cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kvēlspuldze
Standarta cokoli
Halogēnspuldžu izplatītākie standarta cokoli Atšķirība starp burtu kodiem G un GY izpaužas tajā, ka spuldžu cokoliem ar burtu kodu GY kontakttapas ir resnākas. Piemēram, cokolam G 6.35 kontakttapas diametrs ir 1,05 mm, bet cokolam GY 6.35 tas ir 1,3 mm.
Jauda
Kvēlspuldzes parasti tiek tirgotas, vadoties pēc to patērētās elektriskās jaudas. Šī jauda tiek mērīta vatos un tā ir atkarīga praktiski tikai no kvēldiega pretestības, kura savukārt ir atkarīga no kvēldiega garuma, resnuma un materiāla. Vidusmēra klientam ir grūti prognozēt spuldzes gaismas atdevi, ja ir dota patērējamā jauda, bet var droši pieņemt, ka no divām vienāda tipa spuldzēm ar vienādu gaismas krāsu un stikla dzidruma pakāpi gaišāk spīdēs spuldze ar lielāku jaudu.
Spriegums, gaismas plūsma un darbmūžs
Kvēlspuldzes ir ļoti jūtīgas pret barojošā sprieguma izmaiņām. Sekojošām funkcijām ir liela praktiska un ekonomiska nozīme. Barošanas spriegumam U,
•	gaismas plūsma ir aptuveni proporcionāla U 3,5
•	patērējamā jauda ir aptuveni proporcionāla U1,6
•	darbmūžs ir aptuveni proporcionāls U -15
•	krāsu temperatūra ir aptuveni proporcionāla U 0,4
•	strāva ir aptuveni proporcionāla U 0,6
•	gaismas atdeve ir aptuveni proporcionāla U 2
Tas nozīmē, ka par 5% samazinot darba spriegumu, vairāk kā divas reizes pagarināsies darbmūžs, bet par 20% samazināsies gaismas plūsma. Tas varētu būt ļoti pieņemams kompromiss spuldzēm, kas atrodas grūti pieejamās vietās. Augstāk dotās sakarības ir spēkā, kamēr sprieguma izmaiņas nepārsniedz 10% no nominālās vērtības. Prožektoros, kurus izmanto fotografēšanas vajadzībām, šis kompromiss ir pagriezts pretējā virzienā. Salīdzinājumā ar plaša patēriņa spuldzēm, šīs spuldzes pie tās pašas patērējamās jaudas ražo vairāk gaismas, un (kas ir būtiskais) gaismu ar augstāku krāsu temperatūru, bet cena par to ir ievērojami samazināts darbmūžs (tas var būt pat tikai 2 stundas ilgs). Iespējami augstākā temperatūras robeža, pie kuras kvēlspuldzes ar metāla kvēldiegu var strādāt, ir metāla kušanas temperatūra. Volframs ir metāls ar visaugstāko kušanas temperatūru. Projekcijas lampa, kuras darbmūžs ir 50 stundas, ir konstruēta, lai strādātu tikai 50 °C zem šīs temperatūras (3663K — 50 K = 3613K = 3340 º C). Dažām kvēlspuldzēm atšķiras kvēldiega turētāju skaits. Katrs papildu turētājs padara kvēldiegu mehāniski izturīgāku, bet arī aizvada siltumu no kvēldiega, radot vēl vienu kompromisu starp lietderību un darbmūžu. Daudzās mūsdienu 230V spuldzēs ir pielietoti papildu kvēldiegu turētāji, bet spuldzēm, kas domātas smagiem apstākļiem, piemēram, luksoforu spuldzēm, bieži ir vēl vairāki kvēldiega turētāji.
Kandavas novads
Kandavas novads bija pašvaldība Kurzemes austrumos. Kandavas novads bija pirmais novads Latvijā. Tas tika izveidots 1999. gada februārī ar Ministru Kabineta noteikumiem Nr. 40.
2009. gada teritoriālajā reformā tika apvienoti Kandavas novads, Vānes pagasts un Zantes pagasts, izveidojot vienotu Kandavas novadu.
2021. gadā Kandavas novads tika pievienots Tukuma novadam.
Valmieras Livonijas ordeņa pils
Valmieras viduslaiku pils (la, de) bija Livonijas ordeņa mestra pils ar priekšpili un nocietinātu Valmieras pilsētu 13.—17. gadsimtā Gaujas labajā krastā pie senā Livonijas ordeņa Gaujas koridora lielceļa (Via magna) sazarošanas vietas (uz Burtniekiem, uz Valku, uz Trikātu). Mūsdienās saglabājušies vienīgi priekšpils mūra sienas fragmenti.
Vēsture
Pēc 1224. gada Tālavas dalīšanas līguma Valmieras pilsnovads nokļuva Zobenbrāļu ordeņa pārvaldē. Pēc Zobenbrāļu ordeņa sagrāves 1237. gadā Valmieru pārņēma Livonijas ordenis. Rusova Livonijas hronikā minēts, ka Livonijas ordeņa mestrs Villekens no Endorpas 1283. gadā cēlis trīs pilis — Valmieru, Burtniekus un Trikātu. 1323. gadā Valmiera pirmo reizi pieminēta kā "Valdemāra pilsēta". 1413. gadā Žilbērs de Lanuā Valmieru aprakstīja kā nocietinātu pilsētu: "No turienes Siguldas pils uz priekšu es vienmēr devos pa minēto Livonijas zemi no vienas pilsētas uz otru, pa starpām arī pa pilīm, nocietinātām vietām un komandantūrām, kas piederēja minētā ordeņa mestram, un es nonācu kādā lielā nocietinātā pilsētā, vārdā Cēsis, un arī Valmierā (Weldemaer), kas ir nocietināta pilsēta un komandantūra (ville fermée et commanderie)."
Livonijas kara laikā 1560. gadā krievu karaspēks vaivada Pētera Šuiska vadība aplenca un bombardēja Valmieru, tomēr cietoksni ieņemt nespēja. Atkārtotā uzbrukumā 1562. gadā krievi atkal nespēja pārvarēt labi nocietinātā Valmieras cietokšņa sienas, toties izpostīja pilsētas apkārtni. 1577. gada sākumā Livonijas karalis Magnuss un Krievijas cars Ivans IV noslēdza Pleskavas līgumu, kurā tika apstiprinātas visas agrākās Magnusa tiesības uz zemēm Livonijā, kas atradās uz ziemeļiem no Gaujas. Pēc Magnusa 24. augusta uzsaukuma viņam padevās Valmieras un citu Vidzemes piļu aizstāvji. Tomēr drīz vien Valmieras cietoksni septembra sākumā atkal aplenca krievu karaspēks, pilsētas aizstāvji piekrita sarunām, tomēr tika sagūstīti un apmēram 70 no viņiem tika sacirsti gabalos. Pārējos aizveda gūstā uz Krieviju, 1577.—1582. gadā cietoksnī atradās krievu karaspēks. Pilī esot uzturējies arī Ivans IV, no kurienes viņš 1577. gadā rakstīja vēstuli Lietuvas pusē pārgājušajam kņazam Kurbskim. Pēc kara beigām 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā tā nodēvēta par Valmieras pilsnovada citadeli (la, Володимерец). Pēc līguma noslēgšanas Valmieras novadu iekļāva Polijai-Lietuvai piederošās Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā.
Poļu-zviedru kara (1600—1629) gaitā Polijas-Lietuvas armija lielhetmaņa Jana Zamoiska vadībā pēc aplenkuma 1601. gada 19. decembrī ieņēma Valmieru. 1622. gadā Valmieras pils nonāca Zviedrijas valsts kanclera Aksela Oksenšernas pārvaldījumā. Pils pilnīgi nopostīta 1702. gadā Lielā Ziemeļu kara laikā, kad krievu karaspēks uzbruka pilsētai un aizdedzināja pili.
Pils apraksts
Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka Valmieras ordeņa pils sastāvēja no neregulāra četrstūra formas galvenās pils pie Rāts upītes gravas, divām priekšpilīm un diviem pils torņiem. Pils mūru biezums bija 2,25 m, sienu garums 100 m, platums 30–50 m. Sienas iekšpusē atradās pagalms ar gar sienām izbūvētām dzīvojamām ēkām un noliktavām. Pils dienvidu pusē atradās Gaujas stāvkrasts, austrumu un ziemeļu pusē Rāts upītes grava ar dzirnavu ezeru. Rietumu pusē pie baznīcas bija divi pils torņi, kas nav saglabājušies, un 6 m dziļš un 30 m garš aizsarggrāvis ar paceļamo tiltu. Pils nocietinājumi bija savienoti ar pilsētas mūri, no kuriem atsegti vienīgi Rīgas vārtu pamati.
Valmieras senpilsētas rekonstrukcijas darbu laikā Tatjanas Bergas vadībā 2005.—2008. gadā notika arheoloģiskie izrakumi, kuru rezultātā iegūta plaša informācija par viduslaiku pilsētas apbūvi, nocietinājumiem un iedzīvotāju materiālo kultūru.
Restaurācija
2020. gadā uzsākta pils ziemeļrietumu daļā esošo 1990. gados mūru rekonstrukcijas laikā veikto piebūvējumu demontēšana, jo tie neatbilst pils kultūrvēsturiskajai vērtībai. Pils mūru nostiprināšanai izmanto senajai mūrjavai autentisku materiālu, kura analīze veikta Rīgas Tehniskajā universitātē. Pēc mūru nostiprināšanas sekos mūru konservācija. Pēc konservācijas uz mūriem tiks uzbūvēts kultūrvides centrs.
Zumberge
Zumberge var būt:
Mauritānijas valsts vadītāji
Šajā rakstā ir uzskaitīti Mauritānijas valsts vadītāji kopš 1960. gada, kad tā ieguva neatkarību no Francijas.
Zumberga krasts
Zumberga krasts ir Rietumantarktīdas piekrastes daļa Elsvērta (vidusdaļa un dienviddaļa) un Pālmera zemēs (ziemeļdaļa) Ronnes šelfa ledāja rietumu krastā. Stiepjas no Zumberga raga ziemeļos līdz Herkulesa līča ieejas dienvidu malai dienvidos. Kopējais piekrastes garums ap 530 km. Ziemeļos robežojas ar Orvila krastu. Krasta līnija stipri izrobota, vairākas izvirzītas pussalas (Faulera pussala, Flečera pussala, Skaitreina ledus pacēlums), starp kuriem uz Ronnes šelfa ledāju noplūst Evansa un Ratforda ledus straumes un Karlsona līcis. Krasta dienvidrietumu malā paceļas Elsvērta kalni.
Krasts tika nokartēts pēc ASV Jūras spēku 1961.—1966. gadu aerofotogrāfijām un 1973.—1974. gadu Landsat satelītainām. Nosaukts 1986. gadā par godu amerikāņu ģeologam un glaciologam Džeimsam Zumbergam (James Zumberge).
Staļingradas kauja
Staļingradas kauja (ru) bija lielākā no Otrā pasaules kara militārajām kaujām Austrumu frontē, kurā PSRS cīnījās pret nacistisko Vāciju un tās sabiedrotajiem par Staļingradas (mūsdienās Volgograda) pilsētu Krievijas dienvidrietumos. Tā norisinājās no 1942. gada 23. augusta līdz 1943. gada 2. februārim, un bija daļa no operācijas "Blau" — 1942. gada Vācijas vasaras stratēģiskās ofensīvas.
Priekšvēsture
Operācijas "Barbarosa" rezultātā vāciešiem 1941. gada otrajā pusē bija izdevies iekarot Baltijas valstis, Baltkrieviju, kā arī praktiski visu Ukrainas teritoriju līdz Donbasa reģionam. Turpretim decembrī kaujā par Maskavu vācu karaspēks tika sakauts un bija spiests atkāpties par 160 kilometriem, kas līdz ar to ļāva Sarkanajai armijai pārņemt stratēģisko iniciatīvu karā uz turpmākajiem pieciem mēnešiem. Lai gan 1942. gada pirmajā pusē vācu armijām izdevās nostiprināt frontes līniju uz austrumiem no Smoļenskas, kļuva skaidri redzams, ka Vācijai gluži vienkārši vairs nepietika karaspēka un resursu, lai virzītos uz priekšu visā Austrumu frontē.
Par spīti tam Hitlers jutās pārliecināts, "ja vācu armija izturēs ziemu, tad būs novērsts vēsturiskais lāsts, kas gulst pār tiem, kuri uzbrūk Krievijai". Šī iemesla dēļ Hitlers uzskatīja, ka pēc ziemas kaujām arī pati Sarkanā armija bija izsmēlusi savus pēdējos spēkus, kas tādējādi lika noprast, ka vēl viens tikpat spēcīgs vācu uzbrukums 1942. gadā noteikti arī pieliks punktu visai karadarbībai Austrumos.
Taču pirmajos sešos karadarbības mēnešos Vācija karā pret PSRS bija paspējusi zaudēt jau vairāk kā 1 miljonu karavīru, kas nozīmēja to, ka 1942. gada pavasarī no kopējām Ass valstu 162 divīzijām, kas tobrīd atradās Austrumu frontē, tikai 58 no tām bija iespējams sagatavot kaut cik optimālām uzbrukuma pozīcijām. Respektīvi, tas parādīja to, ka 1942. gadā Vācijas militārie resursi vairs neatļāva tās karaspēkam uzbrukt visā frontes garumā, kurā piedalītos visas trīs vācu armiju grupas. Līdz ar to Hitleram un Vērmahta vadībai bija jāizlemj, kurai no vācu karaspēka grupām — armiju grupai "Ziemeļi", armiju grupai "Centrs" vai armiju grupai "Dienvidi" — dot priekšrocību gaidāmajā vasaras stratēģiskajā ofensīvā.
Attiecīgi 1942. gada pirmajā pusē Hitlers apspriedē ar saviem ģenerāļiem norādīja, ka, "ja mēs neieņemsim Maikopu un Grozniju, tad es būšu spiests beigt karu", kas atgādināja par to, ka arī Vācijas naftas resursi bija praktiski kā izsmelti. Līdz ar to, lai Vācijai būtu izredzes turpināt karu, tai kā minimums bija jāieņem Kaukāza naftas atradnes Maikopā un Groznijā, kas kopā ar Baku naftas atradnēm Azerbaidžānas teritorijā tajā laikā ražoja aptuveni 90% no visas PSRS naftas. Šī iemesla dēļ vācu uzbrukums PSRS dienvidu sektorā bija visoptimālākais, ja Hitlers savā rīcībā vēlējās iegūt Kaukāza naftas atradnes un turpināt karu Austrumu frontē.
Visbeidzot 1942. gada 5. aprīlī Hitlera štābs izdeva rīkojumu sākt gatavoties militārajai kampaņai, lai gūtu galīgo uzvaru Austrumos, kurā vācu vasaras stratēģiskā ofensīva — nosaukta par operāciju "Blau" — galvenokārt tika vērsta PSRS dienvidrietumos. Attiecīgi stratēģiskā ofensīva tika uzticēta armiju grupai "Dienvidi", kuras mērķos ietilpa divdaļīgs uzbrukums — ieņemt Krievijas dienvidu daļu līdz Staļingradai un nodrošināt pozīcijas gar Volgas upi, lai tādējādi otra karaspēka daļa varētu iebrukt Kaukāza reģionā un ieņemt tās bagātīgos naftas laukus, kur uzbrukums Volgas virzienā lielākoties tiktu uzticēts vācu 6. armijai, iekams par Kaukāza iekarošanu galvenokārt būtu atbildīga vācu 17. armija.
No Doņecas līdz Donai
Oficiāli vācu vasaras stratēģiskās ofensīvas — Operācijas "Blau" — pirmā fāze sākās 28. jūnijā, kad vācu 2. armija un 4. tanku armija no Kurskas apkārtnes devās triecienā austrumu virzienā uz Voroņežu. Tas tika darīts tāpēc, lai sākotnēji maldinātu padomju virspavēlniecību par to, kurā ģeogrāfiskajā reģionā patiesībā norisināsies vācu lielā vasaras ofensīva, jo uzbrukums Voroņežai, kas atradās aptuveni pa vidu starp Maskavu un Staļingradu, tikpat labi varēja arī nozīmēt uzbrukumu PSRS galvaspilsētai, kas tādējādi liktu noprast, ka vācu gaidāmais uzbrukums tiktu koncentrēts vairāk uz ziemeļiem, nevis uz dienvidiem, kā to bija paredzējis Hitlers. Tikai nedēļu pēc tam, kad vācu militārā ofensīva bija jau pilnā sparā norisinājusies, Staļins beidzot atzinās piekrist, ka plānotais uzbrukums galvenokārt tiks izvērsts PSRS dienvidrietumos, nevis Maskavas virzienā.
Jūlija sākumā Vērmahts piedzīvoja savus pirmos militāri stratēģiskos panākumus PSRS dienvidos, kad ģenerāļa Eriha fon Manšteina komandētā vācu 11. armija, kas nepiedalījās vācu uzbrukumā Volgas un Kaukāza reģionam, bet bija izvietota Krimā, beidzot ieņēma Sevastopoli. Tāpat 6. jūlijā vācu 2. armija sekmīgi pabeidza Voroņežas ieņemšanu, kas tādējādi ļāva vācu 6. armijai kopā ar 4. tanku armiju pagriezties uz dienvidrietumiem un traukties Kalačas pilsētiņas virzienā, kas pati par sevi atradās Donas lielajā ielokā, kādus nepilnus 75 kilometrus uz rietumiem no Staļingradas.
Stepē starp Doņecu un Donu vācu karavīri virzījās uz priekšu pa teju vai bezgalīgiem saulespuķu un labības laukiem, kur ik pa laikam nācās sastapties ar salīdzinoši intensīvu Sarkanās armijas pretestību. Tomēr jaunais bruņojums un lielie panākumi kaujā pie Harkivas pavasarī bija nostiprinājusi vācu armijas garu, kur iepriekšējās ziemas neveiksmes bija praktiski kā aizmirstas. Šķērsojot Donas stepi, lielāko problēmu vācu karavīriem sagādāja dzeramā ūdens trūkums, jo, padomju armijām atkāpjoties, tika piegānītas akas un nopostīti kolhozi. Turklāt lielā vasaras tveice Donas stepē lika atsevišķiem vācu armijas komandieriem atzīmēt, ka "tur ir tikpat karsts kā Āfrikā", kas vēl jo vairāk apgrūtināja aprūpi pār slimajiem un ievainotajiem. Viens no 6. armijas korpusa komandieriem, ģenerālis Karls Štrekers, par teju vai bezgalīgo Donas stepi izteicās nedaudz alegoriskāk, nosaucot to par "okeānu, kas var noslīcināt ikvienu iebrucēju".
Par spīti tam vairums no civiliedzīvotājiem Donas stepē, kas bija izvēlējušies palikt uz vietas, pret esošajiem vāciešiem izturējās samērā draudzīgi. Donas kazaki regulāri bija gatavi atdot pārtiku, kā arī dalīties ar citām piedevām. Turklāt Donas kazaku baltās kleķa mājiņas ar salmu jumtiem, ķiršu dārziņi, vītoli un zirgi ganībās patīkami kontrastēja ar apkārtējo teritoriju. Šī iemesla dēļ vairāki vācu 6. armijas karavīri gluži vai iemīlējās šajā Donas kazaku zemes nostūrī, kur daži pat sapņoja pēc kara apmesties šeit uz dzīvi un ierīkot sev lauku saimniecību.
Lai gan vācu karaspēks lēnām tuvojās Donas upes ielokam, Hitleru kaitināja tās kavēšanās Donas stepē, kur fīrers nemitīgi alka iespējas kā paātrināt esošo ofensīvu Kaukāza naftas lauku virzienā. Šī iemesla dēļ Hitlers jūlijā izlēma atstādināt esošo armiju grupas "Dienvidi" virspavēlnieku, feldmaršalu Fedoru fon Boku, un pavēlēja sadalīt armiju grupu "Dienvidi" divās daļās — armiju grupā "A" (vācu 17. armija un 1. tanku armija) un armiju grupā "B" (vācu 2. armija, 6. armija, 4. tanku armija, kā arī vēl četras sabiedroto valstu armijas, kuras galvenokārt veidoja itāļu, rumāņu un ungāru vienības). Pēc karaspēka pārdalījuma armiju grupai "A" ar tās jauno virspavēlnieku, feldmaršalu Vilhelmu Listu, bija jāturpina virzība Kaukāza reģionā, iekams armiju grupai "B" ar tās jauno vadošo komandieri, feldmaršalu Maksimiliānu fon Veiksu, bija jānostiprina pozīcijas gar Donas un Volgas flangu. Vācu 6. armijai, kas šajā gadījumā bija armiju grupas "B" lielākā formācija, tagad bija pilnībā jāieņem Staļingrada un pēc tam jāsūta motorizētās vienības lejup pa Volgu uz Astrahaņu pie Kaspijas jūras.
Staļingradas nozīme
Staļingrada bija rūpnieciska pilsēta, kas atradās Krievijas PFSR dienvidrietumos Lejasvolgas reģionā, kur Otrā pasaules kara laikā tā stiepās aptuveni 30 km garumā gar Volgas rietumu krastu, kalpojot gan par vienu no Padomju Savienības paraugpilsētam, gan arī par pilsētu, kas nesa toreizējā PSRS vadītāja Staļina vārdu.
Lai gan vēlāk vācu 6. armijas štābs propagandas nolūkos Staļingradu devēja par "Staļina pilsētu" vai "sarkanās revolūcijas šūpuli", pati pilsēta bija vairāk pazīstama ar saviem skaistajiem dārziem Volgas stāvajā rietumu krastā, kā arī augstajiem un baltajiem daudzdzīvokļu namiem, kas tai piešķīra salīdzinoši modernu un kubistisku izskatu. Šī iemesla dēļ liela daļa no vācu karavīriem, kas 1941. gada pavasarī pirms iebrukuma Padomju Savienībā bija piedalījušies Balkānu kampaņā, secināja, ka baltie nami augstajā rietumu krastā visvairāk vilka paralēles ar Atēnām, līdz ar to tas vēlāk pamudināja vienu otru karavīru dēvēt Staļingradu arī par "Akropoli".
Laikā, kad vācu karaspēks Austrumu frontē grasījās uzbrukt Staļingradai, pilsēta bija kļuvusi ne tikai par nozīmīgu rūpniecības, bet arī par būtisku militārā bruņojuma centru, kur pilsētas traktoru rūpnīcā ikdienu tika ražoti jauni padomju T-34 tanki, kā arī tā kalpoja par vietu, kur vienkāršie pilsētas strādnieki varēja apgūt militārās apmācības pamatus. Līdz ar to tas viss kalpoja par pamatu tam, lai vietējais apgabala komisariāts pārvērstu visu pilsētu vienā lielā cietoksnī.
Tiek lēsts, ka Otrā pasaules kara laikā Staļingradā dzīvoja aptuveni 600 000 iedzīvotāju, kas tādējādi vietējām varas iestādēm pilsētas aizsardzībai "darba kolonnās" ļāva mobilizēt kādus nepilnus 200 000 cilvēku jeb praktiski visus vīriešus un sievietes vecumā no 16 līdz 55 gadiem. Teju visi darbspējīgie vīrieši tika mobilizēti un nosūtīti uz fronti, kamēr nepilngadīgajiem jauniešiem un sievietēm (gluži tāpat kā pērnā gada kaujā par Maskavu) pilsētas apkārtnē lika rakt prettanku grāvjus. Visbeidzot paši mazākie skolēni ap pilsētas naftas tvertnēm uzbēra zemes vaļņus, kur skolotāju pavadībā viņi nesa zemi ar koka nestuvēm.
Tāpat svarīga loma tika pievērsta arī Staļingradas pretgaisa aizsardzībai, kur vairums bateriju apkalpju veidoja jaunas sievietes, galvenokārt komjaunietes. Baterijas tika izvietotas abos Volgas krastos, lai tādējādi pēc iespējas efektīvāk aizstāvētu pilsētas nozīmīgākos objektus, kā, piemēram, Beketovskas spēkstaciju uz dienvidiem no pilsētas un lielās rūpnīcas pilsētas ziemeļu daļā.
Gaisa uzbrukumi
1942. gada 23. augustā pēc Hitlera pavēles praktiski visa ģenerāļa Volframa fon Rihthofena 4. gaisa flote ar tās 1200 kaujas lidmašīnām tika novirzīta uz Staļingradas fronti, lai tādējādi dotu postošu triecienu Staļingradas aizstāvjiem un sagatavotu atbalstu gaidāmajām vācu sauszemes karaspēka uzbrukumam pilsētas sektoriem. Šī iemesla dēļ vēsturnieki norāda, ka Staļingradas iedzīvotājiem svētdiena, 23. augusts, kļuva par "dienu, kas netiks aizmirsta nekad".
1677. gads
1677. bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Staļingradas kauja
Gaisa uzbrukumi
Gaisa uzbrukums Staļingradai tika koncentrēts ar tādu spēku, kāds vēl nebija piedzīvots visā Austrumu frontē. Britu vēsturnieks Antonijs Bīvors (Antony Beevor) atzīmē, ka vācu 4. gaisa flotes bumbvedēji tajā dienā devās kopumā 1600 uzlidojumos, nometot teju vai 1000 tonnas bumbu, kamēr pilsētas aizstāvjiem izdevās notriekt vien tikai trīs pretinieka lidmašīnas.
Rihthofena lidmašīnas uz maiņām sāka vienlaidus bombardēt ne tikai industriālos mērķus, bet praktiski visu pilsētas teritoriju. Vairāki daudzdzīvokļu nami tika vai nu pilnībā vai daļēji sagrauti, kur liela daļa arī aizdegās, atstājot aiz sevis daudzdzīvokļu namu čaulas un garus ķieģeļu skursteņus. Degbumbu krusas rezultātā simtiem ģimeņu tika dzīvas apraktas pilsētas drupās, kur no kopējiem 600 000 Staļingradas iedzīvotājiem, kādi 40 000 gāja bojā pirmajā bombardēšanas nedēļā.
Tāpat bumbas iznīcināja pilsētas telefonu centrāli, hidroelektrostaciju, kā arī vairākas Staļingradas centrālās slimnīcas ēkas. Sabombardētas tika arī lielās pilsētas naftas tvertnes Volgas krastā, kur pēc uzbrukuma uguns lode uzšāvās aptuveni 500 metru augstumā, un nākamajās dienās bija saredzama vairāk nekā 300 km attālumā.
Civiliedzīvotāji
Sākoties kaujai par pilsētu, pirmajās nepilnās trīs nedēļās uz Volgas austrumu krastu tika evakuēti ap 300 000 civilisti, iekams vairāk par 50 000 palika rietumu krastā, kur norisinājās karadarbība. Arī vācu atbildīgās amatpersonas pirmajos karadarbības mēnešos pavēlēja izvākt civiliedzīvotājus no pilsētas teritorijas, kuriem atļāva doties rietumu virzienā uz Donas stepi. Tomēr padomju avoti norāda, ka vairāk nekā 60 000 no pilsētas iedzīvotājiem tika aizvesti spaidu darbos uz Vācijas okupētajām teritorijām, bet vēl 3000 tika nogalināti no vācu karavīru rokām.
Tie civiliedzīvotāji, kas palika Staļingradā un kurus lielākoties veidoja sievietes un bērni, bija spiesti meklēt patvērumu visdažādākajās vietās — sagrauto ēku pagrabos, kanalizācijas ejās un alās, kas bija izraktas pilsētas stāvajos krastos pie Volgas. Problēmu sagādāja arī pārtikas un dzeramā ūdens trūkums, kā nodrošināšanu sava mazā auguma un veiklības dēļ galvenokārt uzņēmās bērni. Karadarbības apstākļu dēļ līdz kaujas beigām izteikti lielākā daļa no tiem bija saslimuši no saindēšanās ar pārtiku vai piesārņotu ūdeni.
Civiliedzīvotāji sniedza arī dažādus pakalpojumus abu karojošo pušu armijām. Tā, piemēram, atsevišķas sievietes palīdzēja slēpt vācu karavīrus, bet bērni apmaiņā pret pārtiku, bija gatavi doties uz Volgas krastu, lai uzpildīt to blašķes ar dzeramo ūdeni. Savukārt padomju puse izmantoja bērnus par ziņnešiem, izlūkiem vai spiegiem.
Karadarbība pilsētā
Ass valstu karaspēka ofensīva sākās 1942. gada vasaras otrajā pusē. Ar gaisa spēku palīdzību lielākā daļa pilsētas, kas bija viens no lielākajiem PSRS mašīnbūves centriem, tika pārvērsta drupās, tomēr ofensīva apstājās pilsētas iekšienē, kur notika kaujas pilsētvidē. Lai arī vācieši spēja iegūt savā kontrolē vairāk kā 90% pilsētas, tomēr viņiem neizdevās iegūt savās rokās nelielu daļu pilsētas, kas tieši piekļāvās Volgas upei, kā arī forsēt pašu upi. Uzbrukuma apstāšanos veicināja rudens un vēlākā ziemas iestāšanās, kas nesa sev līdzi lietu un sniegu, kā arī aukstu laiku. Vāciešu ofensīvas mērķis bija auglīgie Donas, Lejasvolgas un Kubaņas rajoni, kā arī Baku un Groznijas naftas ieguves vietas.
1942. gada novembrī Sarkanā armija uzsāka operāciju "Urāns", kuras laikā spēja iznīcināt Vērmahta 6. armijas flangos esošās vienības. Operācijas rezultātā 6. armija tika aplenkta Staļingradas iekšienē. Ziemas aukstums, nespēja apgādāt ielenktos vācu karavīrus, kā arī krievu nemitīgie uzbrukumi arvien novājināja vācu karavīrus un padarīja izlaušanos par neiespējamu. Atkāpšanos un mēģinājumus izlauzties no ielenktās pilsētas pilnībā noliedza Trešā reiha bruņoto spēku virspavēlnieks Ādolfs Hitlers, kurš uzskatīja, ka vācieši ar gribas spēku un upurēšanos spēs noturēties pilsētā, līdz citas vienības tās no ārpuses atbrīvos.
1942. gada decembrī visi mēģinājumi pāršķelt aplenkumu nedeva nekādu rezultātus. Arī mēģinājumi apgādāt ielenktos no gaisa izgāzās. 1943. gada februārī vāciešu pretošanās spēja Staļingradā bija tikpat kā izsmelta, kas noveda pie to iznīcināšanas un atlikušo karaspēka vienību kapitulācijas. Vācieši šajā kaujā zaudēja vairāk kā 840 tūkstošus karavīru, bet padomju puses zaudējumi bija lielāki par 1,1 miljonu cilvēku.
Bojāgājušie un izdzīvojušie
Pēc Staļingradas kaujas noslēguma aptuveni 99% no visas pilsētas bija pilnībā iznīcināta, kā rezultātā atsevišķi padomju virsnieki vācu karagūstekņiem aiz dusmām norādīja, ka Berlīnei draudēja tāds pats liktenis kā sagrautajai Staļingradai.
Nekavējoties pēc vācu karaspēka padošanās Staļingradā padomju amatpersonas sagrautajās pilsētas ielās sāka rīkot vairākas sanāksmes, kurās tika slavināta uzvara pār sakautajiem okupantiem. Padomju amatpersonas bija pārsteigtas atklājot, ka aptuveni vismaz 9796 civiliedzīvotāji, no kuriem 994 bija bērni, kaut kādā veidā bija pamanījušies izdzīvot pilsētas pazemē, kamēr augšpusē, pilsētas ielās, bija norisinājusies intensīva kauja. Šī iemesla dēļ liela daļa no izdzīvojušajiem bērniem tika nodarbināti pilsētā, lai palīdzētu savākt gruvešus, kamēr vēl aptuveni 3500 civiliedzīvotāji tika nodarbināti, lai palīdzētu Staļingradas teritorijā savākt bojāgājušo karavīru mirstīgās atliekas.
Tiem civiliedzīvotājiem, kam Staļingradas kaujas laikā bija izdevies evakuēties uz Volgas pretējo krastu, sākotnēji bija aizliegts atgriezties pilsētas teritorijā, jo padomju varas iestādes vēlējās maksimāli savu iespēju robežās atbrīvot pilsētu no gruvešos apraktajām mīnām un cita veida sprāgstvielām. Tomēr par spīti aizliegumam ar laiku daļai no civiliedzīvotājiem pār aizsalušo Volgas upi izdevās nokļūt Staļingradas krastā, lai tādējādi uzmeklētu dzīvi palikušos radiniekus. Diemžēl lielākajai daļai Staļingradas iedzīvotāju nācās sagaidīt kara beigas, līdz viņi uzzināja, vai viņu tuvinieki un ģimenes locekļi bija palikuši dzīvi.
Būtībā Staļingradas kauja pēc sevis bija atstājusi tik lielu un neaprakstāmu postu un bojāgājušo skaitu, ka pat vēlākais Francijas prezidents Šarls de Golls, kurš 1944. gada decembrī ceļā uz Maskavu izvēlējās piestāt pilsētā, bija pilnībā pārsteigts, uzzinot, ka vēl joprojām divus gadus pēc kaujas beigām pilsētas sagrautajās drupās regulāri tika uzietas arvien jaunu civiliedzīvotāju un karavīru mirstīgās atliekas, kas faktiski turpinājās arī vairākas desmitgades pēc Otrā pasaules kara beigām.
Ass valstu karagūstekņi
Kopumā operācijas "Urāns" rezultātā Sarkanās armijas vienībām Krievijas dienvidrietumos ap Staļingradas pilsētu, kā arī Donas un Volgas upes teritoriju izdevās saņemt gūstā aptuveni 235 000 Ass valstu karavīru (to skaitā karavīrus no vācu 4. tanku armijas, rumāņu un citu sabiedroto valstu militārajām formācijām). Kā vēlāk norādīja viens no vācu armijas ģenerāļiem, Zigfrīds Vestfāls (Siegfried Westphal), tad "nekad vēl iepriekš Vācijas vēsturē tik liels karavīru skaits nebija piedzīvojis tik drausmīgu iznākumu".
Staļingradas kaujas izskaņā pilsētas apkārtnē padevās un gūstā nonāca aptuveni 91 000 vācu karavīru, no kuriem lielākā daļa bija izdzīvojušie 6. armijas karavīri, to skaitā 22 ģenerāļi, kas Staļina acīs tika uzlūkota kā vērienīga trofeja. Aptuveni puse no gūstā saņemtajiem karavīriem nomira jau līdz 1943. gada pavasarim. Liela daļa no nāves cēloņiem bija kaujās gūtie ievainojumi, bads, apsaldējumi un gangrēna. Liela daļa gūstā saņemto Ass valstu karavīru vēlāk tika nosūtīti uz karagūstekņu vai piespiedu darba nometnēm Krievijas iekšienē un Centrālāzijā, kamēr atlikušie vācu karavīri tika nometināti Staļingradas pilsētas apkārtnē, lai tādējādi kalpotu par darbaspēku sagrautās pilsētas atjaunošanā. Toreizējais padomju ārlietu ministrs Vjačeslavs Molotovs uzsvēra, ka neviens vācu karavīrs neatgriezīsies mājās, iekams Staļingrada netiks atjaunota. Turklāt liela daļa no vācu karagūstekņiem kopā ar citiem gulaga ieslodzītajiem vēlāk tika nodarbināti arī citos Staļina laika būvprojektos, kā, piemēram, Volgas un Donas kanālā izveidošanā.
Vēsturiskā nozīme
Liela daļa vēsturnieku uzsver, ka Staļingradas kauja tiek uzskatīta par nozīmīgāko Otrā pasaules kara pagrieziena punktu Eiropā, jo pēc tās kļuva skaidri redzams, ka Vācija vairs nekādi nespēs uzvarēt karā pret Padomju Savienību. Līdz ar to historiogrāfijā Staļingradas kauja tiek atzīmēta kā lielākā militārā katastrofa Vācijas vēsturē.
Staļingradas kaujas rezultātā visā Vācijas teritorijā tika pasludinātas trīs dienas ilgas valsts nacionālās sēras, pēc kurām nacistu propaganda Staļingradā kritušo vācu armijas varonību centās padarīt par mītu, kam pēc toreizējā propagandas ministra Jozefa Gebelsa vārdiem bija "jākļūst par vienu no vācu vēstures dārgumiem, kas saviļņotu sirdis nākamajām paaudzēm vēl gadsimtiem ilgi". Tāpat vācu sabiedrībā pamazām sāka pieaugt bailes par tuvāko un tālāko nākotni, it sevišķi no Padomju Savienības apņēmības nežēlīgi atriebties. Šī iemesla dēļ 1943. gada 18. februārī Gebelss Berlīnes sporta pilī noorganizēja masu manifestāciju, kurā ar saukli "totāls karš" aicināja vācu tautu uz masu mobilizāciju un uz absolūtu apņemšanos sekot fīreram Ādolfam Hitleram pretī uzvarai par katru cenu. Pēc sakāves Staļingradā Hitlers bija gatavs likt lietā visus atlikušos Vācijas un tās iekaroto teritoriju resursus, lai tādējādi jau 1943. gadā izbeigtu karadarbību Austrumu frontē. Ne velti Hitlers uzsvēra, ka "karu mēs pabeigsim šogad, jo esmu parūpējies par to, lai notiktu vēl gigantiskāka visu vācu tautas spēku mobilizācija". Tāpat Vērmahta lielie cilvēkresursu zaudējumi Austrumu frontes pirmajos divos karadarbības gados beidzot piespieda arī vāciešus sākt veidot ārzemju karavīru brīvprātīgos leģionus, to skaitā arī latviešu leģionu, lai tādējādi atvