Modas Zemē Antarktīdā. Stiepjas no Jūtulstreumena glečera rietumos līdz Sērrondanes kalniem austrumos. Atrodas ap 200 km uz dienvidiem no okeāna piekrastes (Princeses Martas krasts un Princeses Astridas krasts), kuru klāj Fimbulisena, Nivlisena un Lazareva šelfa ledāji. Augstākā virsotne ir Jēkulkirhjas kalns (3148 m).
Fimbulheimens sastāv no vairākām atsevišķām kalnu grēdām, lielākās no kurām ir (no austrumiem uz rietumiem):
Fimbulheimena kalnos no 1989. gada darbojas norvēģu polārstacija (kopš 2005. gada — vissezonas) Trolla, kopš 1992. gada — vasaras stacija Tora.
Jaunais kurss
Jaunais kurss ir ekonomisku sociālu pasākumu kopums laika posmā no 1933. līdz 1938. gadam, ko ieviesa toreizējais ASV prezidents F.D. Rūzvelts, lai likvidētu Lielās Depresijas sekas ASV. 1933. gadā, prezidentam Rūzveltam pārņemot amata pilnvaras, stāvoklis bija kritisks: ap 50% rūpniecības jaudu netika izmantotas, apmēram 13 000 000 cilvēku bija bez darba, bez sociālajām garantijām - gandrīz trešdaļa no valsts darbspējīgajiem iedzīvotājiem. Lauksaimniecībā valdīja pārprodukcija, kas izraisīja fermeru masveida izputēšanu. Prezidenta zvēresta nodošanas dienā Amerikas banku sistēma pasludināja maksātnespēju (sabruka). Situācija lika prezidentam rīkoties nekavējoties. Turpmākajās 100 dienās — rekordīsā laikā - tika pieņemti likumi un reformas, kas veidoja turpmāko "Jaunā kursa" (NEW DEAL) mugurkaulu. Turpmākajos gados tika pieņemti likumi arī par sociālajām garantijām, par darba samaksu u.c.
Dombrovska 1. Ministru kabinets
Valda Dombrovska vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās no līdz.
Jaunais kurss
Galvenais uzdevums bija reaktivizēt neizmantotās ražošanas jaudas, likvidējot bezdarbu. Uzmanība tika pievērsta lauksaimniecības atjaunošanai. Bija nepieciešams palielināt cenas un likvidēt pārprodukciju. Tas tika panākts ar lauksaimnieciskās ražošanas sašaurināšanu, - fermeri, kuri piekrita sadarboties ar valdību, saņēma kompensācijas. Piemēram, cūkas tika apkautas, bet kokvilnas stādījumi iearti zemē. Tas izraisīja zināmu neapmierinātību, bet mērķis bija sasniegts - cenas cēlās.
Tika veiktas izmaiņas banku sistēmā. Uz vairākām dienām tika pārtraukta visu banku darbība. No jauna atvēra tikai lielās valsts bankas un tās privātās bankas, kas bija maksātspējīgas. Pirmo reizi tika pieņemts likums par valsts garantijām noguldītājiem. Nākamais solis bija rūpnīcu darbības sakārtošana. Uz laiku tika iesaldēts strādājošo darba stundu skaits, algas un ražojumu cenas. Tas ļāva finansiāli nostabilizēties rūpniecības uzņēmumiem. Lauksaimniecībā valdība centās ierobežot ražošanas apjomu, lai celtos cenas. Lai arī šie pasākumi daudziem lauksaimniekiem nepatika, jo nācās izcirst cukurniedru un kokvilnas plantācijas, nokaut lopus, rezultāts tomēr tika sasniegts. Lai kompensētu zaudējumus fermeriem, kuri piekrita sašaurināt ražošanu, tika izmaksātas valsts dotācijas. Valsts arī uzpirka daļu saražotās produkcijas par noteiktām cenām.
