cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Astats
Atrašanās dabā
Astats nozīmīgā daudzumā nav atrodams Zemes garozā. Ir aprēķināts, ka Zemes garozā astata daudzums ir 25 g. Daži astata izotopi, piemēram, astats–215, astats–218 un astats–219, ir atrodami urāna un torija rūdās, kur tas ir blakusprodukts radioaktīvās sabrukšanas rezultātā.
Izotopi
Ir zināmi 32 astata izotopi, kuri visi ir radioaktīvi un ļoti nestabili. Vislielākais pussabrukšanas periods ir astata–210 izotopam, kuram tas ir 8,1 stunda.
Bioloģiskā nozīme
Astatam nav konstatēta kaut kāda bioloģiskā nozīme.
Iegūšana
Astats tiek iegūts tikai mākslīgā ceļā. Astatu iegūst, apstarojot bismutu vai toriju ar alfa daļiņām.
Fizikālās īpašības
Tā kā elements ir reti sastopams, tā fizikālās īpašības nav līdz galam izpētītas. Astats ir zili melnā krāsā, līdzīgs jodam. Tam ir raksturīgas daudzas halogēnu īpašības. Astats labi šķīst organiskos šķīdinātājos. Tā kušanas temperatūra ir 575 K (302 °C), bet vārīšanās temperatūra ir 610 K (337 °C). Elementa blīvums nav zināms, bet tiek prognozēts, ka tas ir 6200–6500 kg/m3.
Kamenna Gura
Kemenna Gura (pl, vēsturiski arī Landeshute )) - pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz rietumiem no Valbžihas pie Bobras upes.
Septiņgadu karā 1760. gada 23. jūnijā pie pilsētas notika Landeshutes kauja, kurā austrieši Ernesta Gideona fon Laudona vadībā smagi sakāva prūšu armiju.
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijas sastāvā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Vācu arhitekta, Brandenburgas vārtu autora Kārļa Gustava Langhansa (Carl Gotthard Langhans, 1732 - 1808) dzimtā pilsēta.
Kamenna Guras apriņķis
Kamenna Guras apriņķis ir apriņķis Polijā, Lejassilēzijas vojevodistē. Robežojas ar Lejassilēzijas vojevodistes Jeleņa Guras, Javoras un Valbžihas apriņķiem, kā arī Čehiju.
Plavas ezers
Plavas ezers ir ezers Vācijas ziemeļaustrumos, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā. Populāra atpūtas vieta, apkārt ezeram ierīkots veloceliņš.
<mapframe text="Plavas ezers" width=300 height=300 zoom=10 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q704793" }
Starijoskola
Starijoskola (ru) ir pilsēta Krievijā, Belgorodas apgabalā. Tajā dzīvo 256 400 iedzīvotāji. Starijoskola atrodas Oskolas upes krastā, 136 km no Belgorodas, pie Kurskas apgabala robežas.
Klīvlendas "Cavaliers"
Savas pastāvēšanas vēsturē "Cavaliers" ir izcīnījis vienu NBA čempiontitulu, 2016. gadā. 2007. gadā klubs uzvarēja savā konferencē. Mājas spēles komanda aizvada Rocket Mortgage FieldHouse arēnā.
"Cavaliers" NBA sāka spēlēt 1970. gadā kā jauna komanda, kura piederēja Nikam Mileti. Spēlējot spēlēs tajā laikā savā "Klīvlendas arēnā" un trenera Bila Fitčera vadībā viņi uztādīja līgas antirekordu, uzvarot tikai 15 spēlēs, bet zaudējot 67.
Komandas izveide
Savu pirmo sezonu NBA, "Cavaliers" aizvadīja 1970. gadā. Komandas nosaukuma idejas autors ir Džerijs Tomko. Mājas spēles komanda izvadīja Klīvlendas arēnā. Savā pirmajā sezonā, trenera Bila Fitčera vadībā, komanda bija vājākā visā līgā ar 15 uzvarām un 67 zaudējumiem. Komandu bija paredzēts būvēt ap 1971. gada drafta pirmo numuru Ostinu Karru, kurš uzstādīja vairākus rekordus koledžu līgā, taču Karrs savainoja savu kāju, savas profesionālās karjeras pašā sākumā un nespēja realizēt savu potenciālu
1970.–1980. gads
Nākamajās sezonās "Cavaliers" pakāpeniski sāka uzlabot savu sniegumu basketbola laukumā, pateicoties tādiem talantīgiem spēlētājiem, kā Bingo Smitam, Džimam Čounsam, Džimam Klīmonsam un Dikam Snaideram. Savā otrajā sezonā "Cavaliers" guva 23 uzvaras un piedzīvoja 59 zaudējumus. 1972.-73. gada sezonā "Cavaliers" uzvarēja 30 spēlēs, bet zaudēja 50 spēlēs, 1973.-74. gada sezonā komanda guva 29 uzvaras, taču piedzīvoja 53 zaudējumus. 1974. gadā par "Cavaliers" mājas spēļu norises vietu kļuva Richfield Coliseum, kas atrodas 30 jūdzes no Klīvlendas centra. Tajā sezonā, "Cavaliers" guva 40 uzvaras, taču ar to bija mazliet par maz, lai kvalificētos izslēgšanas spēlēm.
1975.-76. gada sezonā, trenera Fitčera vadībā, "Cavaliers" guva 49 uzvaras un piedzīvoja 33 zaudējumus un kļuva par Centrālās divīzijas čempioniem. Fitčers saņēma sezonas labākā trenera balvu un "Cavaliers pirmo reizi kvalificējās izslēgšanas spēlēm.
"Cavaliers" uzvarēja sērijā pret Washington Bullets ar 4–3, dēļ vairākiem veiksmīgiem pēdējo sekunžu metieniem. Viņi uzvarēja 7. spēli ar 87–85, pateicoties veiksmigam Snaidera metienam četras sekundes pirms spēles beigām. Daudzo savainojumu dēļ "Cavaliers" zaudēja Bostonas Celtics Austrumu konferences finālā.
Klīvlenda guva 43 uzvaras gan 1976.-1977., gan 1977.-1978. gada sezonās, taču tālāk par pirmo kārtu nespēja tikt. Pēc 1978.-1979. gada sezonas, Fitčers atkāpās no galvenā trenera amata.
1980.–1983. gads
Pēc 1979.-1980. gada sezonas komandas īpašnieks Mileti pārdeva savas kluba akcijas Džo Zingalam. Dažus mēnešus vēlāk Zingals pārdeva klubu reklāmu biznesa magnātam Tedam Stepjēnam. Jaunais īpašnieks pārraudzīja darbinieku pieņemšanu un atlaišanu, Viņš bija iesaistīts neveiksmīgos spēlētāju maiņas darījumos. Stepjēna apspriežamo maiņas darījumu rezultātā, komanda zaudēja vairākus jaunos spēlētājus.
Stepjēns ierosināja mainīt komandas nosaukumu uz "Ohaio Cavaliers", viņa plānos bija aizvadīt mājas spēles ne tikai Klīvlendā, bet arī Sinsinati, Bufalo un Pitsburgā.
Esošais haoss atstāja iespaidu ne tikai uz "Cavaliers" spēļu rezultātiem, bet arī uz atbalsta trūkumu no vietējiem atbalsītājiem, noslēdzot 1980.-1981. gada sezonu ar 28 uzvarām un 54 zaudējumiem. 1981.-1982. gada sezonā komanda bija spējīga uzvarēt tikai 15 spēlēs, ciešot zaudējumu 67 spēlēs. 1981.-1982. gada sezonā "Cavaliers" zaudēja 19 spēles pēc kārtas, kas pievienojot 5 zaudētas spēles 1982.-1983. gada sezonā, radīja otru garāko zaudējumu sēriju NBA vēsturē. Kaut arī nākamajā sezonā "Cavaliers" uzlaboja sniegumu, apmeklētāju skaits vidēji sezonā bija 3900 fanu.
Stepjēns draudēja komandu pārcelt uz Toronto un nosaukt to par Toronto "Towers". Brāļi Džordžs un Gordons Gandi nopirka klubu astoņdesmito gadu vidū un nolēma to atstāt Klīvlendā.
1983–1992. gads: Breda Dohertija ēra
Neilgi pēc kluba iegādes brāļi Gandi mainīja kluba krāsas uz tumši zilu. Viņi oficiāli pieņēma "Cavs", kā kluba nosaukuma saīsinājumu mārketinga nolūkos, šis saīsinājums neoficiāli tika lietots starp faniem kopš komandas pirmssākumiem.
Trenera Džordža Karla vadībā, "Cavaliers" atkal neizdevās kvalificēties izslēgšanas spēlēm, 1983.-1984. gada sezonā izcīnot 28 uzvaras. "Cavaliers" beidzot iekļuva izslēgšanas spēlēs 1985. gadā, pirmajā kārtā zaudējot Austrumu konferences čempioniem Bostonas Celtics. Šajā brīdī komandā sākās pārejas posms, ko vadīja tādi dinamiski spēlētāji, kā Vorlds B. Frīss, Rojs Hinsons un Džons Beglijs. 1986. gadā, pēc 66 aizvadītām spēlēm, no trenera amata tiek atlaists Džordžs Karls. Pagaidu galvenais treneris Džīnss Litlss vadīja komandu atlikušajās spēlēs. Septiņu sezonu laikā "Cavaliers" ir trenējuši 9 galvenie treneri, vienīgo reizi iekļūstot izslēgšanas spēlēs Džordža Karla vadībā.
1989. gada izslēgšanas turnīra pirmajā kārtā "Cavaliers" bija jāspēlē ar Maikla Džordana Čikāgas Bulls. Sērijā ceturtajā spēlē Klīvlenda uzvarēja Čikāgu papildlaikā ar 108-105, panākot neizšķirtu rezultātu sērijā 2–2. Pēdējā spēle notika Klīvlendā, spēle ritēja vienlīdzīgi, līdz Klīvlendai izdevās panākt viena punkta pārsvaru trīs sekundes pirms spēles beigām. Pēc Čikāgas pieprasītā pārtraukuma, bumbu saņēma Maikls Džordans, kurš gāja uz metienu. Klīvlendietis Kregs Elo mēģināja bloķēt Džordana metienu, taču neveiksmīgi, metiens līdz ar beigu sirēnu ielidoja grozā, ļaujot Čikāgai uzvarēt sērijā ar 3-2. Šis metiens tiek atzīts par vienu no lielākajiem momentiem Džordana karjerā, bet pati spēle ir uzskatīta par vienu no labākajām visā NBA vēsturē. 1991.-1992. gada sezonā "Cavaliers" guva 57 uzvaras un iekļuva izslēgšanas spēlēs, taču pirmajā kārtā, atkal zaudēja Čikāgai ar 2-4.
1993.–2003. gads
Drīz pēc Nensa, Dohertija un Praisa aiziešanas no komandas, "Cavaliers" vairs nebija spējīga konkurēt izslēgšanas spēlēs. Treneris Lenijs Vilkenss pameta komandu pēc 1992.-1993. gada sezonas, kurā "Cavaliers guva 54 uzvaras, taču Austrumu konferences pusfinālā piekāpās Čikāgas Bulls.
1993.-1994. gada sezonā, jaunā trenera Maika Fratello vadība, "Cavaliers" kļuva par vienu no līgas labākajām aizsardzības tipa komandām. Lai gan "Cavaliers" bieži iekļuva izslēgšanas spēlēs, tā nebija spējīga tikt tālāk par pirmo kārtu.
1997. gada starpsezonas laikā "Cavaliers" atbrīvojās no vairākiem pamatsastāva spēlētājiem, Terels Brendons un Tairons Hils tika aizmainīti uz Milvoki Bucks, bet Bobijs Fils un Kriss Mils kļuva par brīvajiem aģentiem. Komandai pievienojās Šons Kemps no Sietlas "SuperSonics" un Veslijs Pīrsons no Fīniksas Suns. 1998.-1999. gada sezonas laikā galvenais treneris Fratello tika atlaists
Neskatoties uz Karlosa Būzera un citu potenciālo līderu pievienošanos komandai, "Cavaliers" vēl aizvien nespēja iekļūt izslēgšanas spēlēs. 2002.-2003. gada sezonā "Cavaliers spēja uzvarēt tikai 17 spēlēs, kas kļuva par trešo sliktāko rezultātu kluba vēsturē.
2003.–2010. gads: Lebrona Džeimsa ēra
Pēc 2002.-2003. gada sezonas, "Cavaliers ieguva drafta pirmās izvēles tiesības. Komanda izvēlējās vietējo basketbola fenomenu Lebronu Džeimsu. Džeimsa pievienošanos komandai kļuva par "Cavaliers" pagrieziena punktu . 2003.–2004. gada sezona sākās ar cerīgu skatu nākotnē, jo Džeimss ātri kļuva par vienu no līgas vadošajiem spēlētājiem un ieguva NBA sezonas labākā debitanta balvu. Pēc Karlosa Buzera aiziešanas no komandas, Džeimss kopā Židrūnu Ilgausku un Drū Gūdenu veidoja komandas kodolu. 2004.-2005. gada sezonu "Cavaliers" iesāka daudzsološi, taču drīz komandu piemeklēja lejupslīde, kas noveda pie komandas trenera Pola Sailasa un ģenerālmenedžera Džima Peksona atlaišanas. "Cavaliers" noslēdza sezonu ar 42 uzvarām un 40 zaudējumiem, taču ar to nepietika, lai iekļūtu izslēgšanas spēlēs.
2005. gada starpsezonā par "Cavaliers" jauno treneri kļuva Dens Gilberts, bet par ģenerālmenedžeri - Denijs Ferijs. 2005.-2006. gada sezonā, "Cavaliers" iekļuva izslēgšanas spēlēs, pirmo reizi kopš 1998.gada un pirmajā kārtā pieveica Vašingtonas Wizards. Otrajā kārtā pret Detroitas Pistons, "Cavaliers" atspēlējās no 0-2 gūstot trīs uzvaras pēc kārtas, taču ar to nepietika, lai iekļūtu nākamajā kārtā, jo "Pistons" uzvarēja sērijā ar 4-3.
"Cavaliers" turpināja rādīt labu sniegumu arī 2006.-2007 gada sezonā, gūstot 50 uzvaras un iekļūstot izslēgšanas spēlēs. Pirmajā kārtā "Cavaliers" pieveica savainojumu mocīto Vašingtonas Wizards ar 4-0, otrajā kārtā tika pieveikti Ņūdžersijas Nets ar 4-2.
Austrumu konferences finālā "Cavaliers" tikās ar Detroitas Pistons. Pēc divām zaudētām spēlēm Detroitā, "Cavaliers" spēja izcīnīt trīs uzvaras pēc kārtas un panākt pārsvaru sērijā ar 3-2. Sestajā spēlē "Cavaliers" uzvarējā ar 98-82, pirmo reizi kluba vēsturē uzvarot Austrumu konferencē un iekļūstot NBA finālā.
Pirmo reizi spēlējot NBA finālā, "Cavaliers" zaudēja ļoti stiprajai San Antonio Spurs komandai.
2007.-2008. gada sezonā "Cavaliers" spēra soli atpakaļ. Komandu vajāja traumas un biežas sastāva maiņas, kā rezultātā komandai pievienojās Džo Smits, Vollijs Ščerbjaks, Bens Volless un Delonte Vests. "Cavaliers" sezonu noslēdza ar 45 uzvarām un 37 zaudējumiem un izslēgšanas spēļu otrajā kārtā zaudēja nākamajiem NBA čempioniem Bostonas Celtics.
Austrumu konferences finālā "Cavaliers" tikās ar Orlando Magic. Neskatoties uz Džeimsa gūtajiem 49 punktiem "Cavaliers" zaudēja pirmajā spēlē ar 106-107. "Cavaliers" spēja uzvarēt tikai divās spēlēs un zaudēja sērijā ar 2-4.
2009. gada 25. jūnijā, maiņas darījumā ar Fīniksas Suns, "Cavaliers ieguva četrkārtējo NBA čampionu Šakilu O'Nīlu pretī dodot Benu Vollesu, Sašu Pavloviču 46. izvēles tiesības 2010. gada NBA draftā un 500 tūkstošus dolāru.
2009. gada starpsezonas laikā "Cavaliers" parastīja līgumus ar Entoniju Pārkeru, Leonu Povu un Džamario Mūnu. 2010. gada 17. februārī, trīs komandu maiņas darījuma rezultātā, "Cavaliers" ieguva Antonu Džemisonu no Vašingtonas Wizards un Sebastianu Telfēru no Losandželosas Clippers. "Cavaliers pabeidza 2009.-2010. gada sezonu ar 61 uzvaru 21 zaudējumu. Lebrons Džeimss tika atzīts par sezonas vērtīgāko spēlētāju otro gadu pēc kārtas. Izslēgšanas spēļu pirmajā kārtā "Cavaliers" pieveica Čikāgas Bulls ar 4–1, taču otrajā kārtā piedzīvoja vilšanos, zaudējot Bostonas Celtics ar 2-4.
Zunda
Zunda var būt:
Klīvlendas "Cavaliers"
2003.–2010. gads: Lebrona Džeimsa ēra
Beidzoties sezonai Lebrons Džeimss kļuva par brīvo aģentu. 2010. gada 8. jūlijā Džeimss paziņoja, ka parakstīs līgumu ar Maiami Heat. Šis paziņojums, vairākos komandas fanos, radīja dusmas un vilšanos. Daudzas Džeimsa spēļu formas tika sadedzinātas, slavenais Nike "Witness" plakāts Klīvlendas centrā nekavējoties tika noņemts. Īsi pēc Džeimsa paziņojuma, "Cavaliers" īpašnieks Dens Gilberts, kluba mājaslapā, Džeimsa izvēli nosauca par gļēvu un nodevīgu, un apsolīja, ka "Cavaliers" iegūs čempiona titulu ātrāk nekā Džeimss.
2010.–2011. gads
2010. gada starpsezonā tika atlaists galvenais treneis Maiks Brauns. 2010. gada 4. jūnijā, komandas ģenerālmenedžeris Denijs Ferijs atkāpās no amata, viņa vietu ieņēma Kriss Grants. 1. jūlijā par jauno komandas treneri kļuva Bairons Skots. Visa 2010. gada starpsezona un liela daļa sezonas tika pavadīta pārdbūvējot komandu. 2010.-2011. gada sezona bija pilnīgs pretstats iepriekšējai sezonai, visā sezonā gūtas tikai 19 uzvaras, kas "Cavaliers" ierindoja pēdējā vietā konferencē. "Cavaliers" uzstādija NBA rekordu, zaudējot 28 spēles pēc kārtas.
2011–tagadne: Kairija Irvinga ēra
2011. gada NBA drafts "Cavaliers" izvēlējās Kairiju Ērvingu ar pirmo kārtas numuru. 2011.-2012. gada sezonā "Cavaliers uzvarēja 21 spēlē, bet zaudēja 45 spēlēs. Kairijs Ērvings tika iebalsots simboliskajā debitantu izlasē un tika atzīts par sezonas labāko debitantu. 2012. gadā draftā "Cavaliers" ar 4. numuru izvēlējās Dionu Veitersu, bet ar 17. numuru Taileru Zelleru.
1917. gada 2. decembra deklarācija par Latvijas autonomiju
'''1917. gada 2. decembra deklarācija par Latvijas autonomiju''' ir Latviešu Pagaidu Nacionālās Padomes izdots dokuments, ar kuru 1917. gadā pirmo reizi tika oficiāli pasludināts ka Latvija, kurā ietilpst Vidzeme, Kurzeme un Latgale, ir autonoma valstsvienība. Tā iespaidā Krievijas PSFR Tautas komisāru padome 1917. gada 14. decembrī izdeva rīkojumu Nr. 93. par Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu atdalīšanu no Vitebskas guberņas un to pievienošanu Vidzemes guberņai.
Priekšvēsture
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 12. aprīlī Krievijas Republikas Pagaidu valdība izdeva rīkojumu par Vidzemes guberņas sadalīšanu divās daļās un igauņu apdzīvoto apriņķu apvienošanu Autonomā Igaunijas guberņā. Līdzīgi Pirmais Latgales latviešu kongress 1917. gada 9. - 10. maijā prasīja latviešu apdzīvoto Vitebskas guberņas apriņķu apvienošanu pēc nacionālā principa ar Vidzemes un Kurzemes guberņām, tomēr Krievijas valdība vilcinājās pieņemt šādu lēmumu.
Savukārt ķeizariskās Vācijas karaspēka okupētajā Kurzemē pēc Kurzemes landtāga 1917. gada 18. septembra lēmuma 21. - 22. septembrī sanāca Kurzemes Zemes sapulce, kas 4. oktobrī ievēlēja Kurzemes Zemes padomi. Tā pieņēma lēmumu par Kurzemes pievienošanu Vācijas valstu savienībai.
Vēsture
No 1917. gada 29. novembra līdz 2. decembrim Valkas pilsētas valdes telpās notika Latviešu Pagaidu Nacionālās Padomes pirmā sesija. Sesijā ar balsstiesībām piedalījās delegāti no Vidzemes Zemes padomes (O. Nonācs, V. Skubiņš, V. Zamuels), no Latgales Pagaidu zemes padomes (S. Kambala, J. Rubulis, P. Lazdāns, V. Streļevičs), no Kurzemes Pagaidu zemes padomes (J. Goldmanis, K. Pauļuks, A. Klīve, A. Dobelis, J. Jakstiņš), kā arī no Latviešu kareivju nacionālās savienības (J.Akuraters, F. Vītoliņš, J. Palcmanis), no Latgaliešu kareivju sekcijas pie latviešu apvienoto strēlnieku pulku izpildu komitejas (D. Lāčkāja-Lāce), no Latviešu bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas (A. Bergs, J. Kreicbergs), no Baltijas latviešu bēgļu apgādāšanas komitejas (M. Antons), no Latgaliešu bēgļu centrālkomitejas (V. Rubulis), no Latviešu zemnieku sabiedrības centrālpadomes (Z. Meierovics, K. Ozoliņš, E. Laursons), no Latviešu nacionāldemokrātu partijas centrālpadomes (K. Bahmanis, J. Lapiņš, K. Skalbe), no Latvijas demokrātu partijas (P. Zālīte), no Latviešu radikālpartijas (J. Zālītis, Z. Ziediņš), no Latviešu kooperatoru kongresa organizācijas komitejas (V. Siliņš).
Deklarācijas saturs
1917. gada 30. novembrī Nacionālā Padome vienbalsīgi pieņēma LPNP deklarāciju ārvalstīm un tautām par Latvijas autonomiju sekojošā redakcijā: „Ievērojot latvju tautas sensenās tieksmes pēc politiskās brīvības un autonomās Latvijas, kas jo spilgti parādījās 1905. gadā atsvabināšanās cīņās, un, nostājoties uz tautu pašnoteikšanās tiesību principu pamata, Latviešu Pagaidu Nacionālā Padome uz visstingrāko protestē pret jebkuru Latvijas sadalīšanu un it īpaši pret Kurzemes vai arī visas Latvijas pievienošanu vai kaut kādu saistīšanu pie Vācijas, un līdz ar to pasludina, ka Latvija, kurā ieiet Vidzeme, Kurzeme un Latgale, ir autonoma valstsvienība, kuras stāvokli, attiecībās uz ārieni un iekšējo iekārtu noteiks viņas Satversmes sapulce un tautas plebiscīts.”
Citas pieņemtās deklarācijas un rezolūcijas
LPNP pirmajā sesijā pieņēma arī
Deklarācijas ietekmē Otrajā Latgales latviešu kongresā 1917. gada 14. decembrī Rēzeknē — Latgale oficiāli tika atdalīta no Vitebskas guberņas un pievienota pārējai Latvijai. Kā ievēlēts deputāts, Jānis Goldmanis deklarāciju nolasīja arī 1918. gada 5. janvārī Viskrievijas Satversmes Sapulcē Pēterpilī.
NEP
NEP var būt:
Kēnigszē
Kēnigszē (de — ‘Karaļezers’) ir ainavisks ezers Vācijas dienvidos, Bavārijā, Alpos pie Austrijas robežas.
Ezera rietumu krastā pret austrumiem vērstā stāvā klints sienā ir Eistāles aiza (Eistal) ar kapelu, grota. No ielejas izplūstošais strauts ezerā sanesis nogulas, kas veido 85 ha lielo Hiršavas pussalu, uz kuras atrodas Svētā Bartolomeja svētceļotāju baznīca (1697) un medību pils (tagad — viesu nams).
Bagāts ar zivīm, profesionāli zvejnieki. Ezerā 18 izbraucienu kuģi, kurus darbina elektriskie dzinēji, lielākā daļa izgatavoti no koka. Aptuveni pusceļā uz Svētā Bartolomeja baznīcu kuģa apkalpe ar trompeti demonstrē neparastu atbalss efektu, ko rada ezera krasta kraujas. Pie austrumu krasta 1260 m² liela klinšu saliņa Kristlīgere (Christlieger).
Ezera sateces baseinā nav lauksaimniecības un rūpniecības. Kopš 1980. gadiem ezerā nenonāk pat attīrīti notekūdeņi. Tāpēc ezers ir ļoti tīrs, ar dzeramu ūdeni, oligotrofs.
Ezera ziemeļu krastā atrodas Kēnigszē bobsleja un kamaniņu trase.
<mapframe text="Kēnigszē" width=300 height=300 zoom=11 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q156715" }
Šālezers
Šālezers (de) ir ezers Vācijas ziemeļu daļā, uz Šlēzvigas-Holšteinas un Mēklenburgas-Rietumpomerānijas robežas. 2000. gadā nodibināts biosfēras rezervāts. Lielākā sala — Kampenverdere.
Elles ķēķis
"Elles ķēķis" bija neformāla modernistiski noskaņotu latviešu rakstnieku grupa 20. gadsimta 50.-60. gados Ņujorkā.
OMA
OMA var būt:
Elles ķēķis
Vēsture
Literāti pavadīja laiku gan šajā dzīvoklī, gan apkārtējos krodziņos, tur bieži tika lasīta, pārrunāta un izdzīvota dzeja. Linards Tauns pie "Elles ķēķa" pieskaitīja Ņujorkā un tās apkārtnē dzīvojošos Teodoru Zeltiņu, Gunaru Saliņu, Robertu Mūku, Mudīti Austriņu, Ainu Kraujieti, Baibu Bičoli, Ritu Gāli un Jāni Krēsliņu.
"Elles ķēķis" bija aktīvākā un lielākā latviešu literātu kopiena trimdā, tādēļ latviešu literāti no citiem ASV štatiem (piemēram, Aina Zemdega) un citām valstīm to mēdza apmeklēt. Grupējuma dalībnieki piedalījās daudzos latviešu literatūras lasījumos Ņujorkas apkārtnē un citās pilsētās ASV un Kanādā. Grupējuma pasākumos piedalījās arī gleznotāji Frīdrihs Milts, Sigurds Vīdzirkste, Voldemārs Avens, sākumposmā reizēm arī Rolands Kaņeps un daudzi citi.
Pēc Linarda Tauna nāves neformālā grupējuma darbība pamazām apsīka.
Par grupējuma dalībniekiem uzņemta Ināras Kolmanes dokumentālā filma Pasaules nepasaule (2001).
2018. gadā dziedātāja un aktrise Laila Saliņa sniedz "Elles ķēķim" veltītu koncertizrādi "Elles ķēķis: Ņujorka - Rīga" dažādās Latvijas vietās.
Balakova
Balakova (ru) ir pilsēta Krievijā, Saratovas apgabalā. Tajā dzīvo gandrīz 200 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Volgas kreisajā krastā, 161 km uz ziemeļaustrumiem no Saratovas.
2009. gada Malaizijas Grand Prix
2009. gada Malaizijas Grand Prix ir Formula 1 Grand Prix izcīņa, kura norisinās no līdz  Sepangas sacīkšu trasē.
Piektdienas un sestdienas testi
Pirmajā testu sesijā abi Williams piloti Niko Rosbergs un Kadzuki Nakadžima uzstādīja labākos apļa laikus, aiz sevis atstājot abus Brawn pilotus Džensonu Batonu un Rubenšu Barikello.
Otrajā testu sesijā savukārt ātrākos laikus uzstādīja Ferrari piloti Kimi Reikenens un Felipe Masa, bet trešo labāko apļa laiku uzstādīja Red Bull pilots Sebastiāns Fetels. Šajā sesijā vairākas formulas izslīdēja no trases, bet vienīgais pilots, kas tā rezultātā avarēja un guva nopietnus formulas bojājumus bija Džankarlo Fizikella.
Trešajā testu sesijā savu piekto ātrāko apļa laiku no visām pirmajām sešām sezonas testu sesijām uzstādīja Niko Rosbergs, otrajā vietā palika Red Bull pilots Marks Vebers, bet trešais - Felipe Masa no Ferrari.
Visās testu sesijās virs trases parādījās biezi lietus mākoņi, tomēr, neskatoties uz prognozēm, lietus nelija.
Kvalifikācija
Kvalifikācijas pirmajā daļā ātrāko laiku uzrādija Rubenšs Barikello, bet pārējās divās daļās pārāks bija Džensons Batons. Aiz Džensona Batona otrajā vietā startā stāvēs Jarno Trulli, bet aiz šiem abiem pilotiem otrajā starta rindā - Timo Gloks un Niko Rosbergs, trešajā starta rindā - Marks Vebers un Roberts Kubica. Sebastiāns Fetels kvalifikācijā uzrādīja trešo ātrāko laiku, bet Rubenšs Barikello - ceturto. Sakarā ar Fetela iepriekšējās sacīkstes sadursmes ar Kubicu piespriesto sodu, Fetels startēs par 10 vietām zemāk, bet sakarā ar Barikello ātrumkārbas maiņu - Barikello startēs par 5 vietām zemākā pozīcijā.
Rezultāti
Piezīme. Formulām, kuras ir aprīkotas ar KERS sistēmu, pievienots simbols "‡".
Jegeva
Jegeva (et) ir pilsēta Igaunijas austrumos, Jegevas apriņķa centrs.
Pirmo reizi pieminēta Polijas vēsturiskajos rakstos 1599. gadā ar nosaukumu Jagiva. Pilsētas vāciskais nosaukums ir Laisholma (de).
Pilsētā ir reģistrēts Igaunijas zemākās gaisa temperatūras rekords −43.5 °C.
Reichenau
Reichenau var būt:
Lisabonas līgums
Lisabonas līgums (zināms arī kā Reformu līgums) ir starptautiska vienošanās, kuru parakstīja Lisabonā ar mērķi mainīt Eiropas Savienības (ES) pārvaldes kārtību. Līgumu ratificēja visas Eiropas Savienības dalībvalstis un tas stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī. Tas papildināja Līgumu par Eiropas Savienību (TEU, Maastricht; 1992) un Eiropas Kopienas izveides līgumu (TEC, Rome; 1957). Procesa gaitā TEC tika pārsaukts par Līgumu par Eiropas Savienības darbību (LESD,, TFEU).
Ieva Zunda
I. Zunda ir piedalījusies divās olimpiskajās spēlēs (2004, 2008), startējot 400 m barjerskrējienā. 2004. gadā Atēnās viņa ierindojās 23. vietā un 2008. gadā Pekinā — 21. vietā. Ir piedalījusies arī trijos Pasaules čempionātos, augstāko — 17. vietu sasniedzot 2009. gada Pasaules čempionātā Berlīnē. Piedalījās 2010. gada Eiropas čempionātā, kur 400 m barjerskrējienā sasniedza pusfinālu.
Kārlis Krēsliņš (virsnieks)
Kārlis Krēsliņš (dzimis Annas pagastā) ir latviešu militārpersona un politiķis, bijušais Padomju armijas, Latvijas Aizsardzības spēku un Nacionālo bruņoto spēku virsnieks, militārais zinātnieks, rezerves brigādes ģenerālis. Latvijas Nacionālo Bruņoto spēku Apvienotā štāba priekšnieks (2000—2004), Nacionālās Aizsardzības akadēmijas rektors (2004—2005).
Vairāku Saeimas sasaukumu deputāts no Nacionālās apvienības saraksta.
Dzīvesgājums
Dzimis 1945. gada 13. aprīlī Annas pagasta „Trisenieku” mājās Antons Krēsliņa un viņa sievas Zelmas, dzimušas Stalažas, ģimenē. 1949. gadā 25. martā ģimeni deportēja uz Amūras apgabala Tigdas rajonu Sibīrijā. 1956. gada februārī ģimene atgriezās dzimtenē un apmetās uz dzīvi Gulbenē.
Mācījās Annas pamatskolā, tad Alūksnes 1. vidusskolā (1959—1963), līdztekus trenējās vieglatlētikā Bērnu un jaunatnes sporta skolā. Pēc vidusskolas absolvēšanas turpināja mācības Jēkaba Alkšņa Rīgas kara aviācijas augstākā inženieru skolā (1963—1966), ieguva jaunākā leitnanta dienesta pakāpi un tika nosūtīts dienēt uz Padomju armijas stratēģiskās izlūkošanas pulku Vologdas apgabala Fedotovo. No 1966. līdz 1970. gadam bija PSRS Ziemeļu kara flotes Aviācijas pulka radiotehnisko iekārtu ekspluatācijas virsnieks. 1968. gada janvārī K. Krēsliņš apprecējās (laulībā dzimuši 4 bērni). No 1970. gada studēja Profesora Žukovska Maskavas Gaisa spēku inženieru akadēmijā (1970—1974), kuru absolvēja ar zelta medaļu un turpināja studijas Radiotehniskās fakultātes aspirantūrā (1974—1977). Pēc tehnisko zinātņu kandidāta grāda aizstāvēšanas turpināja darbu akadēmijā pasniedzēja amatā, līdztekus studēja Maskavas Universitātes Kibernētikas un skaitļošanas matemātikas vakara nodaļā (1977—1980).
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1991. gadā profesors K. Krēsliņš demobilizējās no PSRS bruņotajiem spēkiem pulkveža pakāpē un atgriezās Latvijā. 1992. gada februārī iestājās dienestā Latvijas Aizsardzības spēkos, uzsākot darbu pie Nacionālās Aizsardzības akadēmijas (NAA) izveides. Ar NAA priekšnieka 1992. gada 1. jūlija pavēli Nr. 41 pieņemts darbā NAA par akadēmijas priekšnieka vietnieku zinātniskajā darbā — zinātņu centra (NAA ZC) vadītāju. 1992. gada augustā (21. augusta pavēle Nr. 156) iecelts par NAA priekšnieka vietnieku mācību un zinātnes darbā un vienlaikus arī par ZC vadītāju. Savā darbā izstrādāja Latvijas Militārās apmācības koncepciju u.c. NBS veidojošus dokumentus, daudz reglamentējošo dokumentu NAA, arī akadēmijas Satversmes projektu. Daudz publicējās žurnālos "Militārais Apskats" un "Kadets", kā arī avīzē "Tēvijas Sargs" u.c.
1993. gadā Latvijas Zinātņu akadēmijas Fizikālās enerģētikas institūtā viņš aizstāvēja habilitētā inženierzinātņu doktora disertāciju (Dr. habil. sc. ing.) un tajā pašā gadā ASV pabeidza Džordža Maršala centra koledžas Starptautiskās sadarbības un drošības studiju kursus. 1997. gada 15. augustā pulkvedis K. Krēsliņš tika iecelts par NBS štāba priekšnieka vietnieku, paralēli pildot Aizsardzības zinātņu centra vadītāja pienākumus, tad bija Latvijas Nacionālo bruņoto spēku Stratēģiskās plānošanas un politikas (J-5) departamenta vadītājs (1999—2000). 2000. gada rudenī pulkvedi K. Krēsliņu iecēla par Nacionālo bruņoto spēku štāba priekšnieku. 2001. gadā viņš pabeidza NATO Aizsardzības koledžas Ģenerāļu un admirāļu kursus. 2003. gada 13. augustā K. Krēsliņam piešķīra brigādes ģenerāļa dienesta pakāpi.
2004. gada 22. janvārī K. Krēsliņu atbrīvoja no NBS štāba priekšnieka amata un iecēla NAA rektora amatā. 2005. gada 12. aprīlī sakarā maksimālā vecuma aktīvajam dienestam sasniegšanu K. Krēsliņu atbrīvoja no NBS NAA rektora amata. No 2006. gada viņš bija Aizsardzības zinātņu pētnieciskā centra vadītājs, Nacionālās aizsardzības akadēmijas profesors. Latvijas pārstāvis NATO padomnieku grupā (NATO National Advisory Group — NAG) un NATO konceptu attīstības un eksperimentu darba grupas (NATO CD&E WG) dalībnieks, kā arī darbojies Eiropas Aizsardzības aģentūras Spēju tehnoloģiju grupā (CAPTECH) GEM4 (Guidance&Control) un ES FP7 Drošības programmas komitejas loceklis.
Politiskā darbība
Pēc militārās karjeras beigām K. Krēsliņš pievērsies politiskajai darbībai. 2006. gadā viņš nesekmīgi kandidēja 9. Saeimas vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības. To pašu politisko spēku pārstāvot, 2010. gadā netika ievēlēts arī 10. Saeimā.
Kā biedrības "Demokrātiskie patrioti" pārstāvis kandidēja ārkārtas Saeimas vēlēšanās no Nacionālās apvienības saraksta un tika ievēlēts 11. Saeimā. 2012. gada maijā izslēgts no biedrības "Demokrātiskie patrioti".
Pēc tam, kad plašsaziņas līdzekļos parādījās informācija, ka K. Krēsliņa dēls ir aizturēts ar lielu daudzumu sintētisko kanabinoīdu automašīnā, deputāts paziņoja par mandāta nolikšanu un aprīlī izstājās no Saeimas sastāva.
2014. gada rudenī ievēlēts 12. Saeimā. No Nacionālās apvienības saraksta K. Krēsliņš kandidēja arī 13. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēts. Kandidēja 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, bet netika ievēlēts.
Sabiedriskā darbība
K. Krēsliņš ir Latvijas Šaušanas federācijas prezidents, Džordža Maršala centra Latvijas biedrības prezidents, Latvijas Aizsardzības spēku apvienības goda prezidents, Latvijas Ģenerāļu kluba valdes loceklis, Latvijas rezerves virsnieku asociācijas loceklis.
Publikācijas un grāmatas
Autors un autoru kolektīvu dalībnieks apmēram 90 dažādiem zinātniskiem pētījumiem un rakstiem par radiolokācijas problēmām, NBS izveides un attīstības problēmām un vietu Latvijas drošības sistēmā, kā arī par militārās izglītības jautājumiem. Zinātniskā žurnāla par drošību un aizsardzību „Militārais Apskats” redakcijas kolēģijas priekšsēdētājs.
Proton (nesējraķešu saime)
Proton jeb UR-500 (УР-500) ir Krievijas (sākotnēji Padomju Savienības) vienreiz izmantojamu nesējraķešu saime. Tās pirmā versijas izstrāde tika sāka 1961. gadā. Pirmais raķetes starts notika 1965. gadā. Mūsdienās tiek izmantota šīs saimes modernākā versija smagās klases Proton-M. Proton raķetes tiek izgatavotas Hruņičeva Valsts kosmiskajā zinātniskās ražošanas centrā.
Vēsture
1960. gadu sākumā PSRS vadība bija ieinteresēta iegūt raķetes, kas spētu kosmosā pacelt lielas militārās nozīmes kravas, kā arī nest kaujas galviņu vairāku desmitu megatonnu trotila ekvivalentā. Šo raķešu izstrādes projektus iesniedza visi raķeštehnikas konstruktoru biroji (KB): Sergeja Koroļova vadītais OKB-1, kas tolaik jau strādāja pie starpkontinentālās ballistiskās raķetes (SBR) R-9, piedāvāja smago Mēness raķeti N-1; Mihaila Jangeļa KB OKB-586 iesniedza SBR R-46 un smagās nesējraķetes R-56 unifikācijas projektu ar raķetes starta masu no 1165 līdz 1421 tonnām; konstruktoru birojs OKB-52 Vladimira Čelomeja vadībā piedāvāja izveidot dažādas starta masas raķešu saimi UR (“universālā raķete”) ar plašu derīgās kravas diapazonu: vieglās klases SBR UR-100, vidējas klases SBR UR-200, smagās nesējraķeti SBR UR-500 un supersmago raķeti UR-700.
Pateicoties Vladimira Čelomeja uzstājībai un UR priekšrocībām pār tās konkurentiem, saskaņā ar 1961. gada 16. marta un 1. augusta PSKP CK un PSRS Ministru Padomes lēmumu, OKS-52 sāka projektēt stratēģisko SBR UR-200 (8K81). Gadu vēlāk, saskaņā ar 1962. gada 29. aprīļa PSKP CK un PSRS MP lēmumu Nr. 409—183, konstruktoru birojā OKB-23 sākās raķetes UR-500 projektēšana. OKB-23 1960. gada 3. oktobrī kā filiāle tika iekļauts OKB-52; tagad tā ir Hruņičeva centra nodaļa KB Salut.
Par UR-500 galveno konstruktoru tika iecelts Pāvels Ivensens. 1962. gadā šo amatu ieņēma Jurijs Trufanovs, bet pēc tam — Dmitrijs Poluhins, kurš vēlāk kļuva par KB Salut ģenerālkonstruktoru. Projekta vadošais konstruktors (atbildīgais izpildītājs) bija Vitālijs Virodovs. Raķetes izstrādei tika atvēlēti trīs gadi.
Raķete tika izstrādāta gan kaujas variantos, gan smago pavadoņu nesējraķetes variantā. Militāram uzbrukumam tika izstrādāti varianti globālai orbitālajai un starpkontinentālajai ballistiskajai (12 000 km) raķetei ar superjaudīgu kodoltermisko galvas daļu (indekss — 8F17, jauda — 150 megatonnas) īpaši svarīgu mērķu iznīcināšanai jebkurā planētas punktā.
Raķete tika izgatavota Hruņičeva mašīnbūves rūpnīcā un uz kosmodromu tika transportēta ar dzelzceļa transportu izjauktā veidā. Raķetes centrālo bloku diametru noteica dzelzceļa kravas gabarīts — 4100 mm. Pirmās pakāpes centrālā bloka garumu noteica oksidētāja nepieciešamais tilpums un dzelzceļa lielgabarīta kravas garums.
Pirmās pakāpes dzinēji RD-253 tika izstrādāti Enerģētikas mašīnbūves KB (ģenerālkonstruktors Valentīns Gluško). Šo dzinēju Sergejs Koroļovs bija noraidījis izmantošanai savā raķetē N-1 tā degvielas toksiskuma un nepietiekamā īpatnējā impulsa dēļ. Tika nolemts RD-253 ar dažām modifikācijām izmantot UR-500 pirmajā pakāpē. Kaujas variantam tika projektēts arī manevrējošais kaujas bloks AB-500.
Jaunās raķetes izstrādē tika iesaistīti arī citi konstruktoru biroji: KB Himavtomatiki izgatavoja otrās un trešās pakāpes dzinējus (galvenais Konstruktors S. Kosbergs, bet pēc tam A. Konopatovs), NII Avtomatiki i priborostrojenija — vadības un elektroautomātikas sistēmu, KB Rubin un KB Voshod — stūres piedziņas, kas vada visu pakāpju dzinēju novirzes, NII Priborostrojenija — tvertņu iztukšošanas sistēmu, NII Točnoj mehaniki — raķetes drošības sistēmu, Kijevas rūpnīcas Arsenal KB — tēmēšanas sistēmu.
Raķetes izstrādi karsti atbalstīja Ņikita Hruščovs. Tomēr pēc viņa atstādināšanas tika pieņemts lēmums par UR-200 raķetes projekta pārtraukšanu, jo šīs raķetes iespējas bija analoģiskas Koroļova izstrādātājai R-9. Tā kā UR-500 tika izmantoti UR-200 risinājumi, tāds pats liktenis draudēja arī tai. Ar akadēmiķa Mstislava Keldiša iesaistīšanos galu galā tika nolemts UR-500 projektu turpināt, raķeti izmantot kā smagu kosmisko aparātu nesēju.
1964. gada sākumā Baikonurā tika sākti starta kompleksa tehnoloģisko iekārtu montāžas darbi. 1964. gadā tika izbeigts UR-500 starpkontinentālās ballistiskās raķetes projekts.
Pirmais jaunās divpakāpju raķetes UR-500 starts ar kosmisko aparātu notika 1965. gada 16. jūlijā, orbītā ievadot 12,2 t zinātnisko pavadoni Proton-1. Lai gan sākotnēji oficiāli raķeti plānoja nosaukt par Gerkules (pēc citiem datiem, Atlant), masu medijos tā tika dēvēta savas pirmās derīgās kravas vārdā – Proton. No 1965. līdz 1966. gadam tika veiktas četras Proton pavadoņu palaišanas.
1965. gada jūlijā sākās trīs pakāpju varianta UR-500K (8K82K, Proton-K) izstrāde. Jaunā nesējraķete tika izstrādāta 1. filiālē OKB-52. Proton-K bija paredzēts kosmisko aparātu ievadīšanai Mēness aplidošanas trajektorijā. Turklāt sākās darbi pie Proton-K ceturtās pakāpes (dzinējbloja jeb kosmiskā velkoņa), ko izstrādāja uz nesējraķetes N-1 piektās pakāpes Blok D bāzes. Saskaņā ar šo projektu (UR-500K-L1), divsekciju kuģis 7K-L1 tiktu ievadīts trajektorijā uz Mēnesi, veiktu Mēness aplidojumu un atgrieztos uz Zemes. Lidojumi sākumā notiktu bezpilota režīmā, bet pēc tam pilotējamā variantā.
Pirmais Proton-K starts notika 1967. gada 10. martā ar Blok-D un bezpilota kosmosa kuģi 7K-L1P (Kosmos-146). No 7K-L1 11 startiem tikai Zond-7 lidojums tika atzīts par pilnībā veiksmīgu. Piecās neveiksmes notika Proton-K kļūmes dēl un vēl piecas misijas – 7K-L1 vai Blok-D vainas dēļ.
Lielā avāriju skaita dēļ lidojumu izmēģinājumu sākuma posmā (no 1967. gada marta līdz 1970. gada augustam no 21 starta bija tikai 6 pilnībā veiksmīgi) Proton-K tika pieņemts ekspluatācijā tikai 1978. gadā, pēc 61. starta.
Proton-K regulāri tika izmantots dažādu zinātnisko, militāro un civilo kosmisko aparātu palaišanai. Trīs pakāpju Proton-K tika izmantots, lai izvadītu pavadoņus zemās orbītas (līdz 21 t), četru pakāpju konfigurācijā (ar dzinējbloku Blok D) — kosmisko aparātu nogādāšanai augstās orbītās (līdz 2,6 t uz ģeostacionāro orbītu). Proton-K ražošana tika izbeigta 2000. gadu beigā. Kopumā no 1967. līdz 2012. gadam Proton-K startēja 310 reizes.
Proton izskats ilgu laiku tika glabāts noslēpumā, publiski filmu fragmentos un fotogrāfijās rādot tikai augšējās pakāpes. Pirmo reizi tā parādījās pilnā augstumā 1986. gadā televīzijas pārraidē, kad tika palaista orbitālā stacija Mir.
2016. gada septembrī Hruņičeva centrs paziņoja par nodomu izveidot jaunas Proton nesējraķešu divpakāpju modifikācijas ar dzinējbloku Briz-M – vidējais Proton Srednij (spētu nogādāt uz ģeostacionāro orbītu līdz 2,2 t kravas) un vieglais Proton Ljogkij (spētu nogādāt uz ģeostacionāro orbītu līdz 1,45 t). 2017. gada aprīlī tika paziņots, ka Proton Ljogkij izstrāde tiek atlikta.
Versijas
Agrākās Proton versijas:
Mūsdienās tiek ekspluatētas Proton-M modifikācijas.
Hāpsalu
Hāpsalu (et), arī Hāpsala, ir kūrortpilsēta Igaunijas rietumu piekrastē pie Hāpsalu līča, Lēnes apriņķa centrs. Gandrīz 300 gadus bijusi Sāmsalas-Vīkas bīskapijas galvaspilsēta, pēc tam jūras peldvieta un dūņu dziedniecības kūrorts. Mūzikas festivālu norises vieta. Mūsdienās Hāpsalu iedzīvotāju skaits noslīdējis nedaudz zem 10 000 (9946 iedzīvotāji 2017. gadā).
Vēsture
No 1279. līdz 1561. gadam Hāpsalas pils bija Sāmsalas-Vīkas bīskapijas galvaspilsēta. Pēc tam, kad bīskapa rezidence tika pārcelta uz Kuresāri Sāmsalā, pilsēta zaudēja savu politisko un militāro nozīmi.
Jaunu impulsu Hāpsalu attīstībai 1825. gadā piešķīra kūrorta dibināšana ar jūras peldētavām un dūņu dziednīcām, kuru vasaras laikā regulāri apmeklēja arī Krievijas imperatora ģimenes locekļi. Hāpsalu vasarnīcā Pēteris Čaikovskis esot uzrakstījis savu 6. simfoniju. 1898. gadā uzcelta pilsētas kūrzāle. Kūrorta apmeklētāju vajadzībām 1907. gadā uzbūvēja dzelzceļa līniju uz Tallinu ar tālāku savienojumu uz Pēterburgu. 2004. gadā sliedes demontētas, bet izcili greznā dzelzceļa stacijas ēka ir saglabājusies, tur ierīkots muzejs.
Līdz 1944. gadam Hāpsalu bija Igaunijas zviedru kopienas centrs, pilsētā darbojas zviedru kopienas muzejs.
Kallaveres bāka (priekšējā vaduguns)
Raksturojums
Bākas augstums ir 25 m. Bāku veido apaļš dzelzs tornis ar galeriju, bez laternas. Torņa augšdaļā, pretējās pusēs atrodas melnas četrstūrveida dienaszīmes. Tornis ir baltā krāsā. Gaismas elements atrodas 41 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (1 s deg, 1 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 12 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
16. marts
16. marts ir gada 75. diena pēc Gregora kalendāra (76. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 290 dienas.
Vārda dienas
Guntars, Guntis, Guntris
Svalbāra
Svalbāra (no) ir Norvēģijas teritorija Arktikā ar speciālu starptautisku statusu. Arhipelāgs atrodas uz ziemeļiem no kontinentālās Eiropas starp 10° un 35° austrumu garumu un 74° un 81° ziemeļu platumu. Tas atrodas aptuveni 930 km uz ziemeļiem no Trumses, apmēram pa vidu starp Norvēģiju un Ziemeļpolu. Arhipelāgu veido deviņas galvenās salas, lielāko daļu no tā aizņem Špicbergenas sala, uz kuras atrodas visas arhipelāga apdzīvotās vietas, ja neskaita meteoroloģiskās stacijas Hūpenes un Lāču salā.
Administratīvi arhipelāgs nepieder nevienai Norvēģijas filkei, tā speciālo starptautisko statusu nosaka 1920. gada Svalbāras līgums un 1925. gada Svalbāras akts. Svalbāras administratīvais centrs, lielākā apdzīvotā vieta un vienīgā pilsēta ir Longjērbīene. Citas apdzīvotas vietas ir Barencburga, ko apdzīvo krievu un ukraiņu ogļrači, izpētes stacija Nīolesunna un kalnrūpniecības kopiena Sveagruva (arī Svea). Nīolesunna tiek uzskatīta par vistālāk ziemeļos esošo civilo pastāvīgi apdzīvoto vietu.
Sākotnēji Svalbāra tika izmantota kā vaļu medību bāze 17.—18. gadsimtā. 19. gadsimta beigās šeit tika uzsākta akmeņogļu ieguve un 20. gadsimta sākumā tika dibinātas pirmās pastāvīgās apmetnes. Ar 1920. gada Svalbāras līgumu tika atzīta Norvēģijas suverenitāte un ar 1925. gada Svalbāras aktu arhipelāgs pilnībā kļuva par Norvēģijas daļu. Svalbāras līgums arī nosaka, ka arhipelāgs ir brīvā ekonomiskā zona un demilitarizēta zona. Norvēģijas Store Norske Spitsbergen Kulkompani (arī Store Norske un SNSK) un Krievijas kompānija Arktikugoļ ir vienīgie akmeņogļu ieguves uzņēmumi Svalbārā. Liela nozīme ir tūrismam un pētniecībai. Špicbergenā atrodas arī Svalbāras Universitātes Centrs (UNIS) un Svalbāras Globālā sēklu glabātuve. Starp apdzīvotajām vietām nav ceļu, bet kā transporta līdzekļi tiek izmantoti sniega motocikli, aviācija un kuģi. Galveno savienojumu ar pārējo pasauli nodrošina Svalbāras Longjēres lidosta.
Svalbārai un Jana Majena salai ir piešķirts kopīgs ISO 3166-1 alfa-2 kods "SJ". Abas teritorijas pārvalda Norvēģija, kaut gan tās šķir vairāk nekā 950 km (510 jūras jūdzes) un tām ir atšķirīgās administratīvās formas.
Vēsture
Amsterdamas Nacionālā muzeja kolekcija]] Pastāv hipotēze, ka skandināvi Svalbāru atklājuši jau 12. gadsimtā. Pirmo reizi Svalbāras nosaukums parādās islandiešu annālēs 1194. gadā, kur ir ieraksts "Svalbarði fundinn" (Svalbāra ir atrasta) un sniegtas vispārīgas ceļa norādes. No sennorvēģu valodas vārdu Svalbarð var tulkot kā "aukstais krasts" vai "aukstā mala". Annālēs minētās ceļa norādes ir tik vispārīgas, ka atrastā zeme varētu būt arī Jana Majena sala, Grenlandes austrumdaļa vai pat patstāvīgs ledājs ziemeļos. Kaut gan vikingi būtu varējuši sasniegt Svalbāru, tam nav neapgāžamu arheoloģisku pierādījumu.
Krievu vēsturnieki uzskata, ka pomori apmeklējuši arhipelāgu jau 16. gadsimtā vai pat agrāk. Barencburgā ir Pomoru muzejs, kurā aplūkojamas pomoru apmetnes Svalbārā. Tomēr citu valstu pētnieki izturas skeptiski pret šo pieņēmumu, jo nevienā 16. gadsimta vēsturiskajā aprakstā par Svalbāru netiek pieminētas krievu apmetnes, toties par krievu aktivitātēm arhipelāgā ir rakstiskas liecības no 17. gadsimta otrās puses. Lai arī nav zināms pomoru ierašanās datums, viņi bija pirmie pastāvīgie ziemotāji Svalbārā.
Oficiāli Svalbāras arhipelāgu 1596. gadā atklāja holandietis Vilems Barencs, kad meklējot ziemeļaustrumu jūras ceļu no Eiropas uz Ķīnu, 10. jūnijā pamanīja Lāču salu, bet 17. jūnijā — galvenās salas rietumdaļas klinšainos krastus, ko kartē atzīmēja kā Het Nieuwe Land of Spitsbergen (Jaunā zeme vai Smailie kalni). V. Barencs ekspedīcijas laikā 1597. gadā mira neuzzinājis, ka ir atklājis jaunu arhipelāgu, bet ar nosaukumu Špicbergena vēl ilgi tika apzīmēta visa salu grupa.
Arktisko medību bāze
Arktisko ekspedīciju rezultātā kontinentālajā Eiropā izplatījās ziņas par milzīgajiem vaļu un valzirgu bariem Svalbāras apkārtnē. 1604. gadā britu valzirgu mednieku kuģis pietauvojās Lāču salā, uzsākot regulāras medības arhipelāgā. No 1611. gada uz arhipelāgu sāka doties arī citu valstu mednieku ekspedīcijas, un tas kļuva par polāro vaļu mednieku bāzi. Dažādu valstu mednieku grupas apmetās atsevišķās vietās, neiztika arī bez konkurentu apzagšanas un savstarpējas karošanas, sargājot savu nomedīto daļu. Smerenburga bija viena no pirmajām lielajām apmetnēm, ko 1619. gadā nodibināja holandieši. Mazākas apmetnes bija arī britiem, dāņiem un frančiem. Sākotnēji šīs apmetnes tika izmantotas pārsvarā vasarās, bet kopš 17. gadsimta 30. gadiem atsevišķas mednieku grupas sāka Svalbārā arī pārziemot, lai pasargātu apmetnes no izpostīšanas. Mednieku sadursmes radīja arī starptautiskus politiskus konfliktus par vaļu medību tiesībām starp Angliju, Holandi, Franciju un Dāniju. Briti, kuri pirmie uzsāka vaļu medības Svalbāras ūdeņos, uzskatīja, ka viņiem uz to pienākas ekskluzīvas tiesības. Dāņi piesauca brīvās jūras principu, bet karalis Kristiāns IV uzskatīja, ka Dānijai—Norvēģijai pieder visa Norvēģu jūra, jo tā atrodas vecnorvēģu nodokļu iekasēšanas zonā. 1614. gadā angļi un nīderlandieši sadalīja ietekmes zonas, lai izvairītos no savstarpējiem incidentiem. 1615. gadā Anglija izteica piedāvājumu pārpirkt Dānijas—Norvēģijas tiesības, kas tika noraidīts. Tajā pašā gadā Dānija—Norvēģija uz arhipelāgu nosūtīja trīs karakuģus nodokļu iekasēšanai no angļiem un nīderlandiešiem, kuri atteicās maksāt. Konflikts nonāca strupceļā, jo gan Anglija, gan Dānija—Norvēģija pieprasīja suverenitāti, bet Francija, Nīderlande un Spānija vēlējās to paturēt kā brīvo zonu. Pēc dažiem gadiem angļu vaļu medību kompānija piedzīvoja finansiālas problēmas, kas ļāva savas pozīcijas nostiprināt nīderlandiešiem. No 17. gadsimta 30. gadiem situācija nostabilizējās, un starpvalstu mednieku sadursmju skaits samazinājās. Vaļu medīšana Svalbārā turpinājās līdz 19. gadsimta 20. gadiem, līdz mednieki vaļu trūkuma dēļ devās uz citām Arktikas vietām, bet Svalbāra palika de facto terra nulis.
Vaļu medību uzplaukuma laikā arhipelāgā pastāvīgi uzturējās pomori, kuri medīja polārlapsas, leduslāčus un ziemeļbriežus. Pomori cēla guļbaļķu mājiņas no līdzatvestiem materiāliem, viņu apmetņu tuvumā bieži bija uzslieti lieli pareizticīgo krusti. Divi šādi krusti vēl ir saglabājušies Ziemeļaustrumu Zemē. Pomori Svalbāru pameta 19. gadsimta sākumā, pārceļoties uz jaunām medību vietām Sibīrijā. Pēdējais Svalbāras pomors Ivans Starostins, kurš arhipelāgā pavadījis 39 gadus, miris 1826. gadā un apglabāts vietā, kur atradusies viņa būda. Šī vieta nosaukta par Starostina ragu.
Norvēģi par medību iespējām Svalbārā uzzināja 18. gadsimta beigās, kad Finmarkas tirdzniecības vietās pomori tirgoja lapsādas un lāčādas. Ap 1795. gadu Svalbārā ieradās pirmā norvēģu mednieku grupa no Hammerfestas, kas nolīga četrus krievus medību prakses ierādīšanai. Norvēģiem primārais medījums līdz 1892. gadam bija valzirgi. Sākot ar 1892. gadu, par galveno medījumu kļuva lapsas un lāči, meklētas tika arī putnu olas un dūnas. Arvien biežāk mednieki izvēlējās palikt arhipelāgā visu gadu. Laika posmā no 1892. gada līdz arhipelāga evakuācijai 1941. gadā medībās bija iesaistīti gandrīz 400 cilvēku, no kuriem 6% bija sievietes.
Pēc leduslāču medību aizlieguma 1973. gadā (medīt ziemeļbriežus aizliedza jau 1925. gadā) medības Svalbārā praktiski tika izbeigtas.
Arhipelāga izpēte
Arhipelāga izpēte aizsākās jau 17. gadsimta sākumā, kad vaļu mednieki meklēja jaunas medību teritorijas, potenciālās apmetnes un drošas piekrastes ostas. Viņi ieguva daudz zināšanu par arhipelāga krasta līnijām, tomēr tā iekšiene palika neizpētīta. Šie dati tika izmantoti par pamatu turpmākajām zinātniskajām izpētes ekspedīcijām.