cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Osmaņu impērija
Dumpji un atmoda (1566—1683)
Lielvezīra Karā Mustafa Pašā vadībā Osmaņu armija tika sakauta kaujā par Vīni 1683. gadā, jo tai pretī bija stājušies Polijas un Svētās Romas impērijas spēki, kā rezultātā varas svara kausi tagad bija nosvērušies par labu Eiropas spēkiem visā reģionā. Saskaņā ar Karlovicas miera līgumu 1699. gadā tika izbeigts Lielais turku karš, un Osmaņu impērija cedēja visu Ungāriju Austrijai un Polijai.
Panīkums (1699—1908)
Skatīt arī lapu: Osmaņu impērijas stagnācija.
Garais Osmaņu impērijas panīkuma periods parasti tiek iedalīts divos posmos: neizdevušās reformas un modernizācija.
Reformas (1699—1827)
Balkānos tika zaudētas arvien vairāk kaujas un arvien vairāk valstis tika atdotas Austrijai. Dažas teritorijas kļuva neatkarīgas: Ēģipte un Alžīrija un nokļuva Apvienotās Karalistes vai Francijas ietekmē. 18. gadsimtā notika centrālās varas atbalstīta vietējās varas autonomijas palielināšana, kas patika vietējiem gubernatoriem un vadoņiem. Vairāki kari ar Krieviju norisinājās 17.—19. gadsimtos. Osmaņu zinātne un tehnoloģijas bija lielā mērā "aizkavējušās" viduslaikos, jo Osmaņu zinātnes pamatos tika likts uzsvars uz islāma filozofijas un matemātikas zināšanu apkopošanu, kā arī uz ķīniešu izgudrojumu apguvi: šaujampulveris un magnētiskais kompass. Rakstnieku (kaligrāfu) ģildes iespieddarbus nodēvēja par "Sātana izgudrojumu" un tādēļ impērija šo tehnoloģiju ieviesa tikai 100 gadus pēc J. Gūtenberga, kurš to izdarīja Eiropā jau 1450. gadā.
"Tulpju laikmeta" (turku valodā: Lâle Devri [la:le devri]) laikā Osmaņu impērija piedzīvoja ievērojamas izmaiņas politiskajās attiecībās ar Eiropu. Šajā laikā sultāns Ahmeds III kļuva ievērojams ar mīlestību pret tulpēm un miermīlīgu attieksmi pret visām reģiona valstīm. Impērija pastiprināja Balkānu pilsētu nocietinājumus, lai nodrošinātos pret iespējamiem uzbrukumiem no Eiropas valstu puses. Tika ieviestas izmaiņas nodokļu politikā: tika pazemināti vairāki nodokļi un uzlabots valsts tēls. Tika atļautas pirmās privātās ieguldījumu un uzņēmējdarbības institūcijas.
Sultāns Selims III (1789—1807) ieviesa pirmo nozīmīgāko modernizāciju bruņotajos spēkos pie robežām ar Eiropu. Šīs reformas kavēja ievērojama pretestība no reliģiskās vadības un Janičāru korpusa puses. Janičāru korpuss bija kļuvis grūti pārvaldāms un neefektīvs, kā arī negribēja šķirties no tam piešķirtajām plašajām pilnvarām un tādēļ nevēlējās mainīties. Selims par šīm izmaiņām samaksāja ar troni un savu dzīvību, par ko ar asiņainu izrēķināšanos atmaksāja viņa mantinieks Mahmuds II, kurš 1826. gadā noorganizēja masu slaktiņu Janičāru korpusa iznīcināšanai. Tālāk impērijā notika izglītības un tehnoloģiju reformas, kuru rezultātā tika nodibinātas augstākās izglītības iestādes, piemēram, Stambulas Tehniskā Universitāte. Neskatoties uz šīm reformām, panīkums tomēr turpinājās.
Modernizācija (1828—1908)
Osmaņu impērijas panīkums iezīmējas ar visu impērijas struktūru reorganizāciju un pārveidi centībā nostiprināt impērijas stāvokli iepretim tās plaukstošajiem sāncenšiem.
19. gadsimtā vairākās valstīs arvien vairāk pieauga nacionālisms, un no tā nebija pasargāta arī Osmaņu impērija. Kūsājošā nacionālā pašapziņa kopā ar augošo etniskā nacionālisma izpratni kļuva par vienu no ievērojamākajām idejām, kas Osmaņu impērijā bija iekļuvušas no Eiropas. Arvien vairāk pieauga revolucionāro nacionālistu partijas. Sacelšanās Osmaņu impērijas teritorijā bija ar tālejošām sekām 19. gadsimtā un spēcīgi ietekmēja Osmaņu valsts politiku 20. gadsimtā Vairāki Osmaņu turki šaubījās: vai tik šo etnisko konfliktu saknes nav meklējamas ārpus impērijas robežām un tām nav nekāda sakara ar valdību? Kamēr šis laiks tomēr bija samērā veiksmīgs, Osmaņu valsts spēja ietekmēt etniskās pretestības akcijas bija apšaubāmas. Reformas neaizturēja nacionālisma vilni Danubijas pārvaldītajās teritorijās un Serbijā, kas bija impērijas pakļautībā vairāk kā sešas desmitgades. 1875. gadā Serbija, Melnkalne, Bosnija, Bulgārija, Valahija un Moldova pasludināja neatkarību no Osmaņu impērijas un pēc kara ar Krieviju (1877—1878), Serbijai, Rumānijai un Melnkalnei tika formāli piešķirta neatkarība, bet pārējās Balkānu valstis palika Osmaņu varā.
Neskatoties uz impērijas iesauku "Eiropas slimnieks", impērijas patiesā atpalicība no Eiropas nebija ekonomiska, bet kulturāla. Impērijas galvenās problēmas bija tās nespēja tikt galā ar ārēji augošo imperiālismu un iekšēji progresējošo nacionālismu.
Impērijas gals (1908—1922)
Skatīt arī rakstu: Osmaņu impērijas gals.
Osmaņu impērijas sabrukuma pēdējais posms sākās ar otrās konstitūcijas laikmetu (osmaņu turku valodā: ايکنجى مشروطيت دورى). Šo laikmetu vadīja Savienības un progresa komiteja (turku valodā: İttihâd ve Terakkî Cemiyeti [ittiha:d ve terakki: dʒemijeti]) un kustība, kuru vēlāk nosauca par Jaunajiem Turkiem (turku valodā: Jön Türkler [ʒœn ty:rkler]). sākās Jaunturku revolūcijaa un tā ātri izplatījās visā impērijā. Rezultātā no troņa tika gāzts sultāns Abdulhamids II. Viņu izsūtīja uz Salonikiem (tag. Grieķijā), bet tronī kāpa viņa brālis Mehmeds V Rešads (Mehmed V Reşad).
Uzreiz pēc tam, kad 1911. gadā Itālija okupēja Lībiju, sākās Pirmais Balkānu karš (1912—1913), un tas bija īsts pirmais pārbaudījums Savienības un progresa komitejai. Jaunās Balkānu valstis, kas izveidojās 19. gadsimta beigās, tiecās iegūt savas teritorijas Osmaņu Albānijā, Maķedonijā un Trāķijā, pamatojoties uz etniskā nacionālisma principiem. Ar Krieviju kā vidutāju starp Serbiju un Bulgāriju 1912. gada martā tika noslēgts miera līgums, un starp Grieķiju un Bulgāriju — maijā. Melnkalne noslēdza līgumus ar Serbiju un Bulgāriju 1912. gada oktobrī. Serbijas un Bulgārijas līgums īpaši izcēla Maķedonijas sadalīšanu, jo tas bija pamata iemesls kara sākumam. Nesaskaņas Balkānos turkiem deva iespēju atgūt dažas teritorijas Trāķijā. Politiskā nestabilitāte Balkānos noveda līdz 1913. gada apvērsumam un sekojošajai "trīs pašā" valdīšanai.
Osmaņu impērija Pirmajā pasaules karā iesaistījās Tuvo austrumu kaujās kā Vācijas sabiedrotā. Osmaņu impērija spēja izcīnīt vairākas ievērojamas uzvaras kara sākumā, īpaši Galipoli kaujā un Kutas aplenkumā. Tomēr bija arī vairāki trūkumi, piemēram, graujošā sakāve Kaukāza karagājienā pret Krieviju. 1917. gada revolūcija Krievijā Osmaņu impērijai deva iespēju atgūt zaudētās teritorijas Azerbaidžānā, bet impērija bija spiesta šīs teritorijas cedēt kara beigās. Īpaši ievērojama bija armēņu pretošanās kustība Vanas vilājetā. Armēņu pretošanās aktīvisti 1915. gada maijā izveidoja neatkarīgu pagaidu valdību, dodot iespēju Osmaņu valdībai apvainot armēņus sadarbībā ar krievu spēkiem austrumu Anatolijā, kas uzbrūk viņu pašu valstij. Armēņu milicija un brīvprātīgo vienības iesaistījās armēņu nacionālās atbrīvošanas kustībā. 1917. gada beigās tika izveidota Armēņu Revolucionārā Federācija, kas izveidoja Armēnijas Demokrātisko Republiku. Sekojošo Osmaņu spēku sagrāvi izraisīja britu spēku uzbrukumi vairākiem svarīgiem stratēģiskiem mērķiem un arābu sacelšanās 1916.—1918. gadā.
Pirmā pasaules kara laikā Osmaņu valdība pieredzēja lielas grūtības arī valsts iekšienē. Austrumu Anatolijā atradās izolētie armēņu dumpinieki, kā rezultātā tika izdots 24. aprīļa apkārtraksts un notika Tehdžira likuma deportācijas no 1915. gada 1. jūnija līdz 1916. gada 8. februārim. Šajā periodā gāja bojā aptuveni 0,5 miljoni etnisko armēņu, ko daudzi vēsturnieki un zinātnieki dēvē par armēņu genocīdu. Daudzi zinātnieki un amatpersonas to uzskata par pirmo 20. gadsimta genocīdu, un tas ir otrs vairāk pētītais genocīds pēc holokausta. Turcijas oficiālās iestādes uzskata, ka nav pamatoti šajā gadījumā to saukt par genocīdu. Turcijas valdība uzskata, ka Tehdžira likums nebija galvenais armēņu bojāejas cēlonis Pirmajā pasaules karā. Turpretim, piemēram, Francijā par armēņu genocīda publisku neatzīšanu paredzēta juridiska atbildība.
Sadalīšana
Osmaņu impēriju sadalīja uzreiz pēc Pirmā pasaules kara. Impērija bija spiesta piekrist pilnīgai tās teritoriju sadalei un sadalīšanu sāka ar Mudrosas pamieru, kuram sekoja Konstantinopoles okupācija. Tajā pat laikā tika sarīkots arī Turku kara tribunāls (1919—1920), izraidīšana uz Maltu un tika noslēgts Sevras līgums. Apvienotās Karalistes un Francijas starpā tika sadalītas Osmaņu zemes Tuvajos Austrumos; Itālijai tika piešķirta impērijas Vidusjūras piekraste; Grieķijai — Egejas jūras piekraste; Marmora jūra un Bosfora jūras šaurums — cedēts sabiedrotajiem kā starptautiska zona; tika atzīta Armēnijas Republikas teritorija: Vilsona Armēnija (daudz lielāka nekā mūsdienās, iekļaujot lielas teritorijas Anatolijas austrumos, kurās dzīvo pārsvarā turki un kurdi). Apvienotā Karaliste bija praktiski ieguvusi visu, pēc kā tā tīkoja jau kopš slepenā Sikes—Piko līguma noslēgšanas ar Franciju (1916), kurā abas valstis jau kara sākumā bija sadalījušas savā starpā visus Tuvos Austrumus. Pārējās Antantes sabiedrotās valstis bija ieguvušas teritorijas, kurās drīz pēc kara sākās Turcijas neatkarības karš. Konstantinopoles okupācija un Izmiras okupācija lika Turku nacionālajai kustībai mobilizēties un sākās Turcijas neatkarības karš. Mustafa Kemala vadībā Turku nacionālā kustība Ankarā nodibināja Lielo nacionālo asambleju (turku valodā: Büyük Millet Meclisi [byjyk millet medʒlisi]), kas neatzina Osmaņu valdību un valstī iebrukušos spēkus. Turku revolucionāri izveidoja "tautas armiju" un padzina iebrukušos Grieķijas, Itālijas un Francijas karaspēkus. Viņi pārņēma savā kontrolē Armēnijas Republikai ar Sevras līgumu piešķirtās teritorijas un piedraudēja jūras šaurumus kontrolējošajiem britu spēkiem. Turku revolucionāri atbrīvoja Konstantinopoli, un jūras šaurumus un likvidēja Osmaņu sultanātu. no valsts tika izvadīts pēdējais Osmaņu sultāns Mehmeds VI (1918—1922) un ar Lozannas līgumu oficiāli tika proklamēta Turcijas Republika, kas ir arī Osmaņu impērijas tiesiskā mantiniece.
Impērijas teritoriju vietā tika izveidotas 40 jaunas valstis (ja skaita arī strīdīgo Ziemeļkipras Turku Republiku).
Impērijas sabrukumā lielā mērā vainojama tās ekonomikas sistēma un tās milzīgā teritorija, kas aptvēra atšķirīgu kultūru reģionus. Impērijā nebija pietiekami attīstīta sakaru sistēma, lai tā varētu sasniegt visas savas zemes un vairākas sabrukuma pazīmes ir līdzīgas iemesliem, kādēļ notika Romas impērijas sairšana. Iekšējo nesaskaņu pamatā bija atšķirības dažādu tautību starpā un valdības nespēja atrisināt esošās nesaskaņas. Osmaņu impērija pārāk vēlu ieviesa parlamentu un jaunā sistēma nepaspēja likvidēt sabiedrības atšķirīgo grupu starpā esošās plaisas.
Ekonomiskā vēsture
Impērijas ekonomisko uzbūvi noteica tās ģeopolitiskais novietojums. Osmaņu impērija atradās starp Austrumiem un Rietumiem, bloķējot sauszemes ceļus uz austrumiem un spiežot spāņu un portugāļu jūrniekiem kuģot jaunu ceļu meklējumos uz Austrumiem. Impērija kontrolēja garšvielu ceļu. Kad 1492. gadā pirmo reizi uz Ameriku devās Kristofors Kolumbs, Osmaņu impērija bija sasniegusi savus zelta laiku augstumus. Tā bija iespaidīga ekonomiska vara trijos kontinentos. Mūsdienu pētījumi Osmaņu vēsturē parāda, ka attiecības starp Osmaņu impēriju un centrālo Eiropu mainījās, tiklīdz tika atklāti jauni tirdzniecības ceļi. Nav grūti saskatīt sakarību starp to, ka Eiropas valstis bija atradušas jaunus ceļus, kas apiet Tuvos austrumus un to, ka Osmaņu impērija pati pamazām sāka ieslīgt stagnācijā.
Valsts iekārta
Diplomātiskajās aprindās impēriju bieži sauca "Lielie vārti", jeb "Lielā porta" — tas ir tiešs tulkojums no turku valodas: Bâb-ı Âlî. Tie bija vārti, pa kuriem ārvalstu vēstnieki varēja ieiet valdības kvartālā pie Topkapi (Topkapı) pils.
Osmaņi paši bija pārsvarā administrētāji, nevis ražotāji. Valsts neīstenoja aktīvu ekonomiskās ekspluatācijas programmu (kā darīja lielākā daļa citu Eiropā esošo koloniālo impēriju). Osmaņu ekonomisko attīstību raksturo pārticība un valsts noteiktas cenas, nodrošinot iespējami lielāku stabilitāti sabiedrībā. Valsts nekad neīstenoja aktīvu uzņēmējdarbības politiku, atstājot komerciju nemusulmaņu rokās. Saskaņā ar Osmaņu uzskatiem, valsts primārais uzdevums bija aizstāvēt un paplašināt musulmaņu zemes, nodrošinot drošību un saticību valsts iekšienē. Šāds uzskats sakņojas islāma sunnītu pamatprincipos.
Osmaņu dinastija
Osmaņu sultāns (vēlāk saukts par padišahu; turku valodā: pâdişâh [pa:diʃa:h], karaļu valdnieks) ir impērijas vienīgais valdnieks un sevī iemieso valsts augstāko varu, lai arī ne īpaši bieži to izmanto.
Impērijas harēms
Harēms bija ietekmīgākā institūcija Osmaņu galmā. To vadīja pie varas esošā sultāne māte (turku valodā: Valide Sultan), saukta arī par galveno dāmu (turku valodā: Baş Kadın [baʃ kadîn]). Viņai bija neierobežota vara pār visu harēmu, līdz ar to pār visiem, kas dzīvoja valdnieka galmā. Gadījumos, kad sultāne māte iesaistījās valsts politikā, tā guva virsroku un varēja būt ļoti ievērojams pretspēks sultānam. Laikā no 16. līdz 17. gadsimtam harēma sievietes faktiski pilnībā kontrolēja valsti un tādēļ šo periodu vēsturē sauc par „Sieviešu sultanātu” (turku valodā: Kadınlar Saltanatı [kadînlar saltanatî]).
Harēmam pašam bija sava iekšēja struktūra un iekārtas principi. Uzreiz pēc sultāna mātes hierarhiju turpināja sultāna pirmdzimtā dēla māte (turku valodā: Haseki Sultan), kurai bija vislielākā iespēja kļūt par nākamo sultāni māti. Tad sekoja sultāna četras oficiālās sievas (turku valodā: Haseki Kadın [haseki kadîn]) un zem viņām — astoņas mīļākās konkubīnes (turku valodā: ikbâl vai hâs odalıks), un tad sekoja citas konkubīnes, kuras sultāns bija iecienījis un piešķīris tām nosaukumu gözde [gœzde]. Tālāk hierarhijā sekoja citu amatpersonu konkubīnes. Skolnieces (turku valodā: acemî [adʒemi:]) un jauniņās (turku valodā: câriye [dʒa:rije] vai şâhgird [ʃa:hgird]) bija jaunas meitenes, kas gaidīja, lai viņas kāds apprec, vai vienkārši nebija vēl pabeigušas harēma skolu.
Pils skolas
Pils skolās tika apmācīti no iekarotajām kristiešu zemēm iegūti jauni kristiešu vergi vīrieši (devşirme [devʃirme]). Šādas skolas darbojās vecajā pilī Edirnē, Galatas pilī un Ibrahima Pašā skolā Stambulā. Puiši skolu beidza septiņu gadu laikā un varēja kļūt par sultāna vai citu augstmaņu kalpiem, kā arī varēja iet kalpot kavalērijas sešās divīzijās vai iestāties Janičāru korpusā. Talantīgākie devşirme devās tālāk uz Topkapi (Topkapı) pili, kur viņus apmācīja augstākiem amatiem Osmaņu galmā vai armijā.
Divāns (Padome)
Lai arī sultāns bija augstākās varas monarhs, viņam bija vairāki padomnieki un ministri. Visietekmīgākie no tiem bija Divāna vezīri, kurus vadīja lielvezīrs. Osmaņu impērijas Augstākais divāns (osmaņu turku valodā: Dîvân-ı Hümâyûn) bija padome, kurā sapulcējās visi vezīri un apsprieda impērijas politiku. Lielvezīra pienākums bija par sapulcē pieņemtajiem lēmumiem informēt sultānu. Sultāns ļoti bieži ņēma vērā vezīra ieteikumus, bet viņam nebija jāpakļaujas Divāna spriedumiem. 14. gadsimtā Divāns sastāvēja no četriem vezīriem, bet 17. gadsimtā to skaits jau pieauga līdz 11, no kuriem četri kalpoja kā kupola vezīri (nākamie svarīgākie vezīri pēc lielvezīra).
Impērijas valdība
Neskatoties uz daudzajām reformām, ko piedzīvoja impērijas iekārta, laika gaitā nemainīgas palika vairākas struktūras. Pirmā lieta, kas nekad netika mainīta, bija sultāna augstākā vara. Neskatoties uz gadījumiem, kad Divāns pieņēma ļoti svarīgus jautājumus, augstākā vara un galīgais vārds vienmēr piederēja sultānam.
Pēc Jaunturku revolūcijas 1908. gadā Osmaņu impērija kļuva par konstitucionālu monarhiju bez izpildvaras un tika izveidots parlaments ar pārstāvjiem no katras provinces.
Savas varas augstumos Osmaņu impērijā bija 29 provinces un trīs pakļautās teritorijas (Moldāvija, Transilvānija un Valahija).
Valsts simboli
''Skatīt arī rakstus: Tugra, Osmaņu impērijas karogi, Osmaņu impērijas ģerbonis
Tugras (turku valodā: Tuğra [tu:ra]) bija Osmaņu sultānu kaligrāfiski veidotas monogrammas (paraksti). Tās iegravēja sultāna zīmogā, un tās ietvēra sultāna vārdus un viņa tēva vārdu. Sauklis "vienmēr uzvarošais" arī tika iekļauts tugrā. Pirmā tugra tika izgatavota Orhanam Gazi.
Sabiedrība
Viens no lielākajiem Osmaņu impērijas sasniegumiem bija tās iedzīvotāju vienotība, kas valdīja starp tik dažādajiem impērijas iedzīvotājiem. Viens no iemesliem varētu būt impērijas iespaidīgā militārā vara un iebiedēšanas politika jauniekarotajās teritorijās. Vēsturnieki arvien vairāk piekrīt viedoklim, ka šādu vienotību un saticību bija iespējams panākt ar valstī stingri ievērotajiem islāma likumiem, kas nosaka, ka musulmaņi, kristieši un jūdi (tie sastādīja lielāko impērijas iedzīvotāju skaitu) — visi tika uzskatīti par vienlīdzīgiem, kā tas teikts Korānā par Grāmatas cilvēkiem (arābu valodā: Ahl al-Kitâb). Sākoties Mehmeda II valdīšanas laikam, impērijā dzīvojošajiem grieķiem tika piešķirtas plašākas pilnvaras un daudziem ebrejiem ļāva apmesties uz dzīvi Osmaņu impērijā.
Milleti
Osmaņu impērijas pārvaldītās reliģiskās kopienas bija tiesīgas veidot milletus, kas ir kaut kas līdzīgs atklātai sabiedriskai organizācijai ar saviem iekārtas un darbības noteikumiem. Millets ievēroja tikai savas reliģijas likumus (kanonus), tradīcijas un valodu un hierarhiju. Milleta augstākā persona (patriarhs u. tml.) bija tieši padots sultānam, kurš no milleta prasīja uzticību Osmaņu dinastijai. Pēc Konstantinopoles ieņemšanas sultāns Mehmeds II savu armiju izmantoja pilsētas infrastruktūras atjaunošanai un neiejaucās pastāvošajā sabiedrības iekārtā.
Osmaņu dinastijas augstā iecietība pret citām tautībām bija viens no galvenajiem iemesliem, kādēļ impērijā arī turpmākajos gados integrācija nesagādāja problēmas. Situācija krasi mainījās līdz ar nacionālisma kustības izaugsmi. Impērijas sadalīšanas laikā tieši valsts dažādība kulturālā un etniskā ziņā bija tās vājā puse un te vairs nelīdzēja ne pirmais ne otrais Osmaņu parlaments.
Pilsonības pamati
Osmaņu valsts pārvalde atļāva lielākajām reliģiskajām kopienām dibināt savas biedrības, kuras sauca par milletiem (turku valodā: millet), kurā katrai kopienai bija tiesības pieņemt sultāna aizsardzībā savus reliģiskos likumus, tradīcijas un valodu. Milletus vadīja reliģiskie vadītāji, kas bija arī vadītāji citos laicīgos jautājumos, un viņi bija galvenās amatpersonas, kas īstenoja Osmaņu varu. Pēc Konstantinopoles ieņemšanas Mehmeds II savu armiju izmantoja pilsētas fiziskai atjaunošanai. Tika atjaunotas visas vecās ēkas, ielas, akvedukti, un tika izbūvēti jauni tilti, tika modernizētas sanitārtehniskās būves un konstrukcijas, kā arī ieviesta apjomīga pilsētas apgādes sistēma, kas nodrošināja pilsētu ar nepieciešamo.
Osmaņu impērijā pastāvošā augstā iecietība pret etniskajām minoritātēm bija viena no stiprajām šīs valsts īpašībām, kas ļāva diezgan viegli pievienot jaunas teritorijas līdz laikam, kad impērijā sāka iegūt popularitāti etniskais nacionālisms. Šāda daudzveidības politika noveda līdz nemieriem, un ne pirmais, ne otrais parlaments nespēja atrisināt radušos problēmu.
Osmaņu dinastija, tāpat kā viņu padotie un pavalstnieki, pamatā bija turku tautības. Dinastija ātri zaudēja savu turcisko identitāti vairāku laulību rezultātā ar citu tautību pārstāvjiem. Tā sauktā "Turku impērija" faktiski sastāvēja no daudzu dažādu tautību cilvēkiem. Osmaņu impērija veiksmīgi pastāvēja tādēļ, ka tajā tika apvienots dažādo tautību spēks un ietekme, kas ātri nomainīja sākotnējās klejotāju tautas tradīcijas.
Verdzība
Osmaņi bija cēlušies no klejotāju ciltīm, kurās ļoti minimāli tika praktizēta verdzība. Arī islāma pamatprincipi nepieļāva verdzību kā tādu, jo Korānā skaidri noteikts, ka "visi cilvēki ir vienlīdzīgi". Osmaņi nepieļāva verdzību savā impērijā. Tomēr Osmaņu impērijas valsts vara balstījās uz milletiem, un katrs millets savā iekšienē varēja pieņemt savus likumus, kā rezultātā atsevišķās Osmaņu impērijas daļās pastāvēja verdzība. Tirdzniecība ar vergiem Osmaņu impērijā bija aizliegta ar vienu no šariata likumiem. Piemēram, saskaņā ar šariatu, jebkurš vergs, kas pieņēma islāmu par savu ticību, bija uzreiz jāatbrīvo. Tādēļ jebkurā gadījumā, kad kāds mēģināja nosaukt kādu Osmaņu vadītāju par vergturi, tas tika uztverts ar lielu aizvainojumu, un Osmaņi uz šādu apvainojumu reaģēja ārkārtēji asi.
Parasti verdzība robežojās tikai ar cilvēku kalpošanu noteiktā namā, tai skaitā sieviešu turēšanu harēmā (odaleska, turku valodā: odalık). Daudzi šādi turētie kalpi bija kara gūstekņi vai robežpārbēdzēji. Vidusjūras reģionā viņus izmantoja flotē kā airētājus uz kuģiem. Sākoties Tanzimata periodam, Osmaņu impērija sāka pamazām izskaust verdzību pavisam. Tomēr pilnībā verdzību neatcēla līdz pat republikas proklamēšanai.
Devširme sistēma (turku valodā: Devşirme) netika uzskatīta par verdzības paveidu, jo saskaņā ar Osmaņu valsts iekārtu, sultānam tāpat piederēja pilnīga vara pār visiem valsts iedzīvotājiem. Sultāna vergs, jeb kul (padotais), Osmaņu sabiedrībā tika augsti cienīts un šāds cilvēks parasti piederēja armijas elitei ar ļoti labu atalgojumu. Tādēļ viņu uzskatīt par vergu (rietumnieku izpratnē) ir nepareizi.
Aspazija
Johanna Emīlija Lizete Rozenberga (dzimšanas dokumentos — Rozenvalde), vēlāk — Elza Pliekšāne (dzimusi, mirusi ), plašāk pazīstama kā Aspazija, bija latviešu literāte un politiķe.
Osmaņu impērija
Verdzība
Kaukāzā bija plaši izplatīta verdzība lauku apvidos, kas bija ienesta no Anatolijas un Rumelijas pēc 1864. gada čerkesu migrācijas. Tādēļ šajā sakarā starp ienācējiem un Osmaņu valsts varu bija neskaitāmas nesaskaņas.
Aspazija
Biogrāfija
Dzimusi 1865. gada 16. martā turīga Zemgales zemnieka ģimenē Zaļenieku pagasta "Daukšās". Mācījās Zaļāsmuižas pamatskolā, Jelgavas Dorotejas meiteņu pamatskolā un Jelgavas Trīsvienības sieviešu ģimnāzijā (1874—1884), ģimnāziju nepabeidza, izstājās īsi pirms tās beigšanas. Dedzīgi lasīja vācu romānistus un dzejniekus, savus pirmos dzejoļus uzrakstīja 14 gadu vecumā vācu valodā. Ģimnāzijas pēdējo klasi Rozenberga nepabeidza un 1886. gadā apprecējās ar Vilhelmu Maksi Valteru, kļūstot par Elzu Valteri. 1887. gadā laikrakstā "Dienas Lapa" feļetona pielikumā tika publicēts viņas dzejolis "Jaunā gadā", viņa piedalījās lugu konkursā ar drāmu "Atriebēja", taču tā netika iespiesta cenzūras iebildumu dēļ. Pēc šķiršanās no pirmā vīra laikā no 1891. līdz 1893. gadam Aspazija strādāja par mājskolotāju Jaunsvirlaukā, Pociemā, un sacerēja lugas "Zaudētās tiesības", "Vaidelote" un poēmu "Saules meita". Šos darbus viņa publicēja ar pseidonīmu "Aspazija" (no sengrieķu ‘mīlamā’, kas bija arī izglītotās Perikla draudzenes vārds) un viņas lugās spilgti attēlota sievietes cīņa pret dogmām un aizspriedumiem, par tiesībām veidot savu dzīvi saskaņā ar jūtām.
Osmaņu impērija
Kultūra
Skatīt arī rakstu: Osmaņu impērijas kultūra
Aspazija
Biogrāfija
Pēc pārcelšanās uz Rīgu 1893. gada novembrī strādāja Rīgas Latviešu teātrī par koristi un sāka nodarboties ar žurnālistiku. 1894. gadā teātris uzveda viņas lugas "Vaidelote" un "Zaudētās tiesības". Šajā laikā viņa iepazinās ar Jāni Pliekšānu (Raini), kurš tolaik bija avīzes "Dienas Lapa" redaktors un pievienojās Jaunās strāvas kustībai. 1897. gadā iznāca Aspazijas pirmais dzejoļu krājums "Sarkanās puķes", kas izraisīja plašu rezonansi sabiedrībā. Pēc kustības sagrāves Aspazija 1897. gada 21. decembrī Rīgā salaulājās ar apcietināto J. Pliekšānu. No 1898. līdz 1903. gadam viņa strādāja "Dienas Lapas" redakcijā un pārmaiņus dzīvoja Rīgā un Vjatkas guberņas Slobodskas (Слободской) pilsētā pie izsūtītā Raiņa. Šajā laikā viņa kopā ar Raini tulkoja Johana Volfganga fon Gētes darbus, Aspazija viena pati — Henrika Senkeviča, R. Hamerlinga darbus. Kopā ar Raini 1905. gada revolūcijas laikā Aspazija aktīvi piedalījās dažādos masu pasākumos un viņas drāmas "Sidraba šķidrauts” izrāde kļuva par vienu no spilgtākajiem latviešu garīgās un nacionālās atmodas notikumiem.
Osmaņu impērija
Kultūra
Osmaņu impērijas paspārnē dzīvojušas daudzas un dažādas tautas ar atšķirīgu kultūru un tradīcijām. Tādēļ ļoti grūti definēt, kas ir osmaņu kultūra. Atsevišķos mākslas un kultūras virzienos pastāvēja īpaša osmaņu kultūra: grieķu osmaņu kultūra, armēņu osmaņu kultūra u.c. Vairākas kultūras Osmaņu impērijā piedzīvoja savus ziedu laikus un guva īpašu atzinību un cieņu osmaņu valsts vadītāju vidū, jo arī viņi katrs pārstāvēja savu tautību un kultūru.
Aspazija
Biogrāfija
Sākoties represijām, Aspazija ar Raini 1905. gada nogalē emigrēja uz Šveici, kur līdz 1920. gadam dzīvoja Tičīno kantona Kastaņjolā pie Lugano ezera. Pēc atgriešanās Latvijā Aspazija tika ievēlēta Satversmes sapulcē, piedalījās Latvijas Republikas izveidē un aktīvi aizstāvēja sieviešu tiesības.
Aspazija mirusi 1943. gada 5. novembrī, apbedīta blakus savam vīram Raiņa kapos. 1996. gadā Aspazijas pēdējā dzīvesvietā Dubultos atvērts muzejs. 2004. gadā veiktajā aptaujā par 100 visu laiku ievērojamākajām Latvijas personībām Aspazija tika ierindota 20. vietā.
Osmaņu impērija
Kultūra
Viens no osmaņu kultūras atzariem nāk no Oguzas turkiem, kas bija centrālās Āzijas tjurku klejotāju tauta. Līdz ar Oguzu ienākšanu Anatolijā caur Persiju vairāku gadsimtu laikā viņi ļoti ietekmējās no persiešu kultūras. Pēc tam, kad 1453. gadā Mehmeds II iekaroja Konstantinopoli, vairākas tradīcijas no bizantiešu un eiropiešu kultūras tika ieviestas arī osmaņu kultūrā. Impērijai vēlāk paplašinoties, arvien jaunākas vēsmas ienāca valsts kultūrā no jaunajām zemēm, bagātinot jau tā raibo kultūru.
Osmaņu multikulturālisms skaidri atspoguļojas valsts politikā. Iemesls impērijas ilgajai pastāvēšanai bija tās iekšienē valdošais iecietības augstais līmenis, kas sakņojās osmaņu klejotāju tautas kultūrā un bija nesalīdzināms ar iecietību jebkurā citā viduslaiku valstī gan rietumos, gan austrumos.
Arhitektūra
Osmaņu arhitektūru ietekmēja seldžuku dinastijas, persiešu, bizantiešu, grieķu un islāma arhitektūra. Tomēr arhitektūra, apvienojot šos dažādos stilus, izveidojās par atsevišķu osmaņu arhitektūras stilu. Periods no 1300. līdz 1453. gadam pieskaitāms Osmaņu impērijas izaugsmes periodam, kad osmaņu mākslā tika meklēti jauni attīstības virzieni un idejas. 1453.—1600. gadu periodu dēvē par klasisko periodu, kad impērija strauji paplašinājās, un šajā laikā osmaņu māksla bija labi attīstījusies. Impērijas stagnācijas laikā osmaņu stils atpalika no iepriekš sasniegtajām mākslas augstienēm. Tulpju periodā kultūru ietekmēja eiropiešu ornamentālisms: baroks, rokoko, ampīrs u.c.
Turku mākslas vieta islāma mākslā vienmēr tiek vērtēta atšķirīgi. Reģionos, kur kultūra bija jau veidojusies no pirms islāma tradīcijām, īpaši populāra kļuva Sīrijas antīko kristiešu kultūra un Irānas sasanīdu māksla. Apvienojot arābu, persiešu un turku elementus, radās jauns islāma kultūras virziens. Lielākā daļa islāma valstu bija turku dibinātas, un gandrīz tūkstošs gadus jau kopš 9. gadsimtā turku kultūra bija centrālajā vietā visā islāma pasaulē.
Turku mākslas attīstību ietekmēja vairākas dažādas valstis. Veselu gadsimtu ļoti ievērojams paraugs arhitektiem bija samanīdu Ismaila kapenes Bukharā, kas bija revolucionāra dizaina piemineklis. Tas bija dažādu stilu apvienojums: sasanīdu uguns tempļu, karahaniešu un seldžuku kapeņu un budistu stupu elementi tika iekļauti vienotā darbā. Gazneviešu piļu plānojums tika aizgūts no sasanīdiem, kā arī to noformējumu ievērojami ietekmējusi abasīdu piļu arhitektūra. Tomēr, neskatoties uz šo lielo dažādo stilu ietekmi, visi turku mākslas pieminekļi ir skaidri atšķirīgi savā īpatnējā stilā no jebkura stila, kas šo mākslu ietekmēja.
Osmaņu arhitektūras pamatprincipi pamatā bija nešķirami no mošeju būvniecības. Mošejas impērijā bija neatņemama sabiedriskās dzīves sastāvdaļa, tā bija centrālā ēka pilsētas plānošanas un sabiedrisko pakalpojumu ierīkošanas jomās. Nākamās svarīgākās celtnes pēc mošejām bija valsts zupas virtuves, teoloģijas skolas, slimnīcas, turku pirtis un kapličas.
Osmaņu arhitektūras klasiskā perioda paraugus ārpus Stambulas un Edirnes var redzēt arī Ēģiptē, Eritrejā, Tunisijā, Alžīrijā, Balkānos un Ungārijā: te tika celtas jaunas mošejas, tilti, strūklakas un skolas.
Valoda
Etniskās grupas impērijā savās valodās turpināja runāt draugu, kaimiņu un ģimenes lokā. Ciematos, kuros dzīvoja divas vai vairākas etniskās grupas, iedzīvotāji parasti zināja viens otra valodu. Lielākās kosmopolītiskās pilsētās iedzīvotāji, ja viņi bija izglītoti, runāja osmaņu vai persiešu valodā, kā arī, ja viņi bija musulmaņi — arābu valodā. Pēdējos divos impērijas pastāvēšanas gadsimtos arvien lielāku popularitāti ieguva franču un angļu valoda. Sabiedrības elite skolās mācījās franču valodu un lietoja tikai no Eiropas vestās preces, lai apliecinātu savu piederību progresīvajam slānim. Pamazām izplatījās turku valoda, bet valsts bija ieinteresēta izplatīt tikai divas valodas: persiešu valodu valsts vajadzībām un arābu valodu reliģiskajām vajadzībām. Šajā laikā radās arvien vairāk populāru persiešu dzejnieku.
Osmaņu turku valoda bija turku valodas paveids, kurā bija liela persiešu un arābu valodas ietekme. Osmaņu impērijā īpaši svarīgas bija trīs valodas: turku valoda, persiešu valoda un arābu valoda. Šīs valodas nelietoja paralēli, kā ierasts citās daudzvalodu valstīs. Lielākā daļa impērijas birokrātu runāja turku valodas paveidā, kurā bija ļoti liels daudzums dažādu aizguvumu un piejaukumu no arābu un persiešu valodu gramatikas un vārdu krājuma. Gramatika vispārēji pamatā palika no turku valodas, bet, kad tajā tika iejaukti neskaitāmi arābu un persiešu vārdi, teikums palika neskaidrs jebkuram impērijas iedzīvotājam, kurš nav mācījies arābu, persiešu vai abas šīs valodas. Sarunvalodas un oficiālās valodas veidi ar laiku kļuva tik atšķirīgi, ka vienkāršam pilsonim, bija jāmaksā īpašam ierēdnim — "lūgumu rakstītājam" (turku valodā: arzıhâlci [arzîha:ldʒi]), lai varētu sazināties ar valsts institūcijām.
Mūzika
Tā kā mūzika bija īpaši svarīga sastāvdaļa osmaņu elites izglītības sistēmā, pat vairāki sultāni paši bija profesionāli mūziķi un komponisti, piemēram, Selims III, kura mūziku spēlē vēl mūsdienās. Tā kā bija liela atšķirība starp galvaspilsētu un pārējo valsts teritoriju, radās divi pavisam atšķirīgi mūzikas virzieni: osmaņu klasiskā mūzika un tautas mūzika.
Osmaņu klasiskā mūzika bija bizantiešu, arābu un persiešu mūzikas apvienojums. Šie skaņdarbi tika komponēti īpašās ritma vienībās: usul, kas ir kaut kas līdzīgs rietumu mūzikas metram, un melodiskās vienībās: makam, kas ļoti līdzinās rietumu tonalitātei. Tika lietoti dažādi Anatolijas un centrālās Āzijas instrumenti (saz, baģlama, kemence, ud, tanbur, kanun, ney un vēlāk arī vijoles un klavieres).
Provincēs savukārt radās dažādu veidu tautas mūzika. Populārākie tautas mūzikas stili: Balkānu un Trāķijas turkuss, Egejas turkuss, centrālās Anatolijas turkuss, austrumu Anatolijas turkuss un Kaukāza turkuss. Stambulā neradās tautas mūzika, jo te bija dzirdama tikai osmaņu klasiskā mūzika.
Virtuve
Runājot par osmaņu virtuvi, parasti atsaucas uz galvaspilsētas Stambulas ēdieniem, kā arī uz atsevišķu reģionālo galvaspilsētu ēdieniem, kur dažādu tautu tradīciju sajaukumā radās īpaši ēdieni, kas garšoja visiem. Galvenā vieta, kur tika radīti jauni ēdienu paraugi, bija sultāna pils virtuve, kuras pavāri no dažādām valsts malām bija sabraukuši, lai radītu jaunus un nepārspējamus ēdienus. Sultāna virtuves receptes ātri nokļuva pie plašākas sabiedrības dažādos īpašos gadījumos, piemēram, Ramazāna pasākumos.
Dzīvesveids
Osmaņu galma dzīve lielā mērā balstījās uz Persijas šahu tradīcijām, bet to ļoti ietekmēja arī grieķu un eiropiešu kultūras.
Galms (Topkapı)
Kultūra, kas radās galmā un ap to, kļuva zināma ar apzīmējumu "osmaņu stils" jeb "osmaņu veids". Ja kāds gribētu panākumus karjerā, viņam noteikti būtu jāiemācās šis stils. Tajā neatņemama sastāvdaļa bija persiešu, arābu un osmaņu turku valodu zināšanas, kā arī zināšanas par uzvedību dažādos apstākļos: galmā, sultāna klātbūtnē un dažādos valsts vai reliģiskos pasākumos. Osmaņu stils nošķīra augstākās aprindas no zemākajām. Lauciniekus un ciematu iedzīvotājus sauca par turkiem, bet augstmaņus — par osmaņiem.
Skatīt arī rakstu: harēms.
Provinču galvaspilsētas
Papildus osmaņu galmam, attīstījās arī lielas pilsētas, kurās osmaņu vara sekmēja daudzveidību tāpat kā daudzās mūsdienu lielpilsētās: Sarajeva, Skopje, Saloniki, Dimaška, Bagdāde, Beirūta, Jeruzaleme, Meka bija pilsētas, kurās aktīvi tika īstenota daudzveidības un iecietības politika, kuru īstenoja vietējās pašpārvaldes, ņemot par paraugu osmaņu galmu.
Reliģija
Uzreiz pēc Konstantinopoles krišanas 1453. gadā Mehmeds II nelikvidēja Grieķu pareizticīgo ekumenisko patriarhātu, bet par tās galvu iecēla Genādiju II Sholāriju, apstiprinot viņu par Romas milleta etnarhu. Saskaņā ar milletu sistēmu, citas ticības piekritēji bija impērijas padotie, bet viņiem nebija jāpakļaujas islāma likumiem. Pareizticīgo millets turpināja darboties saskaņā ar Justiniāna kodeksu, kas visus iepriekšējos 900 gadus bija spēkā Bizantijas impērijā. Turklāt, tā kā viņi bija lielākā nemusulmaņu grupa visā impērijā, pareizticīgo milletam bija vairākas īpašas priekšrocības politikā un komercijā.
Tādus pašus milletus izveidoja arī pārējām grupām: osmaņu jūdiem, kas visi bija pakļauti galvenajam rabīnam (Haham Başı); armēņu pareizticīgajiem, kas bija pakļauti galvenajam bīskapam, kā arī citām reliģiskajām grupām.
Valsts un reliģija
Osmaņu impērija saskaņā ar šariata likumiem bija iecietīga pret kristiešiem un jūdiem, bet ne pret politeistiem (daudzdievjiem). Pievēršana islāmam ar varu ir pretrunā ar šariata likumiem, taču tā tika praktizēta attiecībā uz kristiešu zēniem, ka tika atņemti vecākiem saskaņā ar asins nodokli.
Valsts attiecības ar Grieķu pareizticīgo baznīcu bija ļoti mierīgas un saticīgas un jebkāda valsts vardarbība pret grieķiem notika ārkārtēji retos un īpašos gadījumos. Valsts baznīcas iekārtu nemainīja un nekontrolēja līdz pat Grieķu neatkarības karam (1821—1831). Osmaņu impērija jūdiem kalpoja kā glābiņš no vajāšanas un mocībām Eiropā. Piemēram, 1492. gadā, kad notika jūdu izraidīšana no Spānijas, sultāns Bajezids II viņus uzņēma Osmaņu zemēs.
Tiesību sistēma
Tiesību iekārta Osmaņu impērijā balstījās uz vietējā līmeņa tiesību iekārtas. Tādu tiesību iekārtu, kas nebija pretrunā ar valsts kopējo tiesību iekārtu, nemainīja un neaizvietoja. Otožona iekārta sastāvēja no trīs tiesu iekārta: Visu šo tiesu sistēmu darbību noteica ar administratīviem kanoniem (turku valodā: kanun).
Minētās tiesu sistēmas nebija pilnībā nošķirtas, jo musulmaņu tiesa varēja lemt par saistībām dažādu ticību subjektu starpā, un vairākos gadījumos jūdi un kristieši vērsās musulmaņu tiesā, lai gūtu tiesiski spēcīgāku spriedumu. Sievietes vienmēr izvēlējās pieteikt prasību musulmaņu tiesā, jo tā bija pret viņām daudz taisnīgāka un vienmēr taisnīgi apmierināja viņu prasības.
Visā valstī bija spēkā divas tiesību sistēmas: Osmaņu vara necentās ietekmēt nemusulmaņu tiesību sistēmas, neskatoties uz to, ka tas bija iespējams ar vietējo pārvaldnieku starpniecību. Islāma šariata likumi ir kodekss, kurā apkopoti: Korāns, hadīts (pravieša Muhameda teiktais), ižmā (Ummas, jeb musulmaņu sabiedrības locekļu vienprātīgi pieņemtie lēmumi), kijass (no iepriekšējiem precedentiem atvasināti analoģiski secinājumi) un vietējās parašas. Savukārt, turku kanoni ir sultāna izdoti, ar reliģiju nesaistīti (sekulāri) likumi jautājumos, kas tieši nav saistīti ar šariata likumiem. Abas tiesību sistēmas mācīja impērijas tiesību skolās Stambulā un Bursā.
1877. gadā Medželles kodeksā tika radīts vienots civilkodekss (bez ģimenes tiesību daļas). Vēlāk tika veidoti arī komerckodekss, kriminālkodekss un civilprocesa kodekss.
Karaspēks
Skatīt arī: Sipahi, Akindži, Timarioti, Janičāri, Nizam-ı Cedid
Osmaņu karaspēks bija sarežģīta rekrutēšanas un lēņu sistēma. Osmaņu karaspēka pamatā bija sen izveidotā vieglā kavalērija un viņiem piešķīra lēņus, ko sauca par timariem (turku valodā: Tımar [tîmar]). Kavalērija kaujā izmantoja lokus un īsus zobenus, pielietojot nomadu taktiku, kas bija līdzīga Mongoļu impērijas taktikai. Kādu laiku Osmaņu impērijas karaspēks bija viens no attīstītākajiem karaspēkiem pasaulē, un tas pirmais tika aprīkots ar musketēm. 19. gadsimtā uzsāktā Osmaņu impērijas modernizācija vispirms tika sākta ar karaspēka reformām. Tā bija pirmā armija, kurā kā ekspertus uzaicināja Eiropas speciālistus. Impērijā tika ieviesta jauna kara tehnoloģija un ieroči, kurus vairumā gadījumu piegādāja Vācija un Lielbritānija.
Freija
Freija (non — 'kundze') senskandināvu mitoloģijā ir auglības, kā arī mīlas un skaistuma dieviete. Freiju saista arī ar dzimumattiecībām, karu, pareģojumiem utt. Sākotnēji Freija pieder pie vāniem, taču pēc tam nonāk pie āsiem.
Freija veic arī valkīras funkcijas — viņa kopā ar Odinu izlemj, kurus karavīrus uzņemt Valhallā (šo funkciju Freija pārņēmusi no Frigas, Odina sievas).
Pastāv uzskats, ka Freija un Friga varētu būt viena un tā pati dieviete, taču ticami, ka tās ir atsevišķas dievietes, kas noteiktos periodos daļēji saplūdušas vienā.
Freiju bieži iekāro gan citi dievi, gan rūķi un jotuni. Šis motīvs ir pamatā daudziem mītiem.
Izcelsme un attiecības ar citiem dieviem
Freija ir Freira māsa un Njorda un Skadi meita. Saskaņā ar Snorres Sturlusona Edu Freijas vīrs ir Ods, kurš bieži dodas tālos ceļojumos. Freija dodas viņu meklēt (katrā vietā pieņemdama savu vārdu) un neatradusi raud. Viņas asaras pārvēršas "caurspīdīgā zeltā" jeb dzintarā. Freijai un Odam ir divas meitas — Hnosa un Gersimi.
Freijas atribūti
Freijas atribūti ir apmetnis no vanaga vai ērgļa spalvām (tas ļauj viņai pārvērsties par jebkuru putnu), cvergu darinātā kaklarota Brisingamena (to izgatavoja četri rūķi, kas vēlējās katrs ar viņu kopā pavadīt nakti, kam Freija arī galu galā piekrita; pēc tam Odina uzdevumā kaklarotu nolaupīja Loki, un Odins par to prasīja to pašu samaksu). Freija atkarībā no gadījuma pārvietojas kaķu vilktā pajūgā (kaķi ir lauvu lielumā) vai (dodoties kaujās) uz kaujas mežakuiļa Hildisvina.
Freijas pils Asgardā ir Folkvanga (tajā viņa apmetusies Sesrumnirā).
Freirs
Freijs (senskandināvu jeb non — 'kungs') senskandināvu mitoloģijā ir auglības dievs (Freijs ir falliska dievība). Viņš valda pār lietu, sauli un lauku auglību. Viņš ir gan miera dievs, gan arī prasmīgs karotājs. Freijs ir vanu dievs. Viņš tiek uzskatīts par skaistāko no vanu dieviem un dēvēts arī par "pasaules dievu". Freiju piesauca auglīgai laulībai.
Ragnarokā Freiju nogalinās uguns milzis Surts (Freijs tajā cīnīsies bez zobena, jo to atdevis Skirnem jeb Skaidrim ).
Freija pielūgsmes centrs bija Upsāla.
Izcelsme un attiecības ar citiem dieviem
Freijs ir Njorda un Skades dēls un Freijas brālis. Sākotnēji Freijs varētu būt bijis saules dievs, savukārt Freija — mēness dieviete.
Freija sieva ir milze Gerda, sensk. Gerðr (saistāma ar zemes iemiesojumu Gerdu), kuru Freijs pamana, apsēdies Hlidskjalvā. Lai viņu iegūtu, Freijam jāatdod Skirnem jeb Skaidrim savs burvju zobens, kurš cīnās pats, "ja prātīgs tas, kurš to cilā". Pēc tam Freijs pieveic milzi Beli ar ragu.
Heimskringlā minēts, ka Freijam un Gerdai bija arī dēls — Fjolne (zviedru karalis; netika dievišķots).
Freija atribūti
Freija atribūti ir zelta mežakuilis Gullinburste jeb Zeltsaris, kura spalva mirdz tik spoži, ka apgaismo visu savā ceļā un kuģis Skidbladne jeb Šķillāpstis, kurā var satilpt visi āsi un, tiklīdz uzvilktas buras, rodas ceļavējš; pēc ceļojuma to savukārt var salocīt un aizbāzt aiz jostas.
Asgardā Freijs apmeties Alfheimā.
Freija ieročenesējs un kalpotājs ir Skirne jeb Skaidris.
Vormsa
Vēsture
Vormsas nosaukums ir atvasināts no seno ķeltu vārda Borbetomagus (mitra pļava), 14. gadā p.m.ē. to ieņēma romiešu karavadonis Druzs un Romas imperatora Augusta vārdā nosauca par Augusta Vangionum. Pilsētā bija forums un romiešu dieviem Jupiteram, Junonai, Minervai un Marsam veltīti tempļi.
Romas impērijas sabrukuma periodā 411. gadā burgundu vadonis Ginters (Gundicar), kurš bija viens no centrālajiem "Nībelungu dziesmas" (de) varoņiem, pasludināja romiešu senatoru Jovinu par Romas imperatoru. Vēlāk pilsēta kļuva par pirmās Burgundijas karalistes galvaspilsētu, līdz 437. gadā to ar romiešu palīdzību nopostīja huņņi Attilas vadībā.
613. gadā Vormsa kļuva par bīskapa rezidences vietu (bīskapija pastāvēja līdz 1801. gadam). 11. gadsimtā Vormsa ieguva impērijas brīvpilsētas statusu. 1122. gadā pilsētā tika noslēgts Vormsas konkordāts. Viduslaikos pilsēta pazīstama arī kā ebreju kultūras centrs, pisētas rabīns bija hasīdu (“dievbijīgo”) novirziena pārstāvis Eliazārs ben Jūda ben Kalonimus. 1521. gadā Vormsā tika izdots Vormsas edikts, kurš pasludināja ārpus likuma Luteru un tā sekotājus. 1698. gadā Augsburgas līgas kara laikā franči nopostīja pilsētu.
No 1789. līdz 1816. gadam Vormsa bija Francijas sastāvā. 2. pasaules kara laikā 1945. gada 22. februārī Vormsa smagi cieta Sabiedroto aviācijas uzlidojumā. Tika sagrauti 39% no pilsētas apbūves.
Cilvēki
Vormsā dzimuši:
External Stowage Platform
External Stowage Platform jeb ESP (no en "ārējā kravas platforma") ir ASV uzņēmuma Spacehab, Inc. izgatavoti trīs Starptautiskās kosmiskās stacijas komponenti. Uz tām tiek novietotas rezerves daļas (Orbital Replacement Units jeb ORU), kas nepieciešamas stacijas remontam. Platforma ir nehermetizēta vaļēja palete, bet tai ir nepieciešams pievadīt elektroenerģiju sildītājiem, lai uzturētu nepieciešamo temperatūru dažām iekārtām. ORU pie ESP piestiprina ar īpašiem mehānismiem Flight Releasable Attachment Mechanisms (FRAM). Par platformas struktūras pamatu ir ņemts Integrated Cargo Carrier (ICC), kas sākotnēji tika projektēts Space Shuttle.
ESP ir apgādāta ar rokturiem, trošu pieslēguma vietām un kāju paliktņiem, lai kosmonauti droši varētu darboties ar uz platformas novietotajām rezerves daļām. ESP-3 bija pirmais lielākais stacijas elements, kas uzstādīts pilnībā ar tālvadību, ar manipulatoriem, bez kosmonautu palīdzības, izejot kosmosā.
ESP-1
Pirmā External Stowage Platform tika uzstādīta uz Destiny laboratorijas moduļa korpusa STS-102 ekspedīcijas laikā. Tam elektroenerģija tiek piegādāta no Unity moduļa. ESP-1 ir apgādāts ar diviem FRAM, kuros atrodas šādi ORU:
ESP-2
2007. gads. gada augustā uz ESP-2 atradās:
ESP-3
Trešā platforma tika uzstādīta misijas STS-118 laikā uz P3 fermas. Tā ir tāda pati kā ESP-2, ar astoņiem FRAM.
Kopš 2007. gada augusta uz ESP-3 atradās: Sākotnēji STS-118 ar ESP-3 nogādāja jaunu žiroskopu Control Moment Gyroscope (CMG) un tā turēšanas rāmi.
STS-124 misijas laikā slāpekļa tvertne NTA tika nomainīta uz S1 fermas; izlietotā atlikta atpakaļ uz ESP-3.
CMG tika uzstādīts uz Z1 bojātā žiroskopa vietā, bet rāmis tika pārvietots uz ESP-2, kurā ielika bojāto CMG-3.
(STS-126) noņemts tukšais NTA un pārnests uz Endeavour kravas telpu. Uzlikts no zemes atvestais Flex Hose Rotary Coupler (FHRC).
(STS-127) uzlikti: Ku joslas Kosmoss-zeme antena (Space-to-Ground Antenna), sūkņa modulis dzesēšanas sistēmai (Pump Module) un dzinējiekārta stacijas manipulatora mobilajam transportierim (Linear Drive Unit).
Kopš 2009. gada jūlija uz ESP-3 atrodas:
(SKS 38. ekspedīcija) no ESP-3 noņemts dzesēšanas sistēmas sūkņa modulis, lai nomainītu sabojāto sūkni.
Ārējās saites
ESP-2 informācija Boeing mājas lapā
Kurzemes bruņniecība
Kurzemes bruņniecība ir daļa no Baltijas dižciltīgo korporācijas, pie kuras pieder arī Igaunijas, Sāmsalas un Vidzemes bruņniecības. Kurzemes bruņniecība sāka veidoties 13. gadsimtā kā Kurzemes sabiedrības valdošā šķira teritorijās, ko pārvaldīja Livonijas ordenis, Kurzemes bīskapija, vēlāk tā veidoja Kurzemes un Zemgales hercogistes, Piltenes apgabala un Kurzemes guberņas administrāciju.
Vēsture
1629.—1634. gados Kurzemē tika imatrikulētas 119 bruņnieku dzimtas, bet 1819. gadā tajā iekļāva Piltenes apgabala bruņniecību. Pēc 1839. gada datiem Kurzemē bija 154 bruņniecībā imatrikulētas dzimtas.
Kurzemes Bruņniecības nams
Kurzemes bruņniecības nams Jelgavā ir celts no 1803. līdz 1805. gadam vietā, kur iepriekš atradies Ģildes nams. Sākotnēji tā bija viena no lielākajām ēkām pilsētā — divos stāvos ar augstu jumtu, taču ap 1832. gadu jau kļuvusi par mazu, tādēļ no 1837. līdz 1838. gadam pārbūvēta pēc Emīla Jūliusa Augusta Štrausa (Strauss) projekta. Tagad fasādi rotāja korintiskā stila kolonnas un klasisks meandra ornaments. 1841. gadā mākslinieks Johans Frīdrihs Vēnerts (Wernert) vēlīnā ampīra stilā apgleznoja bruņinieku zāli, ēdamistabu un kāpņu telpas. Bruņniecības nama pirmajā stāvā atradās kanceleja, bet otrajā — reprezentācijas telpas, un, iespējams, arī Dzeltenais salons. 1922. gadā namu piešķīra Jelgavas Valsts ģimnāzijai, kas tur darbojās līdz 1939. gadam, kad Kurzemes Bruņniecības namu nojauca, un blakus kvartālā 1940. gadā uzcēla viesnīcu "Jelgava", kas bija daļa no Ulmaņa valdības iecerētās Driksas krastmalas pārbūves.
SCO
SCO var nozīmēt:
ESP
ESP var būt:
Rode
Rode var būt:
Gliemeņvēži
Gliemeņvēži jeb ostrakodi (Ostracoda) ir vēžveidīgo apakštipa klase.
Morfoloģija
Tie ir sīki, dažus milimetrus gari vēži ar īsu, hitīna divvāku čaulas apņemtu ķermeni, kurš ir zaudējis segmentāciju. Čaula var būt caurspīdīga vai iekrāsota ar pigmentu, reizēm pārkaļķota. Uz čaulas virsmas var būt dažādi izciļņi, kas var veidot dažādus ornamentus. Kopējā čaulas forma ir lēcveidīga vai nierveidīga. Priekšējais gals nedaudz biezāks par aizmugurējo. Uz grunts dzīvojošajiem gliemeņvēžiem čaula ir bieza, piesātināta ar kaļķi, bet planktoniskajiem — viegla un plāna. Čaulas mugurdaļā abi čaulas vāciņi savienoti ar elastīgu saiti, kas piedod ārējo līdzību ar gliemenēm. Šī saite nodrošina čaulas atvēršanos; aizvēršanos veic īpaši muskuļi, kas piestiprināti pie čaulas iekšējām sieniņām un iet šķērsām no viena vāciņa līdz otram. Mierīgā stāvoklī gliemeņvēži nedaudz atver čaulas vāciņus un ar antenu palīdzību peld, vai ar kāju palīdzību rāpo, ar dakšas palīdzību atsperoties no dažādiem zemūdens priekšmetiem. Iztraucēti tie sakļauj čaulas vāciņus, krīt uz grunti un nekustīgi guļ. Abi antenu pāri kalpo peldēšanai vai rāpošanai. Dažiem gliemeņvēžiem (Cypridina) pirmais antenu pāris pilda arī ožas funkcijas.