Parastais_osis
Ekoloģija
Līdz 50 gadu vecumam parastais osis pieaug ļoti strauji, vēlākos gados aug ļoti lēni un sasniedz augstākais 200 gadu vecumu. Ziedus un sēklas sāk veidot, sasniedzot 30 gadu vecumu. Raksturīga vējappute. Dažiem ošiem attīstās tikai vīrišķie vai sievišķie ziedi, bet citiem uz viena koka attīstās abu dzimumu ziedi. Tam nepieciešams silts klimats (>137 dienas ar temperatūru >5,6 oC), barības vielām bagāta, mitra augsne, augsnes pH robežās no 6,0 līdz 7,5. Augsnes kas ir auglīgas, ar neitrālu pH, dziļas, mitras un brīvi drenētas rada optimālus augšanas apstākļus parastajam osim. Parastais osis var veidot tīraudzes, bet pamatā šī suga ir tipiska jauktu koku mežiem. Bieži veido audzes kopā ar ozoliem (Quercus robur) un liepām (Tilia cordata), kā arī dižskābaržiem (Fagus sylvatica) auglīgā melnzemē. Parastais osis parādās diezgan dažādos biotopos. Tas bieži aug jauktos lapu koku mežos vai kā piemistrojums ozolu, dižskābaržu vai melnalkšņu (Alnus glutinosa) mežos. Bieži mālainās augsnēs, kas bagātas ar bezmugurkaulnieku faunu, it īpaši sliekām. Tā dabiskās izplatības austrumu daļā, osis var kļūt par dominējošo sugu palieņu mežos un mitrās, mālainās zemienēs. Parastajam osim ir divi ekotipi: mitriem augšanas apstākļiem adaptētais un sausiem, kaļķainiem augšanas apstākļiem adaptētais. Osim nepieciešams augsts augsnes un gaisa mitrums. Tas pacieš īstermiņa plūdus, bet stāvoša ūdens apstākļi šai sugai ir nelabvēlīgi skābekļa trūkuma dēļ. Tas nepacieš ilgstošus plūdus vai sausumu. Parastā oša gada pieaugums cieši korelē ar augsnes fizikālajām īpašībām, kurā tas aug. Suga dod priekšroku augsnēm, kas bagātas ar minerālvielām, ir labi aerētas, mālainas un mitras. Tie nav toleranti pret blīvām augsnēm. Divas labvēlīgas augsnes īpašības ir substrāta sārmainība un labi attīstīts humusa slānis. Vislabākie augšanas apstākļi tiem ir aluviālajās augsnēs. Oši izvairās augt skābās augsnēs ar stāvošiem ūdeņiem. Tiem ir dziļa sakņu sistēma gan tīraudzēs, gan jauktu koku mežaudzēs, jauktu koku mežos oši iesakņojas dziļāk, lai konkurētu ar kokiem, kam ir seklas sakņu sistēmas. Mīkstās augsnēs to saknes iestiepjas dziļāk par 2 m, bet blīvās māla augsnēs ne dziļāk par iluviālo horizontu. Sakņu masa augsnes virsējos 30 cm vidēji ir 15t/ha. Parastais osis ir jutīgs pret sausumu. Gruntsūdens līmeņa samazināšanās var izraisīt smagus bojājumus. Osis izmanto virszemes ūdeņu un aktīvos gruntsūdeņus, kas bagāti ar skābekli un kalcija savienojumiem. Ūdens apgādei ir galvenā ietekme uz to augšanu. Tas ir jutīgs pret bargām ziemām un pavasara salnām. Koks prasīgs pret gaismu, nepacieš noēnojumu. Nepiemērotos gaismas apstākļos tas ātri pārstāj augt un attīstīties. Tā prasības pret gaismu ir līdzīgas parastajam ozolam un melnalksnim. Pirmajos septiņos gados (līdz ~ 4 m augstumam) suga ir ļoti ēncietīga, bet vēlāk kļūst ļoti prasīga pret gaismu un noēnojumā aug slikti. Koks spēj sasniegt pat 400 gadu vecumu ideālos augšanas apstākļos. Ošu augšanas potenciāls ir cieši saistīts ar augsnes fizikālajām īpašībām, kurā tie aug. Augšanas intensitāte atkarīga arī no reģiona. Labprāt aug nogāzēs kopā ar kļavu (Acer spp.), liepu un vīksnu (Ulmus spp.). Nav tolerants pret blīvām augsnēm. Tam ir augstas prasības pret brīvi pieejamajām barības vielām, it īpaši slāpekli un fosforu. Periodisks ūdens trūkums sausuma laikā noved pie vājas tālākās attīstības. Klimatam uz parastā oša augšanu ir mazāka ietekme kā augsnei. Tādēļ osis ir ļoti prasīgs attiecībā pret biotopu. Pretēji populāram uzskatam, ka oši vislabāk aug mitrās ielejās, tie vislabāk aug labi drenētās sārmainās augsnēs. Tie var būt bagāti, dziļi merģeļi vai sekla augsne virs kaļķakmens cilmieža. Parastais osis tā dabiskajā izplatības areālā variē starp pioniersugu un pastāvīgu meža sastāvdaļu. Tas parasti parādās grupās jauktos platlapju mežos. Osis ir dominējoša suga meža attīstības pašā sākumposmā. Oši veido mikorizas attiecības ar dažām augsnes sēnēm.