cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metāli
Reakcijas ar sāļiem
Savukārt varš ar dzelzs sulfātu nereaģē, jo varš ir vājāks, skatoties pēc metālu elektroķīmiskās sprieguma rindas, nekā dzelzs.
Reakcijas ar termiski stabiliem sāļu kausējumiem
Aktīvo metālu reakcijas ar sāļu kausējumiem arī pieder pie aizvietošanas reakcijām, taču metālu elektroķīmisko spriegumu rinda uz tām neattiecas. Piemēram, iespējams iegūt metālisko kāliju, reaģējot izkausētam alumīnijam ar kālija hlorīdu vai kālija hidroksīdu, kaut arī alumīnijs ir daudz mazāk aktīvs par kāliju. Tas izskaidrojams ar kālija relatīvi zemo viršanas temperatūru — kad alumīnijs un kālija hlorīds ir izkusuši, kālijam ir pārsniegta viršanas temperatūra, tādēļ tas iztvaiko, pamet apgriezeniskās reakcijas zonu un ir kondensējams brīvā veidā. Līdzīgas reakcijas notiek pat, izmantojot tik neaktīvu metālu kā dzelzs.
Reakcijas ar sārmu ūdens šķīdumiem
Amfotērie metāli, kā cinks vai alumīnijs, spēj reaģēt ar sārmiem vai sārmu šķīdumiem.
Metālu sakausējumi
Metālu sakausējums ir divu vai vairāku metālu rupji dispersa sistēma vai ciets šķīdums, kas veidojas, vakuumā vai inertā atmosfērā izkausējot kopā šos metālus un ļaujot tiem izkristalizēties. Iegūstamos sakausējumus pamatā iedala nosacīti neviendabīgos (viena metāla kristālrežģa atomi nav aizstāti ar cita metāla atomiem, t.s. mehāniskie maisījumi) un viendabīgos (cietie šķīdumi un intermetāliskie savienojumi).
Metālu fizikālās īpašības
Metāliem piemīt tādas fizikālās īpašības kā liela elektrovadītspēja un siltumvadītspēja, plastiskums.
Metālu elektrovadītspēja
Metālus veido jonu kristālrežģis, kurā kustas brīvie elektroni. Šo elektronu plūsma metālos rada elektrisko strāvu, tā ir elektronvadītspēja. Jonvadītspēju metāliem praktiski var neievērot (atšķirībā no elektrolītiem).
Metāliem visā praktiski īstenojamo elektriskā lauka intensitāšu diapazonā ir pareizs diferenciālais Oma likums, kur \vec{j} ir elektronu strāvas blīvums, \sigma ir īpatnējā elektrovadītspēja, \vec{E} ir elektriskā lauka intensitāte.
Salīdzinājumā ar citām vielām metālu īpatnējā vadītspēja \sigma ir liela un īpatnējā pretestība \rho ir maza. Metālu \rho atkarībā no temperatūras mainās pēc sarežģītām likumsakarībām. Augstās temperatūrās (vairumam metālu tādas, kas augstākas par 100— 200 K) metālu \rho ir lineāri atkarīga no temperatūras t (Celsija grādos):, kur \rho_0 ir īpatnējā pretestība 0°C un \alpha ir elektriskās pretestības termiskais koeficients. Zemās temperatūrās metālu \rho strauji samazinās pēc likuma, kur T ir absolūtā temperatūra. Metālu pretestība pieaug, ja tiem ir piejaukumi, neatkarīgi no tīra metāla un piejaukumvielas \rho atsevišķi.
Edgars Hasmanis
Edgars Hasmanis (dzimis, miris ) bija latviešu luterāņu mācītājs. No 1916. gada kalpoja Mazsalacas draudzē.
Dzimis krodzinieka ģimenē. 1906. gadā beidzis vidusskolu Tartu. No 1906. līdz 1913. gadam studēja teoloģiju Tartu Universitātē. 1914. gadā adjunkts Viljandi pie māsas Alises vīra, igauņu politiķa Jāna Latika. Kādu laiku bija mācītājs latviešu kolonijā Lavros. Latvijas brīvības cīņu laikā komunistu arestēts, un 1919. gada 26. martā Mežaparkā nošauts. 1929. gadā, Mazsalacā atklājot pieminekli Hasmanim, runu latviski teica toreizējais Igaunijas ārlietu ministrs Jāns Latiks.
Dear Mama
Dear Mama ir pirmais singls no Tupaka Šakura trešā solo albuma Me Against the World, kas iznāca 1995. gadā. Dziesma ir sarakstīta speciāli viņa mātei Afēnijai Šakurai. Dziesmas melodija ir semplēa no The Spinners dziesmas "Sadie" un no Džo Sempla dziesmas "In All My Wildest Dreams". Daudzi fani, kritiķī un hiphopa izpildītāji to uzskata par visu laiku labāko dziesmu hiphopa vēsturē, un viena no Tupaka labākajām dziesmām iekļūstot 4. vietā visu laiku labāko hiphopa dziesmu sarakstā.
Panākumi
Dziesmu iekļuva Billboard Hot Rap Singles topa pirmajā vietā uz piecām nedēļām un R&B/Hip-Hop Singles topā vienu nedēļu. Tā arī iekļuva Hot 100 topa devītajā vietā, un Hot Dance Music Maxi-Singles topa pirmajā vietā uz četrām nedēļām.
Daudzi šo dziesmu uzskata par Tupaka vis emocionāliskāko dziesmu. Ļoti daudzi cilvēki slavē šo dziesmu (Eminems to piemin kā savu mīļāko Tupaka dziesmu) pat daudzi cilvēki kuri nav iesaistīti hiphopa industrijā. 1998. gadā dziesmu iekļāva Tupaka albumā Greatest Hits. Dziesmas oficiālo remiksu ir producējis Nitty un dziesma ir ar Entoniju Hamiltonu, tas ir iekļauts 2006. gada albumā Pac's Life.
Aktieris
Aktieris vai aktrise ir persona, kas atveido lomu teātra izrādē, filmā, televīzijas vai radio iestudējumā vai citā dramatizējumā. Eiropā līdz 17. gadsimtam par aktieri varēja kļūt vienīgi vīrieši, jo tika uzskatīts, ka sievietei kāpt uz skatuves ir apkaunojoši. Sieviešu lomas atveidoja vīrieši vai zēni. Savukārt mūsdienās sievietes bieži vien atveido zēnus.
Graudzāļu dzimta
Apakšdzimtas
Dzimtā ir aptuveni 771 ģints, kas ir klasificētas 12 apakšdzimtās :
Latvijā sastopamās ģintis
Latvijā ir sastopamas šādas graudzāļu ģintis:
Papildus tām ir konstatētas retas atradnes šādām ģintīm, kuras nav endēmas Latvijai vai sugu augi nav sastapti vairāk par vienu reizi:
Nitroglicerīns
Nitroglicerīns (glicerīna trinitrāts, CH2ONO2CHONO2CH2ONO2) ir smags, bezkrāsains, indīgs, eļļains sprāgstošs šķidrums, ko iegūst, nitrējot glicerīnu. Nitroglicerīns pieskaitāms pie slāpekļskābes esteriem, jo tā molekulā nitrogrupas −NO2 saistītas ar glicerīnu caur skābekļa tiltiņu.
Vēsture
Nitroglicerīnu pirmais ieguva itāļu ķīmiķis Askanio Sobrero 1847. gadā un nosauca par piroglicerīnu tā eksplozivitātes dēļ. Zviedru ķīmiķis Alfrēds Nobels nitroglicerīnu sāka izmantot kā sprāgstvielu, taču tā ražošana un pārvadāšana bija ārkārtīgi bīstama (notika vairāki sprādzieni ar cilvēku upuriem). 1866. gadā Alfrēds Nobels atklāja, ka, piesūcinot ar nitroglicerīnu smalkus inertus materiālus (piemēram, tā saucamo infuzoriju zemi jeb kīzelgūru), eksplozīvās īpašības saglabājas, bet mehāniskā jutība kļūst daudz mazāka. Jaunā sprāgstviela tika nosaukta par dinamītu un, to ražojot, Nobels kļuva bagāts (daļa līdzekļu tika novēlēta Nobela prēmiju izmaksāšanai).
Iegūšana
Nitroglicerīnu iegūst, nitrējot glicerīnu ar sērskābes un slāpekļskābes maisījumu (koncentrētu skābju masas attiecības ≈55:45). Reakcija ir eksotermiska. Ja temperatūra pārsniedz ≈28 °C, sāk sadalīties daļēji nitrētais glicerīns, šis process ir vēl eksotermiskāks. Ja temperatūra ir pārāk zema (zem ≈18 °C), reakcija notiek pārāk lēni. Skābju maisījumam lēnām liek klāt glicerīnu, uzturot optimālo temperatūru. Izejvielu (glicerīna) tīrība ietekmē galaprodukta iznākumu un lietojamo reakcijas temperatūru intervālu.
Izmantošana
To plaši lieto sprāgstvielu, īpaši dinamīta, ražošanā. To lieto arī medicīnā atsevišķu sirds problēmu ārstēšanā (nitroglicerīns paplašina asinsvadus). Saindējoties ar nitroglicerīnu, parasti sāp galva. Organismā nitroglicerīns nonāk, uzsūcoties caur ādu (vai gļotādu).
Madonas upīte
Madonas upīte ir upe, kas tek cauri Madonas pilsētai. Iztek no Madonas ezera Aronas pagastā. Upīte tek cauri Šķiršanās, Laulības un Mīlestības gravām, veidojot skaistu ainavu. Uz upītes izveidoti arī vairāki dīķi. Vienā no tiem atrodas viena no augstākajām strūklakām Latvijā.
Kafija
Kafija (tr; ar, qahwa) ir karsts dzēriens, kas tiek gatavots no grauzdētām kafijkoku (Coffea) sēklām, kafijas pupiņām. Tas parasti ir populārs dzēriens brokastīs vai "kafijas pārtraukumos" darbā. Tā satur no viena līdz diviem procentiem kofeīna, kas stimulē centrālo nervu sistēmu.
Kafijas pupiņas iegūst vairāk nekā 70 valstīs, galvenokārt Āfrikā, Dienvidaustrumāzijā un Latīņamerikā, no divu sugu kafijkokiem: Coffea arabica (Arabika) un Coffea canephora (Robusta). Kafijkoku dzimtene ir Etiopija. Pasaulē zināmas vairāk nekā 60 kafijkoku šķirnes. Labākās kafijas audzēšanas vietas ir sastopamas tropiskajā klimata joslā, un viena no šādām vietām ir Brazīlija, kur katru gadu tiek ievāktas visvairāk kafijpupiņas. Tur ir ierīkotas lielākās kafijas plantācijas pasaulē, dažās no tām ir miljoniem koku, un tās plešas daudzu kilometru garumā. Kafiju pazina jau apmēram 1000 gadus pirms mūsu ēras. Eiropā tā parādījās 16. gadsimtā. Latvijā kafija parādījās 19. gadsimta otrajā pusē.
Ražošana
Kafijas pupiņas visvairāk iegūst Brazīlijā, Vjetnamā, Indonēzijā un Kolumbijā. 10 lielākās valstis pēc ievāktā kafijpupiņu daudzuma veido 79,8% no visas pasaules kafijpupiņu tirgus. Savukārt Brazīlijā iegūst aptuveni 22% no visas kafijpupiņu ražas.
Kafijas gatavošana
Lai pagatavotu kafiju, ir nepieciešamas samaltas kafijpupiņas. Lai to izdarītu ir nepieciešamas kafijas dzirnaviņas vai kafijas automāts. Otrs variants ir nopirkt uzreiz jau samaltu kafiju. Pēc tam kafijai ir jāuzlej verdošs ūdens un jāļauj 1—2 minūtes kafijai ievilkties. Pēc vajadzības var pievienot arī cukuru un/vai pienu. Kafijas pagatavošanai mūsdienās arvien vairāk tiek izmantoti kafijas automāti.
Plaši maltās kafijas vietā tiek izmantota arī šķīstošā kafija.
Antimons
Antimons ir ķīmiskais elements ar simbolu Sb un atomskaitli 51. Tas ir spoži pelēks pusmetāls, kas dabā galvenokārt ir sastopams sulfīda minerāla antimonīta (Sb2S3) sastāvā, lai gan var būt sastopams arī brīvā veidā. Antimona savienojumi ir zināmi jau kopš seniem laikiem. Tie tika izmantoti kosmētikā. Šis elements tika izmantots arī tīrā veidā, bet tajā laikā tas kļūdaini tika uzskatīts par svinu. Kā atsevišķs ķīmiskais elements antimons tika izdalīts 17. gadsimtā.
Mūsdienās pasaulē visvairāk antimona un tā savienojumu tiek iegūts Ķīnā. No rūpnieciskajām metodēm antimona iegūšanai izmanto apdedzināšanu un sekojošu termisko reducēšanu ar ogli vai tiešu antimonīta reducēšanu ar dzelzi.
Īpašības
Antimons ir viens no pniktogēnu (15. vai VB grupas) ķīmiskajiem elementiem. Tā elektronegativitāte ir 2,05. Kā tas ir sagaidāms, skatoties periodisko tabulā, antimona elektronegativitāte ir lielāka nekā alvai un bismutam, bet mazāka nekā telūram un arsēnam. Istabas temperatūrā un saskarsmē ar gaisu antimons atrodas stabilā stāvoklī, bet paaugstinātā temperatūrā, reaģējot ar skābekli, veido antimona trioksīdu (Sb2O3), kas ir viens no nozīmīgākajiem komerciālajiem antimona savienojumiem.
Antimons ir sudrabains, spoži pelēks metāls, kura cietība pēc Mosa skalas ir 3. Tādēļ tīrs antimons netiek izmantots priekšmetu izgatavošanai, kuri tiek pakļauti lielai slodzei. 1931. gadā Ķīnā, Guidžou provincē, no antimona tika veidotas monētas, bet tā kā tās ātri nolietojās, tad to kalšana tika pārtraukta.
Antimonam ir četras alotropās formas: stabila metāliska forma un trīs nestabilas formas (eksplozīvā forma, melnā un dzeltenā forma).
Savienojumos antimonam var būt oksidēšanas pakāpes no -3 līdz +5.
Izotopi
Antimonam eksistē divi stabili izotopi — antimons-121 (57,21% no visa kopējā dabā sastopamā antimona daudzuma) un antimons-123 (42,79%).
Sastopamība
Antimona daudzums Zemes garozā ir aptuveni no 0,2 līdz 0,5 daļiņām no miljona. Lai gan šis metāls nav plaši sastopams, tas ir vairāk nekā 100 dažādu minerālu sastāvos. No 2006. līdz 2009. gadam 56% no visa antimona ir iegūts Ķīnā. Otrajā un trešajā vietā attiecīgi ir Meksika (28%) un Beļģija (7%). Lai gan dažreiz dabā tas ir sastopams tīrā veidā, to galvenokārt iegūst no antimonīta (Sb2S3).
Wikisource
Wikisource ir viens no Wikimedia Foundation projektiem, kas ir balstīts uz wiki programmatūru. Tā ir tiešsaistes bibliotēka ar brīva satura informāciju. Projekts tika izveidots. Sākotnējais projekta nosaukums bija Project Sourceberg (vārdu spēle ar Gūtenberga projekta anglisko nosaukumu Project Gutenberg). nosaukums tika mainīts uz pašreizējo.
Wikisource latviešu valodā 2016. gada janvārī bija 81 lapa.
Navatlu valoda
Navatlu valoda (nāhuatl,, nāhuatlàtōlli, , mexìcatlàtōlli, ), bieži saukta arī par acteku valodu, ir valodu un dialektu grupa Vidusamerikā, viena no utoacteku valodām. Tajā runā navas cilšu pārstāvji - aptuveni 1,5 miljoni, no kuriem lielākā daļa ir Meksikas iedzīvotāji.
Hansen
Hansen var attiekties uz:
Krievragciems
Krievragciems ir ciems Talsu novada Ķūļciema pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļaustrumos Engures ezera krastā pie autoceļa V1401 2,7 km no pagasta centra Ķūļciema, 34 km no novada centra Talsiem un 94 km no Rīgas. Ciemā atrodas kapsēta un laivu bāze «Briežragi».
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Karri Reme
Karri Reme (dzimis 1986. gada 1. jūlijā) ir somu hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2018) Reme spēlē KHL kluba Helsinku "Jokerit" rindās.
Spēlētāja karjera
Savu profesionālā spēlētāja karjeru Reme uzsāka 2003. gadā, kad spēlēja SM līgas klubā Lahti "Pelicans". Uzreiz pēc 2003.—04. sezonas, viņu draftēja 2004. gada NHL draftā. Viņu, ar kopējo 191. numuru, izvēlējās Tampabejas "Lightning", bet Reme turpināja spēlēt Somijā, arī 2004.—05. sezonu aizvadot "Pelicans" rindās. 2005.—06. sezonā Remo kļuva par Somijas čempionu, spēlējot Hēmenlinnas "HPK" rindās.
2006. gada vasarā Tampabejas klubs parakstīja divu gadu līgumu ar Remo. Tiesa, 2006.—07. sezonā NHL Kari aizvadīja vien divas spēles, praktiski visu sezonu spēlējot tās AHL fārmklubā - Springfildas "Falcons". 2007.—08. sezonā Reme "Lightning" rindās aizvadīja jau 22 spēles. Uz 2008.—09. sezonu "Lightning" parakstīja līgumu ar Olafu Kolcigu, tādēļ Reme sezonu uzsāka AHL klubā Norfolkas "Admirals". Tiesa, sezonas gaitā Reme aizvadīja 24 spēles arī Tampabejas rindās.
Vikārs
Vikārs (no la — 'vietnieks, aizstājējs') ir prāvesta palīgs.
Karri Reme
Spēlētāja karjera
2009. gada 23. jūnijā Karri parakstīja divu gadu līgumu ar "Avangard", komandas sastāvā nākamajās divās sezonās piedaloties arī KHL Zvaigžņu spēlēs. 2011.—12. gada sezonā Reme kopā ar "Avangard" sasniedza Gagarina kausa finālu, tajā gan piekāpjoties Maskavas "Dinamo" vienībai. Omskā vārtsargs spēlēja līdz pat 2012.—13. gada sezonas izskaņai, četru komandas rindās aizvadīto sezonu gaitā trīs reizes tiekot atzīts par KHL mēneša labāko vārtsargu.
Vikārs
Romas Katoļu baznīcā vikārs ir kādas garīgas amatpersonas pārstāvis uz laiku vai pastāvīgi.
Karri Reme
Spēlētāja karjera
2013. gada 5. jūlijā Reme noslēdza divu gadu līgumu ar NHL vienību Kalgari "Flames", nākamajā sezonā pildot komandas pamatvārtsarga funkcijas. 2014.—15. gada sezonā Reme kļuva par "Flames" otro vārtsargu aiz Jonasa Hillera, un pagarināja līgumu ar komandu uz trešo sezonu.
Somijas izlases rindās Reme spēlējis 2006. gada Pasaules čempionātā junioriem, kur, lai gan aizvadīja vienīgi vienu spēli, izcīnīja bronzas medaļas. Rāmo piedalījās arī 2008. un 2009. gada Pasaules čempionātos, 2009. gadā aizvadot pat vienu spēli.
Vikārs
Romas pāvestu sauc arī par Jēzus Kristus vikāru vai par Svētā Pētera vikāru.
Šaurākā šā vārda nozīmē vikāri ir Romas kūrija, pāvesta legāti un nunciji un misijās nosūtītie apustuliskie vikāri. Plašākā šā vārda nozīmē vikāri ir visi patriarhi, primāti, arhibīskapi un bīskapi. Visbiežāk par vikāru sauc draudzes prāvesta palīgu — priesteri.
Vikārs ikdienā nēsā liturģisku apģērbu — sutanu.
Kažoki
Kažoki var būt:
Hansena kalni
Hansena kalni (en, no) ir ap 50 km gara nunataku virkne Austrumantarktīdā. Atrodas Kempa Zemē ap 95 km no okeāna piekrastes. Orientēti ziemeļrietumu-dienvidaustrumu virzienā un sastāv no divām nunataku grupām, kas paceļas virs Polārā plato līdz pat 300 m augstumā. Augstākā virsotne ir 1700 m augstais Jeitafjells. Ziemeļaustrumos no Hansena kalniem paceļas 1764 m augstais Framfjells. Hansena kalnus nokartēja no Larsa Kristensena ekspedīcijas (1936-1937) aerofotomateriāliem un nosauca par godu norvēģu kartogrāfam H. E. Hansenam (H.E. Hansen), kurš sastādīja kartes šai un citām norvēģu antarktiskajām ekspedīcijām.
Diakons
Diakons (no el, diakonos — ‘kalpotājs, kalps’) ir priestera palīgs, klēriķa pēdējā pakāpe pirms priesterības. Diakons tiek ordinēts kā katoļu, tā arī pareizticīgo baznīcās. Diakona uzdevums ir kalpot un palīdzēt priesteriem un bīskapiem liturģijā, krustību un laulību sakramentā, dievgalda izdalīšanā, sprediķot, sludināt evaņģēliju, kā arī veltīt sevi žēlastības darbiem. Pirmatnējā kristiešu draudzē par diakonu sauca bīskapa palīgu karitatīvajā darbā. Romas Katoļu baznīcā diakons ikdienā nēsā liturģisku apģērbu — sutanu.
Katoļu baznīcā
Romas Katoļu baznīcā par diakonu var kļūt kristīts vīrietis, kurš pieņem ordinācijas (priesterības) sakramentu jeb apustuliskā kalpojuma sakramentu, šajā gadījumā tā zemāko pakāpi — diakonātu. Katoliskā doktrīna māca, ka gan līdzdalības priesterībā pakāpes (episkopātu un prezbiterātu), gan kalpošanas pakāpi(diakonātu) piešķir ar sakramentālu darbību, ko sauc par ordināciju, tas ir ordinācijas sakramentu. Pēc katoļu mācības ordinācijas sakraments ir paredzēts, lai kalpotu citu pestīšanai, sakraments sekmē personisko pestīšanu, bet tas notiek, kalpojot citiem. Tie piešķir īpašu sūtību Baznīcā un kalpo Dieva tautas attīstībai.
Ordinācijas sakramenta laikā bīskaps veic īpašu ritu — maģistērisku, reliģisku un liturģisku — uz nākamā diakona galvas veic roku uzlikšanu un īpašu konsekrācijas lūgšanu diakona kalpošanas nolūkā. Šī tradīcija ir atrodama Bībelē, saukta takseis (grieķu) vai ordinēs (latīņu) — tā liturģija runā par diakonu ordo. Šis sakraments izsaka diakona īpašo saistību ar bīskapu, veicot diakonijas pienākumus.
Diakonu ordinācijas sakraments iezīmē ar zīmogu (character), kuru nevar neviens izdzēst un kas dara viņu līdzīgu Kristum — visu kalpam. Bez visiem citiem pienākumiem, kas tam veicami, diakonam ir jāpalīdz bīskapam un priesteriem dievišķo noslēpumu svinēšanā, īpaši Euharistijas svinēšanā un tās izdalīšanā; asistēt laulības sakramentā un to svētīt, sludināt Evaņģēliju un sprediķot, vadīt bēres, kā arī sevi veltīt dažādiem žēlastības darbiem.
Kāds no diakoniem var būt arī izvēlēts par arhidiakonu (latīņu: archidiaconus, grieķu: archidiakonos) kā vecāko no diakoniem, kurš ir tuvākais bīskapa palīgs Svētās Mises celebrēšanā.
Romas katoļu baznīcā pēc II Vatikāna koncila (1962-1965):
Subdiakons — apakšdiakona pakāpe, kas pastāvēja līdz II Vatikāna koncilam. Subdiakona pienākums bija svinīgās Mises laikā dziedāt Epistulu.
Somi (nozīmju atdalīšana)
Somi var būt:
Zirdziņš (šahs)
Zirdziņa vērtība
Parasti pieņem, ka zirdziņa vērtība ir vienāda ar laidņa vai trīs bandinieku vērtību. Divi zirdziņi un laidnis ir līdzvērtīgi diviem torņiem vai dāmai. Bez materiālās vērtības, figūru vērtību nosaka arī pozīcija. Tā slēgtās pozīcijās zirdziņa vērtība pieaug, kamēr laidnim samazinās. Un otrādi — atklātās pozīcijās laidnim ir priekšrocības pret zirdziņu.
Zirdziņu raksturojums
Zirdziņa neparastie gājieni nosaka, ka tam ir īpaša vērtība specifiskās pozīcijās, kad taisnā virzienā ejošo figūru gājienus bloķē aizsargātu bandinieku ķēde. Zirdziņš spēj tai pārlēkt pāri un tā traucēt pretinieku figūru izvietošanu, utt. Vēl viena vērtīga zirdziņa īpašība ir spēja ielikt pretinieka figūrām dakšiņu (dubultapdraudējumu). Zirdziņa dakšiņa ir efektīva ar to, ka tā ir grūtāk pamanāma nekā citu figūru dakšiņas.Vēl jāņem vērā, ka galotnēs karalis pret karali un diviem zirdziņiem stiprākā puse matu spēj ielikt tikai izņēmuma gadījumos. Parastais rezultāts ir neizšķirts.
Notācija
Algebriskajā šaha notācijā zirdziņu apzīmē ar lielo Z burtu. Vecākos izdevumos sastopams arī apzīmējums S.
Gustavs Ādolfs fon Ungerns-Šternbergs
Barons Gustavs Ādolfs fon Ungerns-Šternbergs (, 1760—?) bija Krievijas Impērijas armijas ģenerālmajors, Vidzemes muižnieks. Kopā ar saviem radiniekiem Vilhelmu Frīdrihu fon Ungernu-Šternbergu un Voldemāru Johanu fon Ungernu-Šternbergu veidoja Rīgas brīvmūrnieku ložas „Apollo” kodolu.
Deivids Milibends
Deivids Raits Milibends (en; dzimis ) ir angļu politiķis no Leiboristu partijas. No 2001. gada - parlamenta loceklis, no 2007. līdz 2010. gadam - Lielbritānijas ārlietu ministrs.
Milibanda tēvs Ralfs Milibends (1924 — 1994) bija pazīstams marksistisks politikas teorētiķis. Deivida jaunākais brālis Eds Milibends arī ir parlamenta loceklis, un viņi ir vienīgie brāļi britu parlamentā kopš Ostina un Nevila Čemberlena laikiem.
24a. autobusu maršruts (Rīga)
'''24a. autobusu maršruts''' bija Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursēja no Sarkandaugavas līdz Vecāķiem.
24a. autobusu maršruts tika atklāts 2010. gada 1. jūnijā. Tas bija sezonāls autobusu maršruts, pasažieri tajā varēja pārvietoties tikai vasaras brīvdienās.
Darbdienās pa 24a. autobusu maršrutu nekursēja neviens autobuss, bet brīvdienās — tikai 1 autobuss.
24a. autobusu maršrutu apkalpoja 7. autobusu parks.
Maršruts
Sarkandaugava — Vecāķi kursēja pa šādām ielām: Dambja iela, Ganību dambis, Tilta iela, Viestura prospekts, Mīlgrāvja iela, Jaunciema gatve, Emmas iela, A. Dombrovska iela, Baltāsbaznīcas iela, Atlantijas iela, Vecāķu prospekts, Pludmales iela un Garciema iela.
Vecāķi — Sarkandaugava kursēja pa šādām ielām: Garciema iela, Selgas iela, Vecāķu prospekts, Atlantijas iela, Meldru iela, Kreimeņu iela, A. Dombrovska iela, Emmas iela, Jaunciema gatve, Mīlgrāvja iela, Viestura prospekts, Tilta iela, Duntes iela un Dambja iela.
Pieturvietas
24a. autobusu maršrutā pavisam kopā bija 50 pieturas. Maršrutā Sarkandaugava — Vecāķi bija 25 pieturas, tāpat arī maršrutā Vecāķi — Sarkandaugava bija 25 pieturas.
2008. gada Latvijas Kauss futbolā
72. Latvijas Kausa izcīņai futbolā kopumā pieteicās 34 komandas (tostarp visi LMT Virslīgas klubi), un sacensības jau tradicionāli notika divos etapos.
Mišels Velbeks
Mišels Velbeks (Michel Houellebecq, dzimis 1958. gada 26. februārī Reinjonā), ir franču rakstnieks.
M. Velbeka romāns "Karte un teritorija" (La carte et le territoire) iznāca 2010. gada 4. septembrī apgādā Flammarion. Par šo romānu rakstniekam piešķirta prestižā Gonkūru prēmija. 2015. gada 7. janvārī tai pašā izdevniecībā iznāca viņa romāns "Pakļaušanās" (La soumission), kur rakstnieks rāda Franciju pēc islāma uzvaras 2022. gadā. 2019. gada 4. janvārī apgādā Flammarion iznāca viņa romāns "Serotonīns" (Sérotonine), kura centrā, iespējams, ir autora alter-ego, četrdesmit sešus gadus vecs agronoms, vārdā Florāns Klods, Velbeka varoņa prototips, kurš pamet savu japāņu draudzeni un dodas dzīvot inkognito, bēgdams no sociālā un profesionālā spiediena. Florāns Klods dzīvo hroniskā depresijā un ir atkarīgs no zālēm, kas atbrīvo serotonīnu - laimes hormonu. Visur valda krīze, it īpaši lauksaimniecībā, kur ES politikas reformu rezultātā Francijas zemnieki (īpaši piensaimnieki) nonāk uz bankrota sliekšņa un ir spiesti ķerties pie radikālām cīņas metodēm. Autora jaunības draugs, aristokrātisks pienkopis, ko pametusi sieva, metas ar krūti "uz ambrazūras" un tiek brutāli iznīcināts. Autora skatiens apsūdzoši slīd pāri dažādiem Francijas reģioniem. Valoda – tipiski velbekiska, sarkastiska, bet ar apcerīguma, smalkuma piesitienu, kas bija vairāk raksturīgs Velbeka agrīnajiem romāniem. "Šis romāns par postījumiem pasaulē, kas nepazīst līdzcietību, solidaritāti, kur pārmaiņas ir kļuvušas nekontrolējamas, ir arī romāns par nožēlu un sirdsapziņas grēmām."
2022. gada 7. janvārī Flammarion publicēja līdz šim apjomīgāko Velbeka romānu "iznīcināt" (anéantir). Šo romānu dēvē par politiskāko no rakstnieka romāniem. Tā centrā ir ministra padomnieks, notārs Pols, kurš precējies ar Prudansu, viņa tēvs strādājis slepenajos dienestos un iet bojā atentātā. Romāns mēģina atklāt daudz ko no mūsdienu politikas aizkulisēm, tehnoloģiju "virtuves", un brīžiem līdzinās trillerim. Tā pirmais teikums skan šādi: "Dažās pirmdienās novembra beigās vai decembra sākumā tev, ja neesi precējies, ir sajūta, ka atrodies nāves gaitenī."
Latviešu valodā Dena Dimiņa tulkojumā izdoti pieci M. Velbeka romāni.
Bangera oāze
Bangera oāze, arī Bangera pakalni (en, ir polārā oāze Austrumantarktīdā Noksa krastā. Oāzi atklāja operācijas Highjump laikā amerikāņu lidotājs Deivids Bangers (David E. Bunger), kura vārdā oāze nosaukta.
Oāzes platība ir 450 km² (pēc citiem avotiem līdz 942 km²). Lai arī pati oāze ir brīva no ledus, to no visām pusēm ieskauj ledāji: dienvidaustrumos - kontinentālā ledus vairoga nogāze, no dienvidiem un rietumiem - šļūdoņi, ziemeļos - Šekltona šelfa ledājs, kas to atdala no okeāna.
Oāzē dominē paugurains reljefs. Daudz saldūdens un sālsūdens ezeru, lielākais ir Aļģu ezers (Algae Lake), krievu avotos Figurnojes ezers (озеро Фигурное), tā garums 25 km, dziļums līdz 137 m.
Kopš 1956. gada oāzē darbojas periodiski izmantota polārstacija. No 1956. līdz 1959. gadam krievu stacija Oazisa, 1959. gadā nodota Polijai un pārdēvēta par Dobrovolsku. Kopš 1986. gada Bangera oāzē funkcionē austrāliešu vasaras stacija Edžvērtdeivida.
Propāndiols
Propāndiols (C3H8O2) ir otrs vienkāršākais divvērtīgais spirts. Tam ir divi izomēri:
Veine Tanners
Veine Tanners (dzimis, miris ) bija somu politiķis — sociāldemokrāts un kooperācijas kustības darbinieks. Somijas premjerministrs no 1926. līdz 1927. gadam. Somijas ārlietu ministrs Ziemas kara laikā.
1899. gadā Tanners iestājās Somijas sociāldemokrātiskajā partijā. 1917. gadā bija Somijas Senāta Finanšu nodaļas vadītājs. 1918. gadā izcēlās Somijas pilsoņu karš, bet Veine Tanners tajā nepiedalījās, lai arī sarkano pusē bija iesaistīti daudzi citi sociāldemokrāti. Pēc kara beigām Tanners izvirzījās par karā zaudētājas puses līderi un parlamentārisma aizstāvi (daļa labējo partiju vēlējās Somiju pārveidot par karalisti).
1926. gadā Veine Tanners kļuva par valsts premjerministru. Ironiski, bet kā virspavēlnieks pieņēma Somijas Baltās gvardes parādi par godu 10 gadiem kopš uzvaras pilsoņu karā.
Vēlāk Tanners bija finanšu ministrs (no 1937. līdz 1939. gadam), bet Ziemas kara laikā — ārlietu ministrs un deva lielu ieguldījumu "Ziemas kara gara" (Talvisodan henki — tautas vienotība) stiprināšanā. Pēc Ziemas kara PSRS ietekmē tika iecelts mazāk ietekmīgā tirdzniecības ministra amatā, kur darbojās līdz 1942. gadam. Pēc Turpinājuma kara un Otrā pasaules kara beigām 1946. gadā PSRS ietekmē kopā ar citiem politiķiem Tanners tika tiesāts kā "atbildīgais par karu". Notiesāts uz 5,5 gadiem ieslodzījumā. Amnestēts 1948. gadā. Arī būdams ieslodzījumā, saglabāja lielu autoritāti.
Urīnvads
Makroskopiska uzbūve
Cilvēka urīnvadā izšķir trīs daļas:
Apvienotās Karalistes karaļu uzskaitījums
Šajā sarakstā ir uzskaitīti Apvienotās Karalistes karaļi un karalienes no 1707. gada līdz mūsdienām. Līdz 1707. gadam šo teritoriju pārvaldīja Anglijas karaļi.
Urīnvads
Makroskopiska uzbūve
Cilvēkam izšķir trīs urīnvada sašaurinājumus:
C3H8O2
Bruto formulai C3H8O2 atbilst:
Upenieki (Ķūļciema pagasts)
Upenieki ir ciems Talsu novada Ķūļciema pagastā. Izvietojies pagasta rietumdaļā Dzedrupes krastos autoceļu V1401 un V1373 krustojumā 3 km no pagasta centra Ķūļciema, 29 km no novada centra Talsiem un 90 km no Rīgas.
Kurvjziežu dzimta
Kurvjziežu dzimta, arī asteru dzimta (Asteraceae), ir liela divdīgļlapju klases augu dzimta, sastopama gandrīz visā pasaulē. Dzimtā ietilpst apmēram 22,7 tūkstoši sugu, tādējādi tā ir otrā izplatītākā augu dzimta (izplatītāka ir vienīgi orhideju dzimta). Izplatītākās ģintis ir Senecio (1000 sugas), Vernonia (1000 sugas), Centaurea (700 sugas), Cousinia (600 sugas), Helichrysum (550 sugas) un Artemesia (550 sugas). Latvijā sastopamas aptuveni 190 sugas, no kurām 40 reti sastopamas. Dzimtas augi pārsvarā ir lakstaugi, retāk koki un krūmi. Starp populārākajiem dzimtas kultūraugiem ir saulgriezes, asteres, cinnijas, salāti, dālijas, krizantēmas, kliņģerītes.
Upenieki (Ķūļciema pagasts)
Apdzīvotā vieta izveidojusies padomju laikā pie kolhoza lopkopības fermas. Ciemā ietilpst trīs mājas.
Kurvjziežu dzimta
Tradicionāli kurvjziežu dzimta sīkāk dalās divās apakšdzimtās: asteru apakšdzimtā (Asteroideae) un cigoriņu apakšdzimtā (Cichorioideae).
Latvijā sastopamās ģintis
Latvijā ir sastopamas šādas kurvjziežu ģintis:
Papildus tām ir konstatētas retas atradnes šādām ģintīm, kuras nav endēmas Latvijai vai sugu augi nav sastapti vairāk par vienu reizi:
12. autobusu maršruts (Rīga)
12. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Abrenes ielas līdz Kooperatīvam "Ziedonis", kas atrodas Ķekavas novada Ķekavas pagastā.
12. autobusu maršruta kopējais garums ir 23,086 km. Maršruta Abrenes iela — Kooperatīvs "Ziedonis" kopējais garums ir 11,433 km, bet maršruta Kooperatīvs "Ziedonis" — Abrenes iela kopējais garums ir 11,653 km.
Darbdienās pa 12. autobusu maršrutu kursē 3 autobusi, bet brīvdienās — tikai 2 autobusi.
12. autobusu maršrutu apkalpo 7. autobusu parks. No 2023. gada 22. marta sakarā ar remontdarbiem Ģenerāļa Radziņa krastmalas un Puškina ielas krustojumā maršruts virzienā uz Abrenes ielu tika novirzīts pa Lāčplēša ielu.
Maršruts
Abrenes iela — Kooperatīvs "Ziedonis" kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Marijas iela, Gogoļa iela, Turgeņeva iela, Krasta iela, Dienvidu tilts, Jāņa Čakstes gatve, Bauskas iela un ceļš uz Katlakalna kapiem.
Kooperatīvs "Ziedonis" — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: ceļš uz Katlakalna kapiem, Bauskas iela, Jāņa Čakstes gatve, Dienvidu tilts, Krasta iela, Puškina iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Satekles iela, Dzirnavu iela un Abrenes iela.
Pieturvietas
12. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 29 pieturas. Maršrutā Abrenes iela — Kooperatīvs "Ziedonis" ir 14 pieturas, tāpat arī maršrutā Kooperatīvs "Ziedonis" — Abrenes iela ir 15 pieturas.
Hojņice
Hojņice (, agrāk ) ir pilsēta Polijas ziemeļos, Pomožes vojevodistes dienvidos pie Tuhoļas mežiem (Bory Tucholskie). Pilsētai daļēji saglabājušies visduslaiku aizsardzības mūri. Kašūbu kultūras centrs.
Pilsētu ap 1230. gadu dibinājis Vācu ordeņa mestrs Hermanis fon Balks (Hermann von Balk). Trīspadsmitgadu kara laikā netālu no pilsētas notika Švecinas kauja (Bitwa pod Świecinem), kurā poļi guva uzvaru. Plūdu laikā 1656. gadā pie pilsētas notika Hojņices kauja, kurā zviedri smagi sakāva poļus.
Otrā pasaules kara Polijas kampaņas laikā 1939. gadā vēlāk šeit notika kauja starp vācu un poļu karaspēki, kura rezultātā poļi atkāpās. Netālu no pilsētas Krojantos (Krojanty) poļu kavalērijas vienība atsita vācu kājnieku uzbrukumu, bet nokļuva ložmetēju ugunī. Vēlāk korespondentu ziņojumi kalpoja par pamatu propagandas mītam par poļu kavalērijas uzbrukumu vācu tankiem.
Hojņicē dzimuši:
Rongorongo
Rongorongo, arī rongo-rongo, ir uz koka dēlīšiem rakstīti hieroglifi, kurus atklāja 19. gadsimtā Lieldienu salā un šie hieroglifi tika izmantoti rakstīšanai. Hieroglifi pēc ārējā izskata ir daļēji simboliski, daļēji ģeometriski. Kopā ir ap 800 atšķirīgu zīmju. Mūsdienās vēl nav līdz galam noskaidrots, vai hieroglifs apzīmēja kādu konkrētu vārdu vai izteiksmes veidu. Rongorongo rakstu zīmes tika rakstītas uz toromiro koka. Ir atrasti un muzejos glabājas tikai 25 šādi dēlīši.
Gausa teorēma
Gausa teorēma elektriskajam laukam: ja lādiņu sistēmu (kopu) aptver iedomāta, patvaļīga, slēgta, viensakarīga virsma S \, tad elektriskā lauka intensitātes plūsma N \ caur šo virsmu ir proporcionāla pilnajam elektriskajam lādiņam q \ virsmas ierobežotajā tilpumā.
Skalārā forma
Gausa teorēmu viegli pārbaudīt punktveida lādiņa laukam, ja lādiņu aptver ar sfēriski simetrisku virsmu. Elektriskā lauka intensitāte \vec{E} \ visos sfēras virsmas punktos ir konstanta un vektors vērsts perpendikulāri virsmai. Tādēļ intensitātes plūsma caur sfēras virsmu ir šāda:
Tā kā
un tad
Gausa teorēmas pierādījums
Tādēļ lauka elementārplūsma caur virsmas elementu ir
Līdz ar to formula
var izteikt vēl ar telpas leņķa elementu, tas ir:
Līdz ar to var iegūt, ka
Lai iegūtu punktveida lādiņa elektriskā lauka intensitātes plūsmu, šī izteiksme ir jāintegrē caur virsmu S \, tas ir:
Volthata kalni
Volthata kalni (de) ir līdz 130 km garš un ap 50 km plats dienvidrietumu-ziemeļaustrumu virzienā orientēts kalnu masīvs Karalienes Modas Zemes centrālajā daļā, ap 150 km no Lazareva jūras piekrastes Princeses Astridas krastā. Masīvs sastāv no vairākām ar šļūdoņiem atdalītām kalnu grēdām, galvenās no kurām ir Humbolta kalni rietumos, Petermana grēdas centrālajā daļā un Grūbera kalni ziemeļaustrumos. Rietumos no Volthata kalniem atrodas Orvina kalni, austrumos — Hūla kalni. Augstākā virsotne ir 2970 m augstais Cvīzelbergs Petermana grēdās. Volthata kalni, tāpat, kā citas piekrastei paralēlās grēdas, veido šķērsli Polārā plato ledus masām. Ledus vairoga augstums kalnu dienvidu pakājē pārsniedz 2500 m, ziemeļos — ap 1200 m.
Kalnu masīvs atklāts trešās Vācijas antarktiskās ekspedīcijas gaitā (1938-1939) un nosaukts par godu ekspedīcijas organizēšanā lielu ieguldījumu devušajam ministram Helmutam Volthatam (Helmut C. H. Wohlthat).
Liepājas vēsture
Liepājas vēsture aptver Liepājas vēsturi no 1253. gada, kad Piemares Kursas zemē pirmoreiz minēta līvu vai Līvas ciems (villa Liva), bet tirdzniecības vieta pie Liepājas ezera iztekas jūrā pastāvējusi jau kopš vikingu laikiem. 1625. gadā Kurzemes un Zemgales hercogs Frīdrihs Ketlers Liepājai piešķīra pilsētas tiesības.
13.—16. gadsimts
Liepāja izveidojusies stratēģiski svarīgā vietā, kur senais Baltijas jūras piekrastes ceļš šķērsoja Liepājas ezera izteku jūrā, caur kuru veda ūdensceļš uz Ālandes upes baseinu. Kapsēdē un pie Tosmares ezera atrastās 2.—3. gadsimtā kaltās romiešu monētas netieši liecina par tirdzniecības sakariem ar Romas impēriju t.s "Dzintara ceļa" pastāvēšanas laikā. Villa Liva (līvu vai Līvas ciems) Piemares kuršu zemē pirmoreiz minēta 1253. gada 4. aprīļa līgumā, ko noslēdza Kurzemes bīskaps Heinrihs un Livonijas ordeņa mestrs. Nosaukums "Lyva" dažādos vēstures avotos minēts līdz pat 16. gadsimtam. 1263. gadā pirmo reizi vēstures avotos minēta Līvas osta. Vēl vairākus gadsimtus pēc 1253. gada Līva bija liels zvejniekciems, Grobiņas fogtejas piedēklis ar nedaudziem vācu tautības ordeņa vasaļiem un daudziem kuršu zvejniekiem.
No Prūsijas uz Rīgu ceļojošais bruņinieks un diplomāts Žilbērs de Lanuā savās piezīmēs Līvas ciemu 1413. gadā aprakstīja šādi: "Un tā, tai [Žemaitijai] cauri ceļojot, es nonācu Kurzemē (Corelant), kas pieder Livonijas kungiem, kas to ir iekarojuši Prūsijas kungiem; tā es nonācu kādā pilsētā, vārdā Līva (une ville nommée le Live), kas atrodas pie Līvas upes, kas dala Kurzemi no Žemaitijas. Un ir divpadsmit jūdzes no minētās Klaipēdas līdz Līvai".
Līva bija nozīmīgs punkts ceļā no Vācu ordeņa rezidences Marienburgā uz Livonijas ordeņa mestra sēdekli Rīgā, taču tirdzniecība šajā ostā bija visai pieticīga un 15. gadsimtā aprobežojās ar kokmateriālu, gaļas, zivju un sviesta izvešanu uz dažām ziemeļaustrumu Vācijas pilsētām. Tā kā Līva nebija nocietināta un atradās tuvu kareivīgajai Lietuvas lielkņazistei — ordeņa ienaidniekiem — tad tā nevarēja cerēt uz strauju izaugsmi. Vēl 1418. gadā leišu uzbrukuma laikā Līvas ciems tika nodedzināts.
Varas pārmaiņas Līvu jeb Libow piemeklēja līdz ar ordeņa laika beigām. Pēdējais ordeņa mestrs un pirmais Kurzemes hercogs Gothards Ketlers 1560. gadā Grobiņu ieķīlāja Prūsijas hercogam Albrehtam. Nepilnos 50 gados, kad novads bija Prūsijas pārvaldījumā, Liepāja jeb Libow piedzīvoja savu pirmo uzplaukumu. 16. gadsimta beigu dokumenti liecina, ka Liepājā bija 60 vācu ģimenes, tātad 16.—17. gadsimtu mijā vācu iedzīvotāju skaits bija 250—300 personas, un tas turpināja palielināties. 1581. gadā prūšu mērnieks Vozegīns Liepāju, kuru pats nodēvēja par miestu, uzmērīja un sastādīja tā aprakstu. Vezegīns minēja 28 apbūves gabalus. Kurzemes un Zemgales hercogistes paspārnē Liepāja līdz ar visu Grobiņas novadu atgriezās 1609. gadā.
17.—18. gadsimts
1625. gada 18. martā, Kurzemes hercogs Frīdrihs Ketlers atrodoties Grobiņas pilī, dāvāja Liepājai pilsētas tiesības un 20. martā tās robežu apstiprināšanas aktu. 1626. gadā Liepājas pilsētas tiesību dokumentu apstiprināja arī Polijas—Lietuvas ūnijas karalis Sigismunds III Vāsa.
1638. gadā Liepājā bija ap 1000 iedzīvotāju. Liepājas saimnieciskā uzplaukuma laiks bija 17. gadsimta vidus un otrā puse, kad notika ostas izbūve. 1646. gadā nodibināja Liepājas Lielo (tirgotāju) ģildi. 1661. gadā pilsētā izveidoja sardzes dienestu. 1646. un 1661. gadā pilsētu postīja mēris, rāte un tirgoņi pieņēma Mēra reglamentu. Otrā Ziemeļu kara laikā (1655—1660) pilsētu vairāk novājināja ar kontribūcijām, mazāk — postījumiem. 1671. gadā līdz ar pilsētas privilēģijām 471 latviešu tautības iedzīvotājs kļuva par pilsētas zemnieku jeb kambarnieku. 1675. gadā tagadējā vietā esošās t.s. trešās Sv. Annas baznīcas koka būvi apmūrēja ar ķieģeļiem. 1680. gadā Liepājas pilsētas skolas skolotājs Georgs Krīgers sastādīja "Pirmo Kurzemes horizontam aprēķināto kalendāru", ko nodrukāja Dancigā. G. Krīgeram tas 1686. gadā atnesa "Kurzemes astronoma" slavu.
1690. gadā Kurzemes hercogs Frīdrihs Kazimirs Ketlers apstiprināja Liepājas muitas noteikumus. Liepājas iedzīvotāju etniskais sastāvs bija ļoti raibs, tajā dzīvoja amatnieki un tirgotāji no Ziemeļvācijas, Polijas, Lietuvas, Holandes, Zviedrijas, Šveices.
1696. gadā rudens vētra sadauzīja 14 kuģus, kas bija noenkuroti jūrā pie pilsētas. 1697. gada 26. augustā pilsēta noslēdza līgumu ar Kurzemes hercogu par ostas būvi. Ventspils kokgriezējs Nikolass Sēfrenss izgatavoja altāri Liepājas Sv.Annas baznīcai. Ceļā uz Rietumeiropu Liepājā uzturējās Krievijas cars Pēteris I, apmetoties Hoijeres viesnīcā Kungu ielā 24. Lielāka traģēdija notika 1698. gada novembrī, kad pilsēta izdega nepieredzēti lielā un spēcīgā ugunsgrēkā. 1699. gadā Bāriņu ielā 33 uzbūvēja birģermeistara Joahima Šrēdera namu, kurā 1700. gadā esot uzturējies Zviedrijas karalis Kārlis XII.
Lielā Ziemeļu kara laikā (1700—1710) Liepāja kļuva par regulāru pieturas un caurbraukšanas punktu un karadarbībai nepieciešamo kontribūciju iekasēšanas vietu, pēc tam to piemeklēja Lielais mēris. Pēc mēra epidēmijas seku likvidācijas un ostas celtniecības darbu pabeigšanas Liepājas ostā varēja ienākt arī lielie kuģi.
1700. gadā Liepājas rāte jeb maģistrāts tiek paplašināts ar otru birģermeistaru; Ziemeļu kara notikumu gaitā rudenī pilsētu okupē zviedru karaspēks, palikdams te līdz 1709. gadam. Šajā laikā uzbūvē nocietinājumus, t.s. skanstis; Kurzemē un arī Liepājā plosās otrā lielā mēra epidēmija. 1703. gadā Ziemā tiek pabeigti galvenie Liepājas ostas izbūves darbi. 1705. gadā Liepājā ierodas pirmais akadēmiski izglītotais ārsts Melhiors Fišers (miris 1710.g. lielā mēra laikā). Pirms viņa par pilsētas ārstiem strādāja dziednieki, bārddziņi u.tml. (mūsdienu izpratnē — feldšeri). 1708. gadā dzimis vecākais Liepājas vēsturnieks Kārlis Ludvigs Tečs. 1710. gadā Kurzemē izceļas trešā mēra epidēmija. Liepājā janvārī un februārī nomirst 900 vācu draudzes locekļu; tiek izdoti jauni Liepājas tirdzniecības noteikumi. 1716. gadā Liepājā ierodas Krievijas cars Pēteris I, viņš apmetas rātsnamā.
18. gadsimtā Kurzemes un Zemgales hercogiste sāka ieņemt izdevīgo starpnieka vietu starp Poliju, Lietuvu, Prūsiju un Vidzemi. Tirdzniecības apjoms kļuva aizvien plašāks un daudzveidīgāks. Ja 18. gadsimta sākumā pēc ostas izbūves Liepāju ik gadus apmeklēja apmēram 100 kuģu, tad laikā no 1739. — 1794. gadam ostā ik gadus caurmērā ienāca vairāk nekā 200 kuģu. 1725. gadā pabeidz ostas kanāla rakšanu. Tā platums ir 43 — 65 metri. 1737. gadā izbūvēts mols un kopumā pabeigti Liepājas ostas būvdarbi. 1769. gadā Liepājas ostas kanāls tiek padziļināts līdz 4,3 metru dziļumam.
Ievērojama loma Liepājas saimnieciskajai dzīvē bija amatniecībai. Tā izauga līdz ar pilsētu, sākotnēji kalpojot tikai vietējo vajadzību apmierināšanai, bet 1799. gadā pilsētā jau bija 33 amati, ieskaitot kuģu būvi un mucu izgatavošanu izvedprecēm.
1742. gadā sākta Liepājas ev.lut. vācu draudzes Sv.Trīsvienības baznīcas būve. 1757. gadā pirmo reizi Liepājā ieradās ceļojoša teātra trupa, izrādes notika tirgotāja Benjamina Drēzinga ārpilsētas mājā, sauktā par Drēzinga pili (Dresings Palais). 1758. gadā pabeidza un iesvētīja Liepājas Sv.Trīsvienības katedrāli. 1777. gadā pēc Sv. Annas baznīcas mācītāja J. A. Grundta ierosinājuma nodibināja Liepājas pilsētas bibliotēku. 1779. gadā Sv. Trīsvienības baznīcā ierīkoja meistara H. A. Konciusa darinātas 38 reģistru ērģeles. 1792. gadā pilsēta atteicās no publiskiem nāves sodiem.
1794. gada maijā pilsētnieki zvērēja uzticību Polijas republikai, bet 9. septembrī Liepājā iebruka krievu jātnieku nodaļa un kazaki. 1795. gada 18. martā Kurzemes bruņniecība savā manifestā prasīja atdalīšanos no Polijas-Lietuvas ūnijas, un 27. maijā notika Kurzemes un Zemgales hercogistes aneksija. 26. jūlijā Sv. Trīsvienības baznīcā notika uzticības zvērēšana Krievijas Impērijas ķeizarienei Katrīnai II. Tolaik pilsētā bija 456 dzīvojamie nami un 453 cita rakstura celtnes. Liepājā dzīvoja 848 ģimenes, pavisam 4548 cilvēki. 1798. gadā par Liepājas tirgotāju A. Vites un L. Hikes atstātajiem līdzekļiem atvēra bāriņu namu un skolu, kas pastāvēja līdz 1915. gadam.
19. gadsimts
19. gadsimtā gaitā Liepāja kļuva par industriāli attīstītu centru. 1804. gadā pabeidza pilsētas vācu teātra ēkas būvi Malkas un Kungu ielas stūrī (nojaukts 1923. gadā). 1808. gadā Liepāju apmeklēja Krievijas Impērijas ķeizars Aleksandrs I. Zivju ielā 7 atvēra pilsētas meiteņu skolu. 1809. gadā ledus iešanas laikā sagruva vecais tilts pār ostas kanālu. 1810. gadā Liepāju apmeklēja Zviedrijas karalis Gustavs IV Ādolfs. 1812. gada kara laikā 1812. gada jūlijā Liepājā ieņēma Napoleona karaspēka Makdonalda franču — prūšu korpusa daļas, kas uzturējās pilsētā līdz decembrim. Pāri ostas kanālam ierīkoja plostu tiltu. 1817. gadā Kurzemes guberņā atcēla dzimtbūšanu.
1821. gadā uzbūvēja Liepājas ostas mūra loču torni. 1823. gadā D. F. Zagers nodibināja pirmo Liepājas tipogrāfiju. 1824. gadā iznāca pirmais Liepājas laikraksts Libausches Wochenblatt. 1825. gadā F. Hagedorns pilsētā atvēra krājkasi. 1830. gadā pabeidza jaunā koka tilta būvi pār Liepājas ostas kanālu un izstrādāja projektu dzelzceļa izbūvei no Liepājas caur Rucavu, Darbēniem un Kretingu uz Jurbarku, ko dzīvē neīstenoja. 1833. gadā dibināja Sērensena eļļas spiestuvi. 1834. gadā Liepājā, atgriežoties no Berlīnes, uzturējās Krievijas ķeizars Nikolajs I. Pilsētas ielās parādījās gāzes laternas, kurās izmantoja no akmeņoglēm iegūto gāzi. 1841. gadā atklāja Liepājas — Grobiņas šoseju. 1843. gadā Alkšņu birzī sāka pilsētas jeb Aleksandra parka (tagadējā Raiņa parka) izveidi. 1843. gadā dibināja jūrskolu, kas sākotnēji bija privāta, bet kopš 1876. gada valsts jūrskola. 1846. gadā nodibināja Liepājas augstāko meiteņu skolu. 1847. gadā liepājnieks Hermanis veica Sv. Trīsvienības baznīcas ērģeļu paplašināšanu līdz 77 reģistriem.
1855. gadā Krimas kara laikā Liepājas ostā ienāca vairāki angļu karakuģi un aizveda no neaizsargātās ostas Liepājas tirgotājiem piederošus 8 kuģus; pilsētā iestājās liels sīknaudas trūkums. Lai to novērstu, Liepājas krājkase izlaida papīra maiņas zīmes 50, 75 kapeiku un 1 rubļa vērtībā. Papīra sīknaudas izdošana turpinās līdz 1863. gadam. 1860. gadā pēc Lielās ģildes eltermaņa K.G.S. Ūliha ieteiktā projekta Liepājas jūrmalā atklāja "kungu un dāmu peldiestādi", kuru izmantoja Krievijas troņmantnieks un citi ķeizariskās ģimenes locekļi.
1861. gadā sākās Liepājas ostas padziļināšana. 1862. gadā miesnieku cunfte pie Jaunā tirgus (tag. Rožu laukums) uzbūvēja gaļas skārni. 1865. gadā Liepājas proģimnāziju pārveidoja par sešu klašu pilna kursa ģimnāziju ar jūrniecības klasi. 1868. gadā sāka darboties Liepājas lielā bāka; Pētera ielā 11 uzbūvēja sinagogu. 1870. gadā sāka veidot Liepājas jūrmalas parka apstādījumus; atklāja siltā jūras ūdens vannu iestādi — Nikolaja peldiestādi. 1875. gadā uzbūvēja Kūrmāju (arhitekts P.M. Berči) ar viesnīcu, restorānu, teātra izrāžu un koncertu zāli. 1877. gadā iznāca pirmais laikraksts latviešu valodā "Liepājas Pastenieks"; uzbūvēja "Ramzay & Co" alus darītavu; vācu teātra telpās notika pirmās izrādes latviešu valodā.
Baltijas pārkrievošanas laikā arī uz Liepāju attiecināja Krievijas Impērijas 1870. gada pilsētu nolikumu, kas paredzēja vēlētu pilsētas domi un pilsētas valdi, kuras locekļu skaitu brīvi noteica dome. Domes un valdes priekšsēdētāja amatu apvienoja domes ievēlēts pilsētas galva, kura pilnvaru laiks bija četri gadi. 1878. gadā no 16. janvāra līdz 13. februārim Liepājā notika pirmās pilsētas domes vēlēšanas, kurās no 54 domnieku vietām vācbaltieši ieguva 44, ebreji septiņas, poļi divas un latvieši vienu domnieka vietu. Liepājas pilsētas galva no 1886. līdz 1902. gadam bija Hermanis Adolfi (1841—1924).
No 1869. līdz 1876. gadam noritēja Liepājas— Romnu dzelzceļa līnijas izbūve, kas savienoja Liepāju ar Romniem Poltavas guberņā. 1873. gadā dzelzceļš caur Mažeiķiem un Jelgavu savieno Liepāju ar Rīgu un Daugavpili. Tiešie dzelzceļa sakari ar Krievijas Impērijas iekšējo tirgu un Liepājas ostas uzlabošana un paplašināšana 1870.—1880. gados sekmēja rūpniecības izaugsmi pilsētā. Metālapstrādes nozarē strādāja ap 50% pilsētas strādnieku, otro lielāko Liepājas uzņēmumu grupu veidoja kokapstrādes uzņēmumi.
1880. gadā tika apstiprināti Liepājas Biržas komitejas statūti. 1879. gadā pabeigta dzelzceļa tilta būve pāri ostas kanālam. 1880. gadā nodibināja Liepājas Latviešu labdarības biedrību; A. Kīlers nodibināja eļļas spiestuvi. 1881. gadā uzbūvēja izgriežamo dzelzs tiltu pāri ostas kanālam; nodibināja Liepājas biržas sabiedrību. 1882. gadā sāka iznākt K. Ukstiņa rediģētais sabiedriski politiskais nedēļas laikraksts "Latvietis"; nodibināja Drāšu un naglu rūpnīcu "Bekers un komp."; darbu uzsāka Liepājas gāzes fabrika. 1884. gadā uzcēla Liepājas Nikolaja ģimnāzijas ēku Vilhelmīnes ielā 4 (arhitekts P.M. Berči). 1885. gadā uzsāka darbu inženiera K. Štrupa mašīnbūves fabrika un čugunlietuve. 1886. gadā uzsāka darbu zviedru firmas korķu fabrika "Vikanders un Larsons", Liepājas pilsētas slimnīca pārcēlās uz jaunuzcelto ēku Dārtas ielā (arhitekts P. M. Berči). 1887. gadā Zāģeru laukumā uzcēla Liepājas biržas ēku (arhitekts P.M. Berči). 1889. gadā iesvētīja Bārenbuša (Līvas) kapsētu; pabeidza apgabaltiesas ēkas celtniecību Rožu ielā 6.
1893. gadā pabeidza Sv. Annas baznīcas ceturto pārbūvi, dievnams ieguva pašreizējo izskatu. 1894. gadā uzsāka Sv. Jāzepa katoļu baznīcas pārbūve. 1897. gadā visā Latvijā notika plaši jaunstrāvnieku aresti, Liepājas cietumā ieslodzījumā no 27. jūnija līdz 14. augustam atradās advokāts J. Pliekšāns (Rainis). 1899. gadā Liepājā atklāja līdzstrāvas elektrostaciju; pilsēta pirmā Baltijā iegūst elektrisko tramvaju. Atklāj Liepājas — Aizputes dzelzceļu. Atvēra sieviešu ģimnāziju (līdz tam — augstākā meiteņu skola).
1899. gada pavasarī apstiprināja Liepājas jūras cietokšņa būves projektu un nākamās desmitgades laikā uzbūvēja kara ostu, ierīkoja 8 krasta baterijas un sauszemes nocietinājumus. Kā pilsēta ar modernu ostu, attīstītu rūpniecību un pievedceļiem Liepāja ieņēma nozīmīgu vietu Krievijas Impērijas armijas ģenerālštāba militāri stratēģiskajos aprēķinos.