Tika izveidoti vairāki desmiti sabiedrisko projektu, kuros nodarbināja vairākus miljonus bezdarbnieku, kas deva iespēju tiem saņemt reālu palīdzību. Īpaši liela nozīme tika piešķirta infrastruktūras projektiem, tika izbūvēti vairāk kā 1 000 000 km ceļu, vairāki tūkstoši km dzelzceļu un tml. Infrastruktūras projekti bija tik nozīmīgi tāpēc, ka atveseļoja visu saimniecību, samazinot ražošanas izmaksas un padarot efektīvāku visu saimniecības sistēmu.
Tika izbūvēti arī vairāki aizsprosti, apgūti vietējie resursi, izbūvētas sabiedriskās ēkas un realizēti vairāki citi projekti. Līdzekļi šīm programmām tika iegūti no komercbankām, tās subsidējot. Kā interesantu faktu var minēt federālos mākslas, teātra un rakstniecības projektu, kur bez darba palikušajiem māksliniekiem par valsts naudu tika pasūtīti sienu gleznojumi, romāni, gleznas, skulptūras utt.
Karolīna Kostnere
Karolīna Kostnere (it; dzimusi Bolcāno, Itālijā) ir itāļu daiļslidotāja. Viņa ir 2014. gada olimpisko spēļu bronzas medaļniece, 2012. gada Pasaules čempione, pieckārtēja Eiropas čempione (2007.–2008., 2010., 2012.–2013.) un 2011. gada Grand Prix fināla uzvarētāja. Karolīna ir izcīnījusi dažāda kaluma medaļas piecos citos Pasaules čempionātos (2005., 2008., 2011., 2013.–2014.), sešos citos Eiropas čempionātos (2006., 2009., 2011., 2014., 2017., 2018.) un trīs Grand Prix finālos (2007., 2008., 2010.). Viņa ir 2003. gada Pasaules junioru čempionāta bronzas medaļniece un deviņkārtēja Itālijas nacionālā čempione. Karolīna ir izcīnījusi 11 medaļas Eiropas čempionātos, tai skaitā 2018. gada čempionātā.
Personīgā dzīve
Karolīna Kostnere ir dzimusi Bolcāno, Itālijā, bet patlaban dzīvo Ortizejos, Itālijā. Viņa ir meita trīs bērnu mātei Patrīcijai, kas 70. gados bija viena no Itālijas labākajām daiļslidotājām, bet vēlāk strādāja par ģeometriskās mākslas pasniedzēju, un tēvam Ervīnam, kurš spēlēja hokeju Itālijas nacionālajā hokeja izlasē, bet vēlāk strādāja par hokeja treneri. Viens no viņas vectēviem bija Mākslas akadēmijas direktors viņas dzimtajā pilsētā. Viņai ir divi brāļi – vienu gadu vecākais Martins un trīs gadus jaunākais Simons, kurš spēlē Ritten Sport hokeja komandā Ritenā, Itālijā. Kostneres māsīca ir Izolde Kostnere – sudraba medaļas ieguvēja Kalnu slēpošanas disciplīnā 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Kostnerei ir bijušas ilglaicīgas attiecības ar 2008. gada olimpisko čempionu soļošanā Aleksu Švarceru, bet 2014. gadā pāris izšķīries.
Agrīnā karjera
Kostnere sāka slidot četru gadu vecumā. Viņa ir teikusi, "Puse no manas ģimenes ir sportā, skatoties no mana tēva puses, bet otra puse – mākslā, skatoties no manas mātes puses. Manuprāt, daiļslidošana ir ļoti labs šo abu pušu apvienojums." Kad zemes nogruvums 2001. gadā apraka viņas dzimtās pilsētas slidošanas laukumu, Kostnere kā jauno treniņvietu izvēlējās Oberstdorfu, Vācijā, kas atrodas apmēram četru stundu brauciena attālumā no viņas mājas Bolcāno, un sāka strādāt kopā ar Mihaēlu Hūtu.
2002.–2003. gada sezona
Kostnere uzsāka savu debiju pieaugušo konkurencē 2002.–2003. gada sezonā, izcīnot ceturto vietu Eiropas čempionātā. Vēlāk tai pašā gadā viņa kļuva par pirmo itāliešu daiļslidotāju, kas ir izcīnījusi medaļu Pasaules čempionātā daiļslidošanā junioriem, iegūstot bronzas medaļu.
2003.–2004. gada sezona
2003.–2004. gada sezonā Kostnere ierindojās 5. vietā gan Eiropas čempionātā, gan Pasaules čempionātā.
2011.–2012. gada sezona
Kostnere uzvarēja 2012. gada Eiropas čempionātā, izcīnot ceturto Eiropas titulu desmit sacensību laikā, kurās viņa ir piedalījusies. Viņas nākamās sacensības bija 2012. gada Izaicinājuma kauss, kurā viņa uzvarēja ar vairāk nekā 26 punktu starpību pār tuvāko sāncensi.
2012. gada Pasaules čempionātā, kas togad norisinājās Nicā, Francijā, Kostnere ierindojās trešajā vietā īsajā programmā un pirmajā izvēles programmā, uzrādot jaunu personīgo rekordu, kas viņai ļāva izcīnīt savu pirmo un arī vienīgo zelta medaļu Pasaules čempionātos. Viņa kļuva par pirmo Itālijas daiļslidotāju – pasaules čempioni, sieviešu vienslidojumos un otro pēc Fuzāras-Polī (pārī ar Margaļjo), kas 2001. gadā izcīnīja zelta medaļas dejās uz ledus. Kostneres pēdējās sezonas sacensības bija 2012. gada Pasaules komandu trofeja, kuras viņa piedalījās Itālijas komandas sastāvā. Viņa uzstādīja jaunu personīgo rekordu īsajā programmā un trešo labāko rezultātu izvēles programmā, iegūstot otro vietu kopvērtējumā.
2016.–2017. gada sezona
2016. gada novembrī Kostnere paziņoja par savu nodomu atsākt dalību starptautiskajās sacensībās ar Alekseju Mišinu, kā viņas treneri. Viņa piebilda: "Man nav svarīgi izcīnīt vēl kādas medaļas vai uzstādīt augstus rezultātus, bet es tiešām vēlētos iemācīties kaut ko jaunu, ko es līdz šim vēl neesmu iemācījusies. Tāpēc es jautāju Mišinam, vai es varētu trenēties kopā ar viņu, kad vien būtu tāda iespēja."
Viņas augstākais sasniegums sezonas laikā bija viņas debija 2016. gada CS posmā – Zagrebas Zelta piruetē, kur viņa izcīnīja zelta medaļu. Viņai izdevās arī izcīnīt bronzas medaļu 2017. gada Eiropas čempionātā, kas norisinājās Ostravā, Čehijā. 2017. gada Pasaules čempionātā, kas notika Somijā, Kostneres rezultāti gan bija visai pieticīgi – tikai astotā vieta īsajā programmā, piektā vieta izvēles programmā un sestā vieta kopvērtējumā.
2017.–2018. gada sezona
2017.–2018. gada sezonā Kostnere piedalījās divos Grand Prix posmos – NHK trofejā un Krievijas kausā. Viņa izcīnīja otro vietu abās sacensībās, kvalificējoties 2017.–2018. gada Grand Prix finālam, kur viņa ierindojās ceturtajā vietā. 2018. gada janvārī viņa izcīnīja savu 11. medaļu 2018. gada Eiropas čempionātā, kas ir jauns rekords sieviešu vienslidojumos.
Slidošanas tehnika
Kostnere veic piruetes un lēcienus pulksteņrādītāja griešanās virzienā, atšķirībā no vairuma daiļslidotāju, kas veic piruetes pretējā virzienā. Viņa ir izpildījusi sacensībās arī dubultās trīskāršo lēcienu kombinācijas, tai skaitā 3F-3T, 3F-3T-2Lo, 3T-3T un 2A-3T.
Kostnere izpildīja savu pirmo trīskāršo lēcienu 11 gadu vecumā, bet dubulto akselu – 12 gadu vecumā. Komentējot savas prasmes kombināciju izpildīšanā, Karolīna ir teikusi: "Trīskāršās kombinācijas man padodas samērā viegli. Sākumā es pamēģināju dubulto tipu, tad trīskāršo tulupu, – lai redzētu kā man sanāk, tad es pamēģināju izpildīt dubulto trīskāršo tulupu. Tā kā man nepatīk dubultais aksels, tad es pat nemēģinu izpildīt trīskāršo.
Sasniegumi
GP: Grand Prix; CS: Challenger posmi; JGP: Junioru Grand Prix
Iekaisums
Iekaisums (la) ir patoloģisks process — atbildes reakcija uz organisma audu bojājumu vai patogēna kairinātāja (ķīmiska, bioloģiska vai cita rakstura) iedarbību. Iekaisumā no audiem tiek aizvadīti bojājumā radušies produkti un (iespēju robežās) paši kairinātāji, kā arī notiek audu atjaunošanās bojājuma vietā.
Iekaisumu regulē tā saucamie iekaisuma mediatori — histamīns un serotonīns. Tajā piedalās arī citokīni (bradikinīns, kallikreīns, interleikīns-1, audzēju nekrozes faktors) un asinsreces sistēma (fibrīns, Hāgemana faktors), komplementa sistēma un asinsķermenīši (leikocīti, limfocīti, makrofāgi). Bojātajos audos pastiprinās brīvo radikāļu veidošanās.
Dažādu iekaisumu nosaukumus latviešu valodā mēdz veidot, bojātā orgāna grieķiskajam vai latīniskajam nosaukumam pievienojot izskaņu "-īts" — dermatīts (ādas iekaisums), gastrīts (kuņģa iekaisums), neirīts (nervu iekaisums) u. tml. Dažiem iekaisumiem ir atšķirīgi nosaukumi, piemēram, pneimonija — plaušu iekaisums vai angīna — mandeļu iekaisums.
Klīniskā aina
Iekaisuši audi ir hiperēmiski (sasārtuši paplašināto asinsvadu dēļ), tiem raksturīga paaugstināta temperatūra (lielāka iekaisuma gadījumā var būt paaugstināta visa ķermeņa temperatūra) un audu tūska (hiperosmijas — paaugstināta osmotiskā spiediena — dēļ). Tā kā iekaisuma rajonā ir pazemināta skābekļa padeve (hipoksija), tad audiem piemīt paaugstināts skābums (vietēja acidoze). Iekaisuma perēklis parasti ir sāpīgs, jo tūskas dēļ tiek saspiesti nervu gali. Iekaisušā orgāna funkcijas ir traucētas.
Iekaisumu tipi
Iekaisums var būt akūts (līdz 2 nedēļām) un hronisks (pat visas dzīves ilgumā, ar periodiskiem saasinājumiem un remisijām).
Katram iekaisumam mēdz būt 3 stadijas: alterācijas stadija (audu un šūnu bojājums), eksudācijas stadija (šķidruma un asins šūnu nonākšana no asinsvadiem audos) un proliferācijas jeb produktīvā stadija (šūnu vairošanās un audu veseluma atjaunošanās).
Eksudatīvos iekaisumus sīkāk iedala serozos, fibrinozos, strutainos, hemorāģiskos, katarālos u.c. veidos.
Baltkrievi
Baltkrievi ir viena no Austrumeiropas nācijām, Baltkrievijas pamatiedzīvotāji. Pieder pie austrumslāvu tautām, runā baltkrievu un krievu valodā. Dzīvo arī kaimiņvalstīs Krievijā, Ukrainā, Latvijā, Polijā, kā arī ASV, Izraēlā un citur. Latvijā dzīvo piektā lielākā baltkrievu kopiena ārpus Baltkrievijas, kas savukārt ir trešā lielākā etniskā Latvijas minoritāte pēc krieviem un ukraiņiem.
Etnonīms
Pirmoreiz rakstveidā termins «baltkrievs» (Leucorussus) kā tagadējās Baltkrievijas iedzīvotāju pašnosaukums lietots 1586. gadā. Līdz 18. gadsimtam kā pašnosaukums izmantoti arī etnonīms «rusīni» vai politonīms «litvīni».
Vēsture
No 10. gadsimta 2. puses līdz 13. gadsimta vidum lielākie valstiskie veidojumi baltkrievu apdzīvotajās zemēs bija Polockas, Turovas-Pinskas un Grodņas kņaziste. Šajā laikā baltkrievu zemēs ienāk kristietība, izveidojas Polockas un Turovas bīskapijas. Uz baznīcslāvu valodas pamata sāk veidoties rakstība.
13.—14. gadsimtā lietuviešu un baltkrievu zemēs izveidojas Lietuvas dižkunigaitija, kas līdz 1569. gadam bija patstāvīga valsts un kurā baltkrievi konsolidējas kā rusu/rutēņu nācija. Pēc Ļubļinas ūnijas noslēgšanas izveidojās Polijas-Lietuvas kopvalsts, un baltkrievi nonāca spēcīgā poļu kultūras ietekmē. 18. gadsimta beigās pēc Polijas sadalīšanas baltkrievu zemes nonāca Krievijas Impērijā.
19. gadsimta sākumā sāka veidoties baltkrievu nacionālā pašapziņa. 1810. gadu beigās Viļņas Universitātē studenti Mihails Babrovskis un Ignats Daņilovičs lika pamatus 16.—17. gadsimta baltkrievu rakstu pieminekļu vākšanai. Tika vākta arī baltkrievu folklora, pētīta un sistematizēta etnogrāfija. No poliskās literatūras izdalījās tā saucamā «baltkrievu skola», kas sāka rakstīt baltkrievu valodā, bet Vincents Duņins—Marcinkevičs kļuva par pirmo rakstnieku, kas rakstīja galvenokārt baltkrieviski un ko uzskata par nacionālās dramaturģijas pamatlicēju un jaunās baltkrievu literatūras pirmo klasiķi. 1852. gadā tika uzvesta pirmā baltkrievu opera «Cieminiece» (Сялянка).
Pēc Janvāra sacelšanās (1863—1864) daudzi baltkrievu atmodas vadītāji tika represēti un izsūtīti uz Sibīriju, baltkrievu zemēs tika ieviests policejisks režīms. Krievu valoda ieguva dominējošo lomu visās dzīves sfērās, tika aizliegts drukāt baltkrievu grāmatas latīņu alfabētā. 1868. gadā Pēterburgas baltkrievu studentu un inteliģentu vidē izveidojās apgaismotāju organizācija «Kriviču raksts» (Крывіцкі вязок). Pēc tās likvidēšanas 1870. gadā baltkrievu nacionālā kustība saistāma ar narodņiku grupu «Homan» (Гоман), kas kļuva par pirmo patstāvīgo baltkrievu inteliģences politisko organizāciju.
19. gadsimta otrajā pusē baltkrievu etniskajā pašapziņā notika ievērojamas izmaiņas. 1897. gada Krievijas tautas skaitīšanā 74% Baltkrievijas iedzīvotāju par savu dzimto valodu uzrādīja baltkrievu valodu. Par baltkrieviem sevi uzskatīja arī 43% muižniecības, 40% ierēdņu, 10% juristu, 20% ārstu, 60% skolotāju. Zemniecības vidū etnonīms baltkrievi izspieda visas vietējās variācijas. 1902. gadā tika izveidota pirmā baltkrievu politiskā partija — Baltkrievu sociālistiskā kustība (Беларуская Сацыялістычная Грамада). Sāk intensīvi veidoties profesionālo kultūras darbinieku slānis, nodibinās baltkrievu izdevniecības, tiek izdotas vairākas avīzes un almanahi baltkrievu valodā.
1919. gada 1. janvārī Smoļenskā tika pasludināta Krievijas PFSR sastāvā esošas Baltkrievijas Sociālistiskās Padomju Republikas izveidošana. Tā paša gada 8. janvārī Baltkrievijas SPR valdība pārcēlās uz vāciešu atstāto Minsku. 31. janvārī Baltkrievijas SPR izstājās no Krievijas PFSR, bet daļa tās teritorijas (Smoļenska un apkārtējie apriņķi) palika Krievijas sastāvā. 27. februārī Baltkrievijas PSR tika apvienota ar tikko izveidoto Lietuvas padomju republiku un izveidota Lietuvas—Baltkrievijas PSR, kas gan pastāvēja tikai līdz tā paša gada 19. jūlijam. Pēc Polijas armijas iebrukuma un 1921. gada Rīgas miera līguma nosacījumiem Rietumbaltkrievija nokļuva Polijas sastāvā, bet 1920. gada 31. jūlijā atkārtoti tika nodibināta Baltkrievijas PSR, kas 1922. gadā iestājās PSRS sastāvā. Jaunizveidotajā valstī bija 4,2 miljoni iedzīvotāju, no kuriem 70,4% bija baltkrievi. Oficiālās valodas bija baltkrievu, poļu, krievu un jidišs. 1926. gadā BPSR pievienoja Gomeļas un Rečicas apriņķi no baltkrievu austrumu zemēm.
Pēc Molotova—Ribentropa pakta noslēgšanas un Sarkanās armijas iebrukuma Polijā 1939. gada 14. novembrī daļa no okupētās teritorijas tika pievienota Baltkrievijas PSR un Ukrainas PSR, bet daļa no Viļņas apgabala tika atdota Lietuvai. Pēc Otrā pasaules kara Bjalistokas apgabals tika atdots Polijai. PSRS sabrukuma periodā 1990. gada 27. jūlijā tika pieņemta deklarācija par BPSR valstisko suverenitāti, bet 1991. gada 19. septembrī tā tika pārdēvēta par Baltkrievijas Republiku, kas 8. decembrī izstājās no PSRS.
Monastiriska
Monastiriska ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ternopiļas apgabala Monastiriskas rajona centrs.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1437. gadā. Bija Polijas-Lietuvas pilsēta. Gadsimtiem bijusi Potocku dzimtas īpašums. 1772. gadā pēc Polijas Pirmās dalīšanas pilsēta iekļāvās Austrijas impērijas sastāvā (vēlākā Austroungārija), un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Monastiriska iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pēc PSRS iebrukuma Polijā iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada 4. jūlija līdz 1944. gada 22. martam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Maskavas CSKA (futbols)
Profesionālais futbola klubs CSKA (ru) ir Krievijas futbola klubs no Maskavas. CSKA ir viens no vecākajiem un titulētākajiem Krievijas futbola klubiem, dibināts 1911. gadā. Spēlē Krievijas futbola augstākajā līmenī — Premjerlīgā. Kluba futbolisti ir seškārtēji Krievijas čempioni, septiņkārtēji Krievijas kausa ieguvēji un septiņkārtēji Krievijas superkausa ieguvēji. PSRS laikā kļuvuši par septiņkārtējiem čempioniem un piecas reizes izcīnījuši PSRS kausu. CSKA ir arī pirmais Krievijas klubs, kurš ir ieguvis kādu no Eiropas klubu kausiem — 2005. gadā tika izcīnīts UEFA kauss. Mājas spēles pašlaik aizvada 2016. gadā atklātajā VEB Arena stadionā, kura ietilpība ir 30 000 skatītāju vietu.
No 2011. līdz 2017. gadam klubu pārstāvēja Latvijas izlases spēlētājs Aleksandrs Cauņa. No 2001. līdz 2005. gadam klubā spēlēja Juris Laizāns.
Sastāvs
Sastāvs uz .
Kventins Tarantīno
Kventins Džeroms Tarantīno (en; dzimis Noksvillā, ASV) ir amerikāņu kinorežisors, scenārists, producents un aktieris.
Karjeru sācis 1980. gadu beigās, kad sarakstīja scenāriju un režisēja īsfilmu My Best Friend's Birthday, kurā arī attēloja galveno lomu. 1990. gadu sākumā turpināja režisora darbu vairākās neatkarīgajās filmās, 1992. gadā iznāca filma "Trakie suņi", Empire žurnāls to nosauca par visu laiku labāko neatkarīgo filmu. 1994. gadā tika izdota viņa nākamā filma — "Lubene", filma guva komerciālus panākumus, tāpat to pozitīvi novērtēja kritiķi, tā tiek uzskatīta par vienu no visu laiku labākajām filmām. 1997. gadā iznāca "Džekija Brauna". 21. gadsimta sākumā tika izdotas divas "Nogalināt Bilu" daļas: "Nogalināt Bilu 1. daļa" (2003) un "Nogalināt Bilu 2. daļa" (2004). 2009. gadā izdotā filma "Bēdīgi slavenie mērgļi" kļuva par Tarantīno visienesīgāko filmu (321 miljons ASV dolāru), 2012. gadā iznāca viņa filma "Atsvabinātais Džango".
Tarantīno ir ieguvis vairākas balvas, tai skaitā Amerikas Kinoakadēmijas balvu (par labāko oriģinālo scenāriju — "Lubene", "Atsvabinātais Džango"), divas Zelta globusa balvas, BAFTA kino balvu un Zelta palmas zaru Kannu kinofestivālā, tāpat režisors ir ticis nominēts Emmy un Grammy balvām. Filmu vēsturnieks un filmu veidotājs Pīters Bogdanovičs Tarantīno ir nosaucis par "ietekmīgāko savas paaudzes režisoru".
Timora
Timora (id) ir sala dienvidaustrumu Āzijā, lielākā no Mazajām Zunda salām. Dienvidos to apskalo Timoras jūra, ziemeļos — Savu jūra un Vetaras šaurums. Tā ir sadalīta starp divām valstīm — Indonēziju un Austrumtimoru. Salas nosaukums ir radies no vārda "timur", kas malajiešu valodā nozīmē "austrumi" — sala atrodas Mazo Zunda salu austrumu galā.
Rīgas miera līgums ar kuršiem
Rīgas miera līgums ar kuršiem ir Rīgā 1230. gada sākumā noslēgts miera līgums starp Abavas ielejas kuršu ciemu vecākajiem, Rīgas domkapitulu, Zobenbrāļiem un Rīgas pilsētas rāti. Tas izbeidza karadarbību, kas bija sākusies pēc 1228. gada kuršu un zemgaļu uzbrukuma Daugavgrīvai un turpinājās kā 1229. gada karagājiens uz Abavas kuršu zemi. 1230. gada deviņu Abavas kuršu ciemu miera līgums ar Rīgas krustnešiem ir senākais precīzi saglabājies līgums ar Senlatvijas iedzīvotājiem.
Līguma priekšvēsture
Pēc tam, kad Rīgas karaspēks izpostīja Abavas ielejas kuršu zemi, tajā izcēlās bads un iedzīvotāji lūdza labību no Rīgas tirgotājiem, pretī solot pāriet katoļu ticībā un kļūt par Rīgas bīskapa vasaļiem. 1230. gadā ciemu vecākie svinīgā ceremonijā Rīgā slēdza miera līgumu, ko no krustnešu puses parakstīja Rīgas domkapituls, Zobenbrāļu ordenis un Rīgas rāte, bet no kuršu puses Rendas, Valgales, Pedvāles, Matkules, Vānes, Pūres, Iģenes, Kandavas un Ansiņu ciemu vecākie. Vēlāk šo apgabalu sāka dēvēt par Miera Kursu (, senvācu: dat Vredecuren land).
Rīgas pilsēta un Zobenbrāļu ordenis šo līgumu izmantoja ka pretargumentu cīņā pret Alnas Balduīna centieniem 1231. gadā nodibināt tieši Romas pāvestam pakļautu Kurzemes bīskapa valsti: par spīti Rīgas namnieku sūtņiem Visbijā 1230. gada jūlijā apzvērētam solījumam neaizkart Rīgas pilsētas īpašumus, Balduīns esot atņēmis rīdziniekiem viņu zemes Kursā.
Dokumenta teksts
"Svētās Marijas konvents Rīgā, Zobenbrāļu ordeņa brāļi, rātskungi un Rīgas pilsoņi slēdz sekošu miera līgumu ar kuršiem šādos ciemos: Rendā, Valgalē, Pedvālē, Matkulē, Vānē, Pūrē, Iģenē, Kandavā, Ansē,
Un tā lai tas, ko te esam nosprieduši, laikam tekot, neizgaistu un neaizietu novārtā, izņemot gadījumu, kad kurši karotu pret kristītiem, mums šķiet, ka viss tas jāapstiprina un jāizpilda, kādēļ mēs piešķiram šai grāmatai pastāvibu un ar mūsu zieģeļiem, lieciniekiem parakstoties, kuru vārdi sekoši: Rīgas Sv. Marijas domkapitula prāvests Maurīcijs, pārtikas pārzinis Hedenrihs, mantas pārzinis Heiriks, Zobenbrāļu ordeņa mestrs Folkvīns un ordeņa brāļi Rūdolfs no Kaseles (Cēsu komturs), Gerfrīds Vrideke (Siguldas komturs), Markvarts no Tīringenes (Aizkraukles komturs). No rātskungiem Verners, Frederiks no Vendenes, Alberts Utnordius, Volderiks. Krustneši: Justāvijs no Duntes, Aleksandrs no Fehtes, Tomass no Hunefeldes, Dodo no Trāvemindes. Lībekas pilsoņi Markvards no Hāgenes, Zigfrīds no Hāzenbergas, Henriks Kleneburs un daudz citi. Parakstīts atklāti Rīgā, 1230. tā Kunga dzimšanas gadā."
Rotaļlietu stāsts 3
"Rotaļlietu stāsts 3" jeb "Rotaļlietas stāsts 3" (en) ir 2010. gada ASV datoranimācijas filma, kuras režisors ir Lī Ankrihs. Viņš bija iepriekšējo filmas daļu montāžists un viens no otrās daļas režisoriem. Filmas darbība koncentrējas uz Vudiju, Bazu Gaismasgadu un citām viņu īpašnieka Endija lellēm un to neskaidro nākotni, kad Endijs gatavojas doties uz koledžu. Filma ir turpinājums animācijas filmām "Rotaļlietu stāsts" un "Rotaļlietu stāsts 2".
Šī ir 2010. gada vislielākos kases ieņēmumus guvusī filma visā pasaulē, ASV un Kanādā atsevišķi. Tāpat tā ir 36. visu laiku ienesīgākā filma. "Rotaļlietu stāsts 3" ir pirmā animācijas filma, kuras kases ieņēmumi pārsnieguši vienu miljardu ASV dolāru.
ASV filmas pirmizrāde notika Taominas kinofestivālā, Latvijā "Rotaļlietu stāsts 3" pirmizrāde notika.