cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1941. gada Latvijas čempionāts šahā
Latvijas vīriešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībnieks !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! 15 !! 16 !! 17 !! 18 !! Punkti !! Vieta
Latvijas sieviešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībniece !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! Punkti !! Vieta
Pirmā Mazūrijas ezeru kauja
Pirmā Mazūrijas ezeru kauja bija viena no Pirmā pasaules kara lielkaujām, kas norisinājās 1914. gada 7.-14. septembrī Mazūrijas ezeru rajonā.
Priekšvēsture
No 1914. gada 26. līdz 30. augustam Tannenbergas kaujā Vācijas Impērijas 8. armija Hindenburga vadībā sakāva Krievijas Impērijas 2. armiju ģenerāļa Samsonova vadībā.
Norise
Vācijas Impērijas 8. armija sakāva arī Krievijas Impērijas 1. armiju Rennenkampfa vadībā. 12. septembrī 1. armija sāka atkāpšanos no Austrumprūsijas pāri Nemunai. Pirmajā Mazūru ezeru kaujā Krievijas Impērijas karaspēks zaudēja 150 000 vīru un 150 lielgabalu.
Sekas
Krievijas Impērija uz laiku pilnībā tika padzīti no Austrumpūsijas, taču jau 1. oktobrī Augustovas mežā Krievijas Impērijas 10. armija deva prettriecienu, šajā frontes sektorā gandrīz pilnībā padzenot vāciešus no Krievijas Impērijas teritorijas. Krievijas Impērijas karaspēks atkāpās no Austrumprūsijas tikai pēc sakāves Otrajā Mazūrijas ezeru kaujā 1915. gada 7.-21. februārī.
Maldinājums
Maldinājums šaha kompozīcijā ir šķietams uzdevuma vai etīdes risinājums, kuram ir tikai viens vienīgs, slēpts atspēkojums.
Ja maldinājums ir saistīts ar šaha kompozīcijas (uzdevuma, etīdes) tēmu un ietilpst tās saturā, tad to sauc par tematisko maldinājumu. Tematiskais maldinājums ieņem svarīgu vietu daudzu tēmu izstrādē, piemēram, balto kombinācijas divvilčos, taktisko ideju loģiskos izstrādājumos daudzvilčos un citās. Uz tematisko maldinājumu attiecas tās pašas risinājuma stingrās ekonomiskās prasības: visām figūrām (sevišķi baltajām), kas ņem dalību tematiskajā maldinājumā, jāņem dalība arī īstajā risinājumā.
Piemērs
Atrisinājums
Baļde
Baļde ir ciems Saunas pagastā, Preiļu novadā. Atrodas 210 km attālumā no Rīgas.
Budas pils
Budas pils ir vēsturiska pils Budapeštā, Ungārijā. Mūsdienās te atrodas vairākas kultūras institūcijas, tai skaitā Nacionālā galerija un Budapeštas vēstures muzejs. Pili ar Ādama Klārka laukumu un Sēčeņi ķēžu tiltu savieno Budas pils funikulers.
Pirmā pils tika uzcelta 13. gadsimtā, no 1247. līdz 1265. gadam. Nav zināma precīza pils atrašanās vieta. Mūsdienu pils senākā daļa tika uzcelta 14. gadsimtā Lajoša I Lielā brāļa Stefana laikā. Sigismunds Luksemburgs krietni paplašināja pili un nostiprināja tās nocietinājumus. Viduslaiku pils tika iznīcināta 1686. gadā. Vēlāk tika uzcelta mazāka pils, kuras lielākā daļa iznīcināta pēc 1810. gada lielā ugunsgrēka un 1849. gada neveiksmīgā uzbrukuma. Pēc tam to pārbūvēja Miklošs Ibls.
Pilij ir vairāk nekā 300 m gara priekšējā fasāde. Pils pagalmā uzņemta Keitijas Perijas dziesmas Firework videoklipa daļa.
1987. gadā Budapeštas sastāvā pils iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Overtime TV
Overtime TV bija sporta apskata raidījums, kuru vadīja sporta žurnālists Armands Puče un bijušais basketbolists un treneris Valdis Valters. Tas no līdz 2017. gadam tika pārraidīts TV6 televīzijas kanālā.
Raidījumā tika analizēti aktuāli sporta notikumi, intervētas ar sportu saistītas personas, organizēti konkursi. Kopā ar Puči un Valteru raidījumu vadīja arī Guntis (persona, kas slēpjas aiz maskas), kopš 2016. gada — arī sporta žurnāliste Viktorija Kamaza, kas vadīja "Viktorijas zonas" sadaļu.
Slavonija
Slavonija (hr) ir viens no četriem Horvātijas vēsturiskajiem novadiem (kopā ar Dalmāciju, Centrālo Horvātiju un Istru). Tā aizņem valsts austrumu daļu un aptuveni atbilst piecām Horvātijas župānijām: Brodas-Posavinas, Osijekas-Baranjas, Požegas-Slavonskas, Viroviticas-Podravinas un Vukovaras-Srijemas župānijas. Slavonijas župānijas aizņem 12 556 kvadrātkilometrus jeb 22,2 % no Horvātijas teritorijas, un tajos dzīvo 806 192 jeb 18,8 % Horvātijas iedzīvotāju. Lielākās novada pilsētas ir Osijeka, Slavonski Broda un Vinkovci.
Slavonija atrodas Vidusdonavas zemienē, ko lielā mērā ierobežo Donava, Drava un Sava. Rietumos novadu veido Savas un Dravas ielejas un kalni ap Požegas ieleju, bet austrumos — līdzenumi. Slavonijā ir mēreni kontinentāls klimats ar salīdzinoši nelielu nokrišņu daudzumu.
Pēc Rietumromas impērijas sabrukuma, kas mūsdienu Slavonijas teritorijā valdīja līdz 5. gadsimtam, šo teritoriju pirms avāru un slāvu ierašanās, kontrolēja ostgoti un langobardi. Slāvi 7. gadsimtā nodibināja Lejaspanonijas kņazisti. Vēlāk tā tika iekļauta Horvātijas karalistē, bet pēc tās sabrukuma karaliste tika pārvaldīta personālūnijā ar Ungārijas Karalisti.
12. gadsimtā tā kļuva par daļu no Ungārijas kroņa zemēm. Osmaņi Slavoniju iekaroja no 1536. līdz 1552. gadam. Pēc Lielā turku kara, ar Karlovicas līgumu, Slavonija 1699. gadā tika nodota Hābsburgiem. Pēc 1867. gada Austroungārijas kompromisa Slavonija kļuva par daļu no Ungārijas Karalistes, bet gadu vēlāk — par daļu no Horvātijas-Slavonijas karalistes. Kad 1918. gadā Austroungārija izjuka, Slavonija kļuva par daļu no īslaicīgi pastāvējušās Slovēņu, horvātu un serbu valsts, kas savukārt kļuva par daļu no Serbu, horvātu un slovēņu karalistes, vēlāk pārdēvētas par Dienvidslāviju. Horvātijas kara laikā Slavonijā notika sīvas kaujas, tostarp 1991. gada Vukovaras kauja.
Saules staros
"Saules staros" ir 2015. gadā izdota Latvijas, Krievijas, Vācijas un Čehijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Vitālijs Manskis.
Sižets
Filma stāsta par Ziemeļkoreju, kuras pilsoņi cenšas radīt priekšstatu par ideālu cilvēku ideālu dzīvi ideālā valstī.
Pī (filma)
Filmas nosaukums ir atsauce uz matemātisko konstanti π. Filma ievērojama ar to, ka tā aptver plašu tēmu loku, ieskaitot reliģiju, misticismu un matemātikas saikni ar Visumu. Tā stāsta par matemātiķa apsēstību ar likumsakarību meklēšanu starp divām šķietami nesavietojamām sfērām: nepilnīgo, neracionālo cilvēci un matemātikas, īpaši skaitļu teorijas, precizitāti un nekļūdīgumu.
Sižets
Filmas stāsta varonis ir Makss Koens. Viņš ir bezdarbnieks, dzīvo nožēlojamā dzīvoklītī Manhatanas Ķīniešu kvartālā (Chinatown). Makss ir skaitļu teorijas matemātiķis, kurš uzskata, ka dabā visu var izskaidrot ar skaitļu palīdzību. Viņš spēj galvā veikt aritmētiskus aprēķinus ar lieliem skaitļiem, šī viņa prasme pārsteidz Džennu, gados jaunu ķīniešu izcelsmes amerikāņu meiteni, kas dzīvo tai pašā mājā, kur viņš. Makss cieš no migrēnas lēkmēm, kā arī ārkārtīgi spēcīgas paranojas, halucinācijām un sociālās fobijas. Izņemot Devi, jaunu sievieti, kas dzīvo blakus dzīvoklī un reizēm runājas ar viņu, Makss kontaktējas vienīgi ar Solu Robesonu (Sol Robeson), savu veco matemātikas pasniedzēju, kurš tagad ir invalīds.
Prognozes fondu biržas darījumiem Makss veic ar Eiklīdu, paškonstruētu datoru. Izdrukājot darījumu prognozes, Eiklīds tās uzrāda ārkārtīgi zemas, tad pēkšņi izdrukā šķietami nejaušu gadījumskaitli ar 216 cipariem un pārstāj darboties. Makss saniknots izsviež izdrukas. Nākamajā rītā, caurskatot biržu datus, Makss redz, ka Eiklīda izdrukātais skaitlis ir bijis pareizs. Viņš izmisīgi meklē izdrukas, taču nevar tās atrast. Kad Makss jautā Solam par skaitli, kas var saturēt 216 ciparus, Sols kļūst manāmi satraukts. Viņš norāda, ka pirms daudziem gadiem ar to ir saskāries, taču mudina Maksu, lai tas nomierinās un labāk neturpina iedziļināties šai jautājumā.
Kafejnīcā, kuru viņš apmeklē katru dienu, Makss satiek Lenniju Maijeru (Lenny Meyer), hasīdisku ebreju, kurš veic matemātiskus pētījumus par Toru. Lennijs parāda viņam dažas vienkāršas sakarības starp skaitļiem un ebreju alfabētu un paskaidro, ka daži cilvēki uzskata, ka Tora ir ciparu virkne, kas veido Dieva sūtītu kodu. Maksu pārņem interese, kad viņš saprot, ka dažas Lennija minētās sakarības ir līdzīgas citiem matemātiskiem jēdzieniem, piemēram, Fibonači skaitļu secībai.
Pie Maksa ierodas pārstāvji no kādas Volstrītas firmas, kas interesējas par viņa darbu. Viena no aģentiem, Mersija Dausona (Marcy Dawson), piedāvā Maksam slepenu mikroshēmu apmaiņā pret viņa darba rezultātiem, kam Makss beidzot piekrīt.
Izmantojot mikroshēmu, Makss ar Eiklīda palīdzību analizē Toras matemātisko modeli. Pirms jaunas avārijas Eiklīds atkārtoti izvada 216 ciparu skaitli, pie tam nekādi nevēlas to izdrukāt. Makss mēģina skaitli uz papīra pierakstīt pats. Kad Makss izdarījis to līdz pusei, viņu pārņem pēkšņa apskaidrība, viņš saprot, ka pazīst šo skaitļu secību un zaudē samaņu. Atjēdzies Makss atklāj, ka tagad viņam piemīt gaišreģa spējas, viņš var vizualizēt akciju tirgus modeļus, par kuriem interesējas. Taču palielinās arī viņa galvassāpju intensitāte, un viņš atklāj galvas labajā pusē dīvainu uztūkumu. Makss atkal apmeklē Solu, gribēdams rast notiekošā izskaidrojumu, taču vecais zinātnieks mudina viņu pārtraukt.
Kādu vakaru Dausona un viņas aģenti sagūsta Maksu uz ielas. Tie mēģina Maksu piespiest, lai tas viņiem atklātu skaitli. Viņi bija atraduši oriģinālās izdrukas, ko Makss savulaik izmeta. Dausonas līdzbiedri mēģināja tās izmantot, lai ietekmētu akciju tirgu savā labā, bet rezultāts bija neveiksmīgs. Brīdī, kad pret Maksu pavērsts ierocis, piebrauc Lennijs un viņu izglābj. Taču arī Lennijs un viņa biedri izvirza Maksam līdzīgas prasības, vēloties uzzināt skaitli. Tie aizved Maksu uz netālu esošo sinagogu, kur rabīns viņam izskaidro, ka 216 ciparu skaitlis apzīmē Dieva īsto vārdu un ebrejiem tas vajadzīgs mesiānisma ēras sagaidīšanai. Makss atsakās, uzsverot, ka neatkarīgi no tā, ko skaitlis nozīmē, tas ir atklājies viņam vien.
Makss cenšas vēlreiz satikt Solu, taču uzzina, ka tas tikko miris no insulta. Sola dzīvoklī Makss atrod matemātiskus pierakstus, kas līdzīgi viņa paša veiktajiem, un galu galā atrod arī lapiņu ar skaitli. Atgriezies savā dzīvoklī, Makss piedzīvo stipras galvasāpes un trakuma lēkmi. Pusnemaņā viņš iznīcina Eiklīdu, tad, līdzīgi datoram, sāk atkārtot skaitli, līdz zaudē samaņu. Atrodoties bezsamaņas stāvoklī, viņš redz vīziju: viņš stāv baltā tukšumā un pie sevis murmina skaitļa ciparus. No nemaņas Maksu pamodina Devi, taču, izrādās, tās ir tikai halucinācijas. Makss sadedzina lapiņu ar pierakstīto skaitli. Tad viņš paņem elektrisko urbi un izdara sev galvaskausa trepanāciju.
Fināla epizodē Makss redzams sēžam parkā uz soliņa. Pie viņa pienāk Dženna, lūdzot pateikt, kāds būs rezultāts, ja 748 izdalīs ar 238 (aptuveni skaitlis π). Makss pasmaida un apgalvo, ka nezina atbildi. Vairs nespēdams risināt sarežģītas matemātiskas problēmas, taču arī vairs neciezdams no paranojas vai galvassāpēm, Makss mierīgi vēro, kā vējā šūpojas koki.
Erevānas metro
Erevānas metro, oficiāli Karena Demirčjana Erevānas metro (hy, Karen Demirchyani anvan Yerevani metropoliten), ir metro sistēma Armēnijas galvaspilsētā Erevānā. Metro pieder valstij un to vada Armēnijas Transporta un satiksmes ministrija.
Metro atklāts 1981. gadā un tāpat kā citi padomju metro, tas atrodas ļoti dziļi pazemē (20–70 metri) un bagātīgi izdekorēta ar nacionālajiem motīviem. Metro līnijas garums ir 13,4 km un to apkalpo 10 stacijas. Kopš pilsētā ir atklāti jauni minibusu maršruti metro līnijas izmantošana ir krietni samazinājusies.
Soledada Gonsalesa de Ugeta
Soledada Gonsalesa de Ugeta (es; dzimusi ) ir Argentīnas starptautiskā meistare šahā (1957), divkārtējā Argentīnas sieviešu šaha čempione.
Biogrāfija
No 1950. gadu vidus līdz 1960. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Argentīnas šahistēm. Divas reizes uzvarējusi Argentīnas sieviešu šaha čempionātos: 1954. un 1956. gadā. 1957. gadā Riodežaneiro uzvarējusi Pasaules čempiones šahā izcīņas cikla Dienvidamerikas zonas turnīrā. Piedalījusies 1959. gada pretendentu turnīrā šahā sievietēm Plovdivā, kurā ierindojusies 15. vietā (uzvarēja Kira Zvorikina). 1963. gadā Fortalezā izcīnījusi 3. vietu Dienvidamerikas zonas turnīrā.
Par panākumiem turnīros FIDE 1957. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Neiraminidāze
Neiraminidāzes ir glikozīdu hidrolāzes fermenti, kas sašķeļ glikozīdu savienojumus neiramīnskābē. Neiraminidāzes ir liela fermentu dzimta, kas ir sastopama dažādos organismos. Labāk pazīstamā neiraminidāze ir vīrusu neiraminidāze, kas ir pret vīrusu medikamentu mērķis lai novērst gripa vīrusa izplatīšanos. Vīrusu neiraminidāzes ir bieži izmantojamas, ka antigēnu determinants, kas atrodas uz gripa vīrusa virsmas. Daži gripa neiraminidāzu tipi padara gripu vairāk virulentu, nekā citi. Citi neiraminidāzes homologi atrodas zīdītāju šūnās, kam piemīt dažādas funkcijas. Ir aprakstīti 4 zīdītāju sialidāzu homologi cilvēku genomā (tās ir NEU1, NEU2, NEU3 un NEU4).
Ir divas lielas neraminidāžu klases, kas sašķeļ ekso vai endo polisiālskābi:
Swiss-Prot (2006. gadā) sarakstā ir 137 neiraminidāžu tipi, kurus producē vairākas baktēriju, vīrusu un zīdītāju sugas.
Stade Vélodrome
Stade Vélodrome, sponsorēšanas nolūkos saukts arī Orange Vélodrome, ir multifunkcionāls stadions Marseļā, Francijā. Pārsvarā to izmanto futbola spēlēm, tajā savas mājas spēles aizvada Francijas 1. līgas klubs Marseļas "Olympique". Stadions uzbūvēts un atklāts 1937. gadā, vairākas reizes ticis renovēts. Stadiona ietilpība ir 67 394 skatītāju vietas, līdz ar to tas ir lielākais futbola kluba stadions Francijā, atpaliekot vien no nacionālā stadiona Stade de France.
Stadionā ir aizvadītas 1938. un 1998. gada FIFA Pasaules kausa spēles. Tas ir ticis izmantots arī 1960. un 1984. gada Eiropas futbola čempionātu finālturnīros, kā arī tajā tika aizvadītas sešas 2016. gada Eiropas čempionāta spēles, ieskaitot vienu ceturtdaļfināla un vienu pusfināla spēli.
Crédit Agricole
Crédit Agricole, kas sākotnēji bija pazīstama kā "Zaļā banka", jo tā sākotnēji darbojās lauksaimniecības jomā, ir lielākais kooperatīvo un savstarpējo banku tīkls pasaulē. Francijā Crédit Agricole veido 39 reģionālās bankas. 1990. gadā tā kļuva par starptautisku vispārēju banku grupu. Tas ir daļa no CAC 40 indeksa.
Baļinova
Baļinova ir ciems Čornajas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 261 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Baļinovas ezers.
Ģerģs Šāroši
Ģerģs Šāroši (hu, dzimis, miris ) bija ungāru futbolists un futbola treneris, spēlēja uzbrucēja pozīcijā, pārstāvējis Ungārijas futbola izlasi.
Ungārijas futbola izlasi pārstāvējis no 1931. līdz 1943. gadam, kopumā 62 mačos gūstot 43 vārtus. Viņš ir piektais visu laiku labākais vārtu guvējs izlasē. Piedalījies 1934. un 1938. gada FIFA Pasaules kausā, kur ieguvis otro vietu, finālā zaudējot Itālijai.
IFFHS vēlēšanās viņš tika atzīts par 60. gadsimta labāko Eiropas futbolistu.
Pēc spēlētāja karjeras beigām pārcēlies uz Itāliju, kur strādājis par treneri. Vadījis tādas komandas kā Bari, Genoa, Juventus un AS Roma.
Spēlētāja karjera
Ferencváros
Trenera karjera
Juventus
1. tūkstošgade
1. tūkstošgade ir laika periods, kas pēc Jūlija kalendāra sākās un beidzās. Tas ir mūsu ēras pirmais gadu tūkstotis.
Eiropā tūkstošgades pirmajā pusē nozīmīgākie notikumi bija Romas impērijas uzplaukums, kā arī tās sabrukums, kristietības izplatība un Lielā tautu staigāšana. Savukārt otrajā tūkstošgades pusē sākās viduslaiki, Ziemeļeiropā sākās tā sauktie Vikingu laiki, Balkānu pussalā uzplaukumu piedzīvoja Bizantija, kā arī no Tuvajiem Austrumiem izplatījās islāms, konkrēti, mauri iekaroja lielu daļu no Pireneju pussalas.
Savukārt Austrumāzijā pirmajā tūkstošgadē izplatījās budisms. Tūkstošgades sākumā Ķīnā valdīja Haņu dinastija, pēc tam Dzjiņu dinastija, bet tūkstošgades otrajā pusē valdīja Tanu dinastija. Visbeidzot tūkstošgades beigās bija Piecu dinastiju un desmit karalistu periods. Japānā strauji pieauga iedzīvotāju skaits, kad zemnieki iemācījās izmantot dzelzs darbarīkus, kās ļāva iegūt lielāku ražu. Indijas subkontinents šajā laikā bija sadalījies neskaitāmās valstiņās un karalistēs.
Mezoamerikā acteku pilsēta Teotiuakana kļuva par metropoli. Dienvidamerikā uzplauka dažādas kultūras, piemēram, Naskas kultūra. Savukārt Ziemeļamerikā uzplaukumu piedzīvoja Misisipi kultūra.
Bosnijas banats
Bosnijas banats (hbs) bija viduslaiku valsts, kas atradās galvenokārt mūsdienu Bosnijā un Hercegovinā. Lai gan Ungārijas karaļi Bosniju uzskatīja par Ungārijas kroņa zemju daļu, Bosnijas banats gandrīz visu savu pastāvēšanas laiku bija faktiski neatkarīga valsts. Banats tika izveidots 12. gadsimta vidū un pastāvēja līdz 1377. gadam ar pārtraukumiem Šubiču dzimtas vadības laikā no 1299. līdz 1324. gadam. 1377. gadā tas kļuva par karalisti. Lielākā daļa no tā vēstures bija pilna ar reliģiski politiskām pretrunām ap vietējo kristiešu bosniešu baznīcu, kuru kā ķecerīgu nosodīja dominējošās baznīcas, proti, Romas katoļu un Austrumu pareizticīgo, ar katoļu baznīcas spiedienu uz bosniešiem caur ungāriem.
Vēsturiskais fons
1136. gadā Ungārijas karalis Bēla II pirmo reizi iebruka Augšbosnijā un izveidoja titulu "Bosnijas bans", kas sākotnēji bija tikai goda tituls viņa pieaugušajam dēlam Lāslo II. 12. gadsimtā Bosnijas banata valdītāji rīkojās arvien autonomāk no Ungārijas un/vai Bizantijas. Abas vietējās lielvaras vienmēr maz kontrolēja kalnainos un visumā nomaļos reģionus, kas bija Bosnijas banata pamatdaļa.
Agrā vēsture un bans Kulins
Bans Boričs bija pirmais zināmais Bosnijas valdnieks, pirmoreiz pieminēts 1154. gadā kā Ungārijas vasalis, kurš piedalījies Braničevas aplenkumā kopā ar citiem Ungārijas karaļa spēkiem. 1167. gadā viņš bija iesaistīts ungāru uzbrukumos bizantiešiem, dodot karaspēku ungāru armijai. Karš beidzās ar ungāru armijas atkāpšanos pēc Sirmiumas kaujas netālu no Belgradas tai pašā gadā. Boriča iesaistīšanās karā liecina, ka Bosnija bija pakļauta toreizējai Ungārijas karalistei. Ungāri līga mieru uz Bizantijas noteikumiem un atzina impērijas kontroli pār Bosniju, Dalmātiju, Horvātiju uz dienvidiem no Krkas upes, kā arī Fruška Goru. Bosnija no 1167. līdz 1180. gadam bija Bizantijas daļa, taču, tā kā Bosnija bija attāla zeme, valdīšana pār to, iespējams, bija nomināla.
Pēc imperatora Manuila I Komnēna nāves 1180. gadā Bosniju pārvaldīja bizantiešu ieceltais bans Kulins, kuram izdevās atbrīvoties no Bizantijas ietekmes, noslēdzot aliansi ar Ungārijas karali Bēlu III, kopā ar Serbijas valdnieku Stefanu Nemaņu un viņa brāli Humas Miroslavu viņš veiksmīgi karoja pret bizantiešiem 1183. gadā. Kulins nodrošināja mieru, kļūdams par nominālu vasali Ungārijas karalim, lai gan nav datu, ka ungāri būtu kontrolējuši Bosnijas centrālo daļu.
Tā laika pāvesta emisāri sazinājās tieši ar Kulinu un dēvēja viņu par "Bosnijas valdnieku". Kulinu laikabiedri un viņa pēctecis Matejs Ninoslavs bieži dēvēja par "Veliki ban bosanski" (Lielo bosniešu banu).
1189. gadā bans Kulins bosniešu kirilicā — bosančicā izdeva pirmo zināmo rakstisko Bosnijas dokumentu, kas tagad pazīstams kā Bana Kulina harta, diplomātisku dokumentu par tirdzniecības attiecībām ar Raguzas pilsētu (Dubrovniku). Kulina valdīšana iezīmēja arī sākumu strīdam, kurā iesaistījās vietējā Bosnijas baznīca (bogomilisma atzars) — kristiešu sekta, kuru gan Romas katoļu, gan austrumu pareizticīgo baznīca uzskatīja par ķecerīgu. Viņa vadības laikā pastāvēja tā sauktais "Bosnijas miera un labklājības laikmets".
Ķecerība un Bilinopoļes atteikšanās
1203. gadā Serbijas lielkņazs Vukans Nemaņičs apsūdzēja Kulinu ķecerībā un iesniedza oficiālu apelāciju pāvestam. Bilinopoļē Kulins parakstīja atteikšanos no ķecerības, paziņojot, ka viņš vienmēr ir bijis uzticams katolis, un tā pasargāja Bosnijas banatu no ārēja iebrukuma. Kulinam izdevās arī saglabāt Bosnijas diecēzi Raguzas arhidiecēzes vadībā, tādējādi ierobežojot Ungārijas ietekmi. Daļa autoru uzskata, ka ķecerība bijusi nejaušu kļūdu līmenī nezināšanas, nevis apzināti ķecerīgas doktrīnas dēļ. Kulins arī atkārtoti apliecināja uzticību Ungārijai, taču, neskatoties uz to, Ungārijas vara palika tikai nomināla. Bans Kulins nomira 1204. gadā, par viņa amata mantinieku kļuva viņa dēls Stjepans Kuliničs, kurš arī publiski turējās pie katolicisma.
Ungārijas karalis Andrāšs II 1225. gadā nodeva daļu tiesību uz Bosniju pāvestam, kurš līdz tam cerēja, ka karalis kā Bosnijas augstākais valdnieks pats iznīdēs tur ķecerību, bet rezultātā tas tika uzdots arhibīskapam Ugrinam Čākam. Stjepans Kuliničs tika atcelts 1232. gadā ar varu Bosnijas baznīcas spiediena rezultātā, un pretkatoliskā partija kļuva par galveno.
Kuliniču nomainīja ar muižnieku, kuru sauca Matejs Ninoslavs (1232—1250). Tas sabojāja attiecības ar Serbiju, jo iepriekšējais valdnieks bija saistīts ar Nemaņiču dinastiju. Ap šo laiku Ninoslava radinieks, vēlākais Prijezda I, atgriezās katoļticībā pēc neilga laika Bosnijas baznīcā. Pats Ninoslavs galu galā kļuva par Bosnijas baznīcas sargu. 1234. gadā Andrāšs II atdeva tiesības uz Bosnijas banatu hercogam Kolomanam. Arī Kuliniću dinastijas Bosnijas troņa likumīgais pēctecis grāfs Usoras Sibislavs, bijušā bana Stjepana dēls, sāka uzbrukt Ninoslava pozīcijām, mēģinot iegūt banatu sev. Pāvests Gregors IX 1235. gadā, viņaprāt, ķecerīgo Bosnijas bīskapu nomainīja ar toreizējo dominikāņu ordeņa lielmestru un vēlāk par svēto pasludināto Johannesu no Vildeshauzenas un apstiprināja hercogu Kolomanu par jauno likumīgo Bosnijas banu. Lai šo kandidātu uzspiestu Bosnijai, sākās karš.
Bosnijas krustakarš
Bosnijas krustakarš ieceltā bīskapa Johannesa un Kolomana vadībā ilga piecus gadus. Karš rezultātā tikai deva vēl lielāku atbalstu Ninoslavam, jo vienīgi Sibislavs krustakarā nostājās pāvesta pusē. Ninoslavs 1240. gada 22. maijā izdeva ediktu par Raguzas Republiku, norādot, ka ņems to savā aizsardzībā Serbijas karaļa Stefana Vladislava uzbrukuma gadījumā. Savukārt Raguzas atbalsts bija būtisks Mateja Ninoslava darbībai ciešo ekonomisko saišu dēļ. Vienīgā nozīmīgā ietekme uz vēsturi, ko panāca Bosnijas krustakarš, bija vietējo iedzīvotāju pret Ungāriju vērstā noskaņojuma pieaugums, kas vēlāk atviegloja Bosnijas Osmaņu iekarošanu 1463. gadā un saglabājās arī pēc tam.
Tāpat vēl vairāk sabojājās Bosnijas un Serbijas attiecības, jo Serbija nesūtīja Ninoslavam nekādu atbalstu pretēji tradicionālajai aliansei. Kolomans nodeva Bosnijas banata pārvaldi Ninoslava brālēnam Prijezdam, kuram to izdevās noturēt tikai divus vai trīs gadus. 1241. gadā Ungārijā iebruka mongoļi un tatāri, un Kolomanam nācās atgriezties no Bosnijas. Matejs Ninoslavs nekavējoties atguva varu, savukārt Prijezda aizbēga trimdā uz Ungāriju. Karalis Bēla IV atkāpās zem tatāru spiediena, kas ļāva Ninoslavam atjaunot kontroli pār lielāko daļu Bosnijas. Horvāti veiksmīgi cīnījās pret tatāriem, izdzenot viņus atpakaļ caur Bosniju, kas zemei sagādāja daudz postījumu. 1244. gada martā tika atjaunots Raguzas edikts. Ninoslavs iesaistījās pilsoņu karā, kas izcēlās Horvātijā starp Trogiru un Splitu, nostājoties Splitas pusē. Ungārijas karalis Bēla IV bija ar to neapmierināts un nosūtīja karaspēku uz Bosniju, bet pēc tam puses noslēdza mieru. 1248. gadā Ninoslavs ar viltību izglāba savas zemes no kārtējā pāvesta krustakara, kuru pieprasīja Ungārijas arhibīskaps.
Atlikušajā valdīšanas laikā bans Ninoslavs nodarbojās ar iekšlietām Bosnijā. Viņa nāve pēc 1249. gada, iespējams, 1250. gadā, izraisīja konfliktus par troni; gan Bosnijas baznīca, gan ungāru puse vēlējās kādu no savas ietekmes sfēras. Galu galā karalis Bēla IV iekaroja un pakļāva Bosniju, un viņam izdevās par Bosnijas banu atkal iecelt Ninoslava katolisko brālēnu Prijezdu. Bans Prijezda nežēlīgi vajāja Bosnijas baznīcu.
Tomēr 1253. gadā pret Bosniju tika uzsākta vēl viena Ungārijas ekspedīcija, taču nebija pierādījumu, ka tā būtu sasniegusi Bosnijas banatu. Ar savu vasaļu starpniecību Ungārija tolaik faktiski kontrolēja tikai Usoras un Soli ziemeļu reģionus. Bosnijas banats turpināja pastāvēt kā faktiski neatkarīga vienība arī pēc Ninoslava.
Kotromaniču dinastija
Prijezda I, Kotromaniču dinastijas dibinātāja, valstība bija ievērojami mazāka nekā Ninoslava vadītā, jo Usoras un Soli reģionus bija atdalījis Ungārijas kronis. 1284. gadā šī teritorija tika piešķirta Ungārijas karaļa Lāslo IV svainim, gāztajam Serbijas karalim Dragutinam. Tajā pašā gadā Prijezda noorganizēja sava dēla Stjepana I laulību ar Dragutina meitu Elizabeti. Laulībai bija lielas sekas turpmākajos gadsimtos, kad Stjepana un Elizabetes Kotromaniču pēcnācēji pretendēja uz Serbijas troni. Prijezda vecuma dēļ bija spiests atstāt troni 1287. gadā un drīz mira savā īpašumā Zemļenikā.
Ungāri 13. gadsimtā atkārtoti apliecināja savu varu pār ziemeļu teritorijām, ieskaitot Soli, Usoru, Vrbasu, Sanu. Teritorija, kuru kontrolēja lojālais Ungārijas vasalis bans Prijezda, domājams, atradās mūsdienu Bosnijas ziemeļu daļā starp Drinas un Bosnas upēm. Bosnijas banats uz dienvidiem no turienes palika neatkarīgs, taču nav zināmi tā valdnieki, bana Ninoslava pēcteči.
Titulu mantoja Prijezda II, kurš valdīja neatkarīgi 1287.—1290. gadā, bet vēlāk kopā ar brāli Stjepanu I Kotromaniču.
Restaurācija un paplašināšana
Stjepans II bija Bosnijas bans no 1314. gada, bet faktiski no 1322. līdz 1353. gadam, kopā ar savu brāli Vladislavu Kotromaniču 1326.—1353. gadā.
1326. gadā bans Stjepans II militārā aliansē ar Raguzas Republiku uzbruka Serbijai un iekaroja Zahumļes (Humas) kņazisti, tā iegūstot vairāk Adrijas jūras piekrastes, sākot no Neretvas ietekas līdz Konavlei, un šajās teritorijās bija daudz pareizticīgo Ohridas arhibīskapijas pakļautībā un jaukti pareizticīgo un katoļu iedzīvotāji piekrastes rajonos un Stonas apkārtnē. Viņš arī iespiedās Horvātijas Završjē. Pēc Serbijas karaļa Stepana Uroša II Milutina nāves 1321. gadā viņam parādījās iespēja atgūt Usoras un Soli zemes, kuras viņš pilnībā pakļāva 1324. gadā.
1329. gadā bans Stjepans II Kotromaničs veica vēl vienu iebrukumu Serbijā, uzbrūkot Vitomiram no Trebiņes un Konavles, taču galveno viņa spēku daļu uzveica jaunais karalis Dušans, kurš komandēja karaļa Stefana Dečanska spēkus Pribojā. Kotromaniča zirgs kaujā tika nogalināts, un arī viņš būtu zaudējis dzīvību, ja vasalis Vuks nebūtu atdevis viņam savu zirgu, pēc tam pats ejot bojā. Tomēr banam izdevās pievienot savām zemēm Nevesiņi un Zagorji.
Savas valdīšanas laikā Stjepans valdīja pār zemēm no Savas līdz Adrijas jūrai un no Cetiņes līdz Drinai. Viņš dubultoja savas valsts izmērus un panāca pilnīgu neatkarību no apkārtējām valstīm. Bans Stjepans II noskaņoja karojošos Venēciju un Ungārijas karaļus viens pret otru, pamazām valdot arvien neatkarīgāk un drīz vien sāka sadarboties ar dažiem Horvātijas un Ungārijas muižniekiem pret viņa Ungārijas sizerēnu un sievastēvu.
Tvrtko I valdīšana
Stjepans II mira 1353. gadā, un par pēcteci kļuva viņa brāļadēls Tvrtko. Tomēr Tvrtko tajā laikā bija tikai aptuveni piecpadsmit gadus vecs, tāpēc viņa tēvs Vladislavs valdīja kā reģents. Drīz pēc valdīšanas sākuma Tvrtko kopā ar tēvu apceļoja visu valstību, lai pieņemtu vasaļu uzticības apliecinājumus. Tvrtko māte Jelena Šubiča nomainīja Vladislavu kā reģente pēc viņa nāves 1354. gadā. Viņa nekavējoties devās uz Ungāriju, lai saņemtu piekrišanu Tvrtko statusam no karaļa Lajoša I, viņa sizerēna. Pēc viņas atgriešanās, Jelena sasauca muižnieku sanāksmi (stanaku) Milē pilsētiņā, kurā māte un dēls apstiprināja īpašumus un privilēģijas muižniekiem "visā Bosnijā, Doņikraji (Bosnijas rietumos), Zagorjē un Humas zemē".
Jaunais bans ievērojami palielināja savu varu. Kaut arī viņš pastāvīgi uzsvēra pakļaušanos karalim, Tvrtko Doņikraji muižnieku lojalitāti Lājošam sāka uzskatīt par nodevību pret sevi. 1363. gadā starp abiem valdītājiem izcēlās konflikts un aprīlī Ungārijas karalis sāka gatavot armiju. Lājoša vadīta armija uzbruka Doņikraji, kur muižniecības lojalitāte dalījās starp Tvrtko un Lājošu. Mēnesi vēlāk Ungārijas palatīna Nikolasa Konta un Estergomas arhibīskapa Nikolasa Apāti vadīta armija uzbruka Usorai. Vlatko Vukoslavičs dezertēja pie Lājoša un atdeva viņam svarīgu cietoksni Kļuču, bet Vukacs Hrvatiničs spēja aizstāvēt Sokogradas cietoksni, piespiežot ungārus atkāpties. Usorā Srebrenikas cietoksnis izturēja karaliskās armijas uzbrukumu, kura atkāpās, pazaudējot pat karaļa zīmogu. Veiksmīgā Srebrenikas aizsardzība iezīmēja Tvrtko pirmo uzvaru pār Ungārijas karali. Taču vietējo magnātu vienotība zuda, tiklīdz ungāri tika sakauti, tā vājinot Tvrtko un apvienotās Bosnijas pozīcijas. Anarhija saasinājās, un nākamā gada februārī magnāti sacēlās pret Tvrtko un gāza to no troņa. Viņu nomainīja jaunākais brālis Vuks, Tvrtko un Jelena patvērās Ungārijas karaļa galmā, kur viņus uzņēma bijušais Tvrtko ienaidnieks un joprojām sizerēns karalis Lājošs. Tvrtko martā atgriezās Bosnijā un līdz mēneša beigām atjaunoja kontroli pār daļu valsts, ieskaitot Doņikraji, Humu un Usoru.
Visu nākamo gadu Tvrtko atspieda Vuku uz dienvidiem, galu galā piespiežot viņu bēgt uz Raguzu. Sanko, Vuka pēdējais atbalstītājs, padevās Tvrtko vasaras beigās, un viņam tika atļauts saglabāt savus īpašumus. Raguzas amatpersonas centās panākt mieru starp naidīgajiem brāļiem, un 1368. gadā Vuks lūdza pāvestu Urbānu V iejaukties viņa pusē kopā ar karali Lājošu I. Šie centieni bija veltīgi; bet līdz 1374. gadam Tvrtko bija samierinājies ar Vuku ar ļoti dāsniem noteikumiem.
Tvrtko laikā blakus esošajā Serbijā karaļa Stefana IV nāve 1355. gadā drīz noveda pie kādreiz varenās Serbijas caristes sabrukuma. Tā sadalījās autonomās kņazistēs, kuras katra par sevi nespētu pretoties Bosnijai. Tas pavēra ceļu Tvrtko valstības paplašināšanai uz austrumiem, taču iekšējās problēmas neļāva viņam veiksmīgi izmantot šo iespēju.
Uz 14. gadsimta vidu Bosnijas banats sasniedza sava uzplaukuma griestus Tvrtko Kotromaniča vadībā, kurš formāli nāca pie varas 1353. gadā un kronēja pats sevi 1377. gada 26. oktobrī, tā banata vietā izveidojot Bosnijas karalisti.
Ekonomika
Bosnijas ekonomikas pamatu veidoja metālu rūdu un metālizstrādājumu (galvenokārt sudraba, vara un svina) eksports, jo šīs preces kopā ar citām, piemēram, vasku, zeltu, medu un jēlādām, caur Dināru Alpiem uz jūras krastu tika vestas pa kādreizējo romiešu tirdzniecības ceļu Via Narenta, kur tos galvenokārt nopirka Ragūzas un Venēcijas republikas. Piekļuve ceļam Via Narenta bija izšķiroša Bosnijas ekonomikai, kas kļuva iespējama tikai pēc tam, kad banam Stjepanam II izdevās pārņemt kontroli pār šo ceļu Humas iekarošanas laikā. Galvenie tirdzniecības centri bija Fojnica un Podvisoki.
Reliģija
No Romas un Konstantinopoles nākamās kristīgās misijas 9. gadsimtā sāka virzīties uz Balkāniem, kristianizējot dienvidu slāvus un nosakot robežas starp Romas un Konstantinopoles baznīcu jurisdikcijām. Tad Austrumu un Rietumu šķelšanās noveda pie Romas katoļticības ieviešanas Horvātijā un lielākajā Dalmācijas daļā, savukārt Serbijā valdīja austrumu pareizticība. Atrodoties pa vidu, kalnainā Bosnija nomināli atradās Romas pakļautībā, bet slikto ceļu un kontaktu dēļ katoļticība nekad netika pilnībā nostiprināta. Tādējādi viduslaiku Bosnija palika "zeme starp ticībām", nevis abu baznīcu tikšanās vieta, noveda pie unikālas reliģijas vēstures un "neatkarīgas un nedaudz ķecerīgas baznīcas" rašanās.
Kamēr Bosnija vēlajos viduslaikos vismaz nomināli palika katoļticīga, Bosnijas bīskaps bija vietējais garīdznieks, kuru izvēlējās bosnieši un pēc tam nosūtīja Raguzas arhibīskapam vienīgi ordinēšanai. Kaut arī pāvestība jau uzstāja uz latīņu valodas lietošanu kā liturģisko valodu, Bosnijas katoļi saglabāja baznīcas slāvu valodu. Franciskāņu ordenis ieradās Bosnijā 13. gadsimta otrajā pusē, un tā mērķis bija izskaust Bosnijas baznīcas mācību. Stefanam II Kotromaničam bija nozīmīga loma franciskāņu vikariāta izveidē. Līdz 1385. gadam viņiem Bosnijā jau bija četri klosteri Olovo, Milē, Kraļeva Sutjeskā un Lašvā.
Ureāze
Ureāze funkcionāli pieder pie amilohidrolāzu un fosfotriesterāzu virsdzimtas. Ureāze ir ferments, kas katalizē urīnvielas hidrolīzi līdz oglekļa dioksīdam un amonjakam saskaņā ar reakciju:
Precīzāk, ureāze katalizē urīnvielas hidrolīzi ar amonjaka un uretānu veidošanos. Izveidotais uretāns degradējas ar spontānu hidrolīzi līdz amonjakam un oglekļa dioksīdam. Ureāzes aktivitāte palielina apkārtējas vides pH līmeni, pateicoties amonjakam, kas ir sārmaina viela. Ureāze atrodas vairākās baktērijās, sēnēs, aļģēs, augos un dažos bezmugurkaulniekos, kā arī augsnē kā augsnes ferments. Ureāzes ir niķeli saturoši metālfermenti ar lielu molekulu masu.
Amūras sazāns
Amūras sazāns (Cyprinus rubrofuscus) ir karpu dzimtas (Cyprinidae) saldūdens zivs, kuras dabīgais izplatības areāls atrodas Austrumāzijā. Tā sastopama Mongolijā, Krievijas un Ķīnas austrumos, Korejā, Laosā un Vjetnamā, sākot ar Amūras upes baseinu ziemeļos un beidzot ar Honas baseinu dienvidos. Amūras sazāns introducēts ārpus sava dabīgā izplatības areāla Krievijā un Ukrainā, kā arī to audzē daudzviet zivsaimniecībās, īpaši Āzijā.
Sistemātikas izmaiņas
Nesenā pagātnē Amūras sazāns tika sistematizēts kā parastās karpas pasuga, un tā zinātniskais nosaukums bija Cyprinus carpio haematopterus. Tomēr ģenētisko pētījumu rezultāti liecina, ka Austrumāzijā un Eiropā dzīvojošās karpas ir divas atšķirīgas sugas. Saskaņā ar pirmajiem ģenētiskajiem pētījumiem par piederošu Amūras sazānam tika uzskatīta vēl viena, Austrumāzijas dienvidos dzīvojošā, parastās karpas pasuga — Cyprinus carpio viridiviolaceus, kura no ziemeļos dzīvojošā sazāna atšķiras pavisam nedaudz. Tomēr vēlāko gadu pētījumi liecina, ka abas grupas (ziemeļu un dienvidu) nav monofilētiskas. Šobrīd šīs atšķirības gan neatspoguļojas sistemātikā.
Japānā domesticētās Koi karpas statuss šobrīd ir neskaidrs, bet, visticamākais, tā selekcionēta no Amūras sazāna, nevis no parastās karpas.
Izskats
Amūras sazāns ir liela saldūdens zivs. Tās garums var sasniegt 1 m, svars 16—32 kg. Ķermenis ir samērā augsts, no sāniem nedaudz saplacināts. Mute vērsta uz leju. Pie augšlūpas ir 2 pāri taustekļi. Zvīņas lielas, zeltītas ar tumšu maliņu, var būt arī sudrabotas, uz sānu līnijas to ir arī mazāk (29—36 zvīņas), nekā karpai (33—40 zvīņas). Vēdera spuras pelēkvioletas, anālā spura un astes spuras apakšējā daļa sarkanas, bet muguras spura tumši pelēka. Salīdzinoši līdzīgajai karpai spuras ir pelēkas. Muguras garās spuras stari ar zobiņiem, tādi paši zobiņi ir arī īsajai anālajai spurai. Acis zeltītas. Nārsta laika tēviņiem uz muguras, vaigiem, žaunu vākiem un krūšu spurām izveidojas bālganas nārsta kārpiņas.
Uzvedība un barība
Amūras sazāns parasti mājo saldūdens tilpēs, bet uzturas arī viegli sāļās ūdenstilpēs. Mājo aizaugušos ezeros un upēs ar lēnu straumi. Amūras sazāns iecienījis vietas, kur strauji mainās tilpnei dziļums. Ziemā, kad ūdens temperatūra noslīd zemāk par 8°C, kļūst mazkustīgs un uzturas ziemošanas bedrēs. Pieaugušie īpatņi ir visēdāji un barojas gan ar augiem, gan kukaiņiem, kukaiņu kāpuriem un citiem ūdens bezmugurkaulniekiem.
Vairošanās
Dzimumbriedumu Amūras sazāns sasniedz 4—6 gadu vecumā, sasniedzot 25 cm garumu. Nārsto no aprīļa līdz jūlijam, kad ūdens temperatūra ir 18°C. Raksturīgs porciju nārsts, auglība 96 000—1 800 000 ikru. Nārsts notiek lielā dziļumā ar bagātīgu veģetāciju. Ikri ir lipīgi un pēc iznēršanas pielīp pie augiiem. Kāpuri un mazie sazāni barojas ar zooplanktonu. Amūras sazāns var sasniegt 30 gadu vecumu.
Garna
Garna jeb Indijas antilope garna (Antilope cervicapra) ir viena no antilopju apakšdzimtas (Antilopinae) sugām, kas ir vienīgā suga garnu ģintī (Antilope). Tās dabīgais izplatības areāls aptver Indijas subkontinentu. 20. gadsimtā sugas populācija strauji samazinājās, un 2003. gadā Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība (IUCN) tai piešķīra gandrīz izmirstošas sugas statusu. 2001. gadā Indijas populācija bija apmēram 50 000 īpatņu. Garnai ir 2 pasugas.
Izplatība
Mūsdienās antilopes pamatā sastopamas Mahārāštras, Orisas, Pendžābas, Rādžastānas, Harjānas, Gudžarātas, Āndhra Pradēšas, Tamilnādas un Karnātakas štatos, kā arī ir nelielas, izolētas populācijas subkontinenta iekšzemē. Lai aizsargātu antilopes, Indijā ir izveidoti vairāki nacionālie parki un rezervāti. Neliela antilopju populācija mīt arī Nepālā, tās lielums 2008. gadā sasniedza 184 īpatņus. No Indijas antilopes regulāri ieklejo arī Pakistānā, bet Bangladešā tās mūsdienās ir izmirušas. Savulaik garna tika introducētas Argentīnā un ASV. To populācija 21. gadsimta sākumā sasniedza 43 600 īpatņus.
Dzīves veids
Garnas uzturas atklātās ainavās un retinātos mežos, izvairoties no biezokņiem. Tās veido jauktas ģimeņu grupas, kuros ir 5—50 īpatņi. Baru vada dominants tēviņš. Jaunie tēviņi veido vecpuišu barus. Antilopes ir ļoti ātri dzīvnieki un īsās distancēs spēj sasniegt ātrumu 80 km/h. Aukstā laikā antilopes ir aktīvas gaišajā diennakts laikā, bet vasarās, kad dienās ir ļoti karsts, tās barojas agri no rīta un vēlu pēcpusdienā, bet dienas laikā atpūšas ēnā. Barā vienmēr kāda mātīte uzmana apkārtni un, pamanījusi briesmas, ar skaļu brēcienu to paziņo visai ģimenei, vienlaicīgi augstu palecoties gaisā. Viss bars ar augstiem palēcieniem metas bēgt. Pēc pāris augstiem lēcieniem dzīvnieki pāriet uz parastiem lēkšiem.
Indijas antilopes garna galvenie ienaidnieki savvaļā ir gepardi, vilki, šakāļi, tīģeri un leopardi. Gepardi un tīģeri mūsdienās ir ļoti maz, tādēļ galvenie ienaidnieki ir vilki.
Barība
Garna barojas ar dažādiem zālaugiem, dzinumiem, koku un krūmu pumpuriem, lapām un augļiem. Antilopēm katru dienu ir nepieciešams ūdens, tādēļ vasarā tās noiet lielus attālumus no ūdens krātuvēm līdz labākajām barošanās vietām.
Nikolajs Patruševs
Nikolajs Patruševs (ru; 1951) ir Krievijas valsts un drošības dienestu darbinieks, Krievijas Federācijas Drošības padomes sekretārs, armijas ģenerālis. Bijušais Krievijas federālā drošības dienesta direktors (1999—2008).
Garna
Vairošanās
Pārošanās sezonas laikā pieaugušie tēviņi kļūst teritoriāli un nostiprina savu teritoriju, kas ir 1—17 ha liela. Mātīšu bari klejo apkārt, bet tēviņi cenšas tās aizkavēt savā teritorijā pēc iespējas ilgāk. Šāda ganīšanās cauri tēviņu teritorijām dažādos reģionos ilgst ļoti dažādi, no 2 nedēļām līdz 8 mēnešiem. Lai arī tēviņi enerģiski apsargā savas teritorijas, tuvcīņas ar asajiem ragiem izceļas ļoti reti, parasti tie viens otru cenšas iebiedēt, izrādot savus ragus un ieņemot pēc iespējas iespaidīgāku pozu. Dzimumbriedumu mātītes sasniedz 8 mēnešu vecumā, bet parasti nepārojas līdz nav sasniegt 2 gadi. Tēviņi dzimumbriedumu sasniedz 18 mēnešu vecumā, bet tikai 2—2,5 gadu vecumā tie sasniedz fiziskos spēkus, lai konkurētu ar citiem tēviņiem. Garna dzīvo līdz 15 gadiem. Grūsnības periods ilgst 5 mēnešus, piedzimst viens mazulis. Kad mazulim ir apmēram 1 mēnesis, mātīte atkal sapārojas.
Smoļenskas guberņa
Smoļenskas guberņa bija Krievijas administratīvi teritoriālā vienība, kas izveidota 1708. gadā un likvidēta 1929. gadā. No 1713. līdz 1726. gadam tā kā Smoļenskas province bija pievienota tikko iekarotajai Rīgas guberņai.
Nikolajs Patruševs
Dzīvesgājums
Dzimis 1951. gada 11. jūlijā Ļeņingradā PSRS kara flotes virsnieka ģimenē. 1974. gadā Nikolajs Patruševs absolvēja Ļeņingradas Kuģu būves institūtu un sāka strādāt par inženieri institūta projektēšanas birojā, bet jau 1975. gadā viņš sāka darboties PSRS Valsts drošības komitejā, bija VDK Ļeņingradas kontrabandas apkarošanas nodaļas vadītājs.
Garna
Sistemātika
Garnai ir 2 pasugas:
Kukainis (nozīmju atdalīšana)
Kukainis var būt:
Nikolajs Patruševs
Dzīvesgājums
Pēc PSRS sabrukuma Nikolajs Patruševs bija Karēlijas Republikas drošības ministrs (1992—1994), tad Federālā pretizlūkošanas dienesta Iekšējās drošības dienesta vadītājs Maskavā (1994—1998). 1998. gada maijā viņu iecēla par Krievijas Federācijas prezidenta Borisa Jeļcina administrācijas Galvenās kontroles pārvaldes priekšnieku, tā paša gada augustā par Krievijas Federācijas prezidenta administrācijas vadītāja vietnieku.
Leida Lepika
Leida Lepika (et; dzimusi, mirusi ) bija igauņu ģeogrāfe, kartogrāfe un uzņēmēja. Bijusi Igaunijas vadošās karšu izdevniecības "Regio" līdzīpašniece un vadītāja.
Smoļenskas guberņa
1897. gadā guberņas teritorija bija 56 042,6 km2 ar 1,525 miljoniem iedzīvotāju. Mūsdienās guberņas lielākā daļa atrodas Smoļenskas apgabala teritorijā.
Leida Lepika
Dzīvesgājums
Leida Lepika dzimusi 1968. gadā. 1991. gadā absolvējusi Tartu Universitāti ģeogrāfijas specialitātē.
Smoļenskas guberņa
Vēsture
Krievijas cariste 1667. gadā pēc Andrusovas pamiera noteikumiem anektēja Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā esošo Smoļenskas vaivadiju. Smoļenskas guberņu izveidoja 1708. gadā pēc Pētera I īstenotās Krievijas caristes administratīvās reformas kopā ar Ingrijas, Kijivas, Maskavas, Arhangeļskas, Kazaņas, Azovas un Sibīrijas guberņām. Sākotnēji guberņā ietilpa arī daļas no vēlāk izveidotajām Kalugas, Tveras un Tulas guberņām.
Nikolajs Patruševs
Dzīvesgājums
1998. gada oktobrī viņu iecēla par Krievijas Federālā drošības dienesta (FSB) direktora Vladimira Putina vietnieku un Ekonomiskās drošības departamenta vadītāju, 1999. gada aprīlī par FSB direktora Putina 1. vietnieku. Kad 1999. gada 9. augustā Putins kļuva par Krievijas Federācijas valdības vadītāju, viņš Patruševu iecēla savā vietā par FSB direktoru un no 2001. gada janvāra Patruševs vadīja Pretterorisma operāciju štābu Ziemeļkaukāzā.
2008. gada 9. maijā jaunais Krievijas Federācijas prezidents Dmitrijs Medvedevs Patruševu atbrīvoja no FSB direktora amata un 12. maijā iecēla par Krievijas Federācijas Drošības padomes sekretāru.
Leida Lepika
Dzīvesgājums
Mirusi 2022. gada 14. martā pēc smagas slimības.
Smoļenskas guberņa
Vēsture
1764. gadā Katrīnas II valdīšanas laikā iznāca norāde veicināt Mazkrievijas, Livonijas un Somijas, kā arī Smoļenskas provinču rusifikācijas pasākumus, lai tās pārtrauktu tiekties pie kaimiņvalstīm ("neraudzītos kā vilki uz mežu"):
Ciи провинціи <Малую Россiю, Лифляндiю и Финляндiю>, также и смоленскую, надлежитъ легчайшими способами привести къ тому, чтобъ oнѣ обрусѣли и перестали бы глядѣть какъ волки къ лѣсу.
1775. gadā Smoļenskas guberņu pārveidoja par vietniecību, 1796. gadā guberņu atjaunoja ar 9 apriņķiem.
Hotinas rajons
Hotinas rajons ir Ukrainas administratīvā iedalījuma vienība Černivcu apgabala centrālajā daļā. Robežojas ar Černivcu apgabala Keļmencu rajonu austrumos, Novoselicjas rajonu dienvidos un Zastavnas rajonu rietumos, kā arī Ternopiļas apgabala Borščivas rajonu ziemeļrietumos un Hmeļnickas apgabala Kamjanecas-Podiļskas rajonu ziemeļaustrumos.
Pēc etniskā sastāva iedzīvotāju absolūtais vairākums ir ukraiņi (91,2 %), dzīvo arī rumāņi (to skaitā moldāvi) (7,2 %).
Hotinā dzimis Osmaņu impērijas lielvezīrs Alemdars Mustafa pašā (Alemdar Mustafa Paşa, 1755 — 1808). Rajona Kerstencu ciemā dzimis rumāņu rakstnieks Bogdans Petričeiku Hašdeu (Bogdan Petriceicu Hasdeu, 1836 — 1907), bet Kļiškivcu ciemā - kosmonauts Leonīds Kadeņuks (Леонід Костянтинович Каденюк, 1951).
Tautoloģija
Tautoloģija var būt
Skolopendras
Skolopendras (Scolopendra) ir posmkāju klases ģints, kas pieder skolopendru dzimtai. Plaši sastopamas tropu apgabalos, dažas sugas dzīvo arī mērenajā joslā.
Apraksts
Skolopendru ķermenis variē no 3 līdz 30 cm. Tropos sastopamās skolopendras ir lielākas nekā mērenajā joslā mītošās. Parasti tās ir košā krāsā, piemēram, dzeltenas, sarkanas, oranžas vai zaļas. Viņas bieži rotā tumšas svītras vai joslas. Skolopendrām ir 21 vai 23 pāri kāju un pavedienveida taustekļi, kuriem ir mazāk nekā 35 posmi. Katrā galvas pusē ir četras actiņas.
Dzīvesveids
Skolopendras ir aktīvi plēsēji, kas savu upuri nogalina ar indīgajām spīlēm. Viņas spēj nomedīt pat grauzējus un sikspārņus. Skolopendru dzēliens ir ļoti sāpīgs un nereti spēj nogalināt arī cilvēku. Šādi pieredzēto skolopendras kodienu Marķīza salās 1937. gadā grāmatā "Paradīzi meklējot" apraksta Tūrs Heijerdāls: "'Reiz naktī Līva pamodās no sāpīga dzēliena... Es uzreiz sapratu, kas noticis: mūdzis bija tikai viens — skolopendra. Izspiedām uz brūcītes citronu: citrona sula remdina sāpes un neitralizē indi. Otrā dienā Līva tikai žēlojās, ka sadzeltā kāja esot gluži stīva'."
Mātītes dēj olas augsnē, zem akmeņiem vai zem koku mizas.
Sistemātika
Ģintij pieder aptuveni 80 sugas.
Sieviete, kuru gaida
"Sieviete, kuru gaida" ir 1978. gadā 5 daļās izdota Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Ivars Seleckis.
Martins Velitss
Martins Velitss (sk; dzimis Bratislavā) ir profesionāls Slovākijas šosejas riteņbraucējs, kurš pārstāv  komandu. Viņa karjeras lielākais sasniegums ir uzvara 2010. gada Slovākijas čempionātā individuālajā braucienā. Viņa dvīņubrālis Peters Velitss pārstāv  komandu, līdz 2013. gadam abi brāļi brauca vienā komandā.
Lavrentija
Lavrentija (ru, ckt, ynk, ess) ir ciems un osta Krievijas ziemeļaustrumos, Čukotkas autonomā apvidū Čukotkas rajona administratīvais centrs. Izvietojies Čukču pussalas austrumos Lavrentijas līča krastā.
Vēsture
Ciems dibināts 1927. gadā, kad Lavrentija līča krastā tika izveidota Čukotkas kultūras un izglītības bāze (Чукотская культбаза), tās izveidotājs un pirmais vadītājs bija latviešu etnogrāfs, vēlākais Ļeņingradas Ziemeļu tautu institūta rektors Kārlis Lukss. 1928. gada rudenī šeit jau darbojās internātskola, veterinārmedicīnas punkts, slimnīca, laivu remontdarbnīca, faktorija; bija uzbūvētas 3 dzīvojamās mājas.
Pēc Čukotkas nacionālā apvidus nodibināšanas 1930. gadā Lavrentija bija apvidus administratīvais centrs līdz 1932. gadam, kad tas tika pārcelts uz Anadiru. No 1940. līdz 1946. gadam no Ueļenas uz Lavrentiju tika pārceltas rajona administratīvās iestādes.
1950. gados Lavrentija bija viens no reģiona ciemiem, uz kuru pārcēla iedzīvotājus no likvidētajiem čukču un eskimosu piekrastes ciemiem. Galvenā iedzīvotāju nodarbošanās ir briežkopība, zveja un tradicionālās jūras dzīvnieku medības.
Infrastruktūra
Lavrentijā darbojas skola, bibliotēka, slimnīca, kultūras centrs, novadpētniecības muzejs. Līdzās ciemam ir lidosta, kas nodrošina regulāru aviosatiksmi ar Anadiru. 40 km garš autoceļš savieno ar Lorinas ciemu un Lorinas karstajiem avotiem.
Vladimirs Solovjovs (žurnālists)
Vladimirs Solovjovs (ru; 1963) ir ebreju izcelsmes Krievijas televīzijas žurnālists, publicists un propagandists. Raidījuma "Vakars ar Vladimiru Solovjovu" vadītājs, kurā slavina Putina politiku un Krievijas 2022. gada iebrukumu Ukrainā.
2021. gadā iekļauts Latvijai nevēlamo personu sarakstā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1963. gada 20. oktobrī Maskavā politekonomijas docētāja Rūdolfa Solovjova un viņa sievas Innas, dzimušas Šapiro, ģimenē. 1986. gadā viņš absolvēja Maskavas Tērauda un sakausējumu institūta Fizikas un ķīmijas fakultāti un 1989. gadā beidza aspirantūru Pasaules ekonomikas un starptautisko attiecību institūtā (Институт мировой экономики и международных отношений), aizstāvot ekonomikas zinātņu kandidāta grādu. No 1990. līdz 1992. gadam Solovjovs nodarbojās ar uzņēmējdarbību Alabamas štatā ASV, vēlāk turpināja nodarboties ar biznesa projektiem Krievijā.
1998. gadā kļuva par programmu vadītāju privātā Maskavas radiostacijā, vēlāk vadīja diskusiju raidījumus dažādos Krievijas TV kanālos. 2009. gadā Solovjovs iegādājās villu pie Komo ezera Itālijā. Pēc Krimas aneksijas 2015. gadā Solovjovs uzņēma dokumentālo filmu par prezidentu Vladimiru Putinu ar nosaukumu "Prezidents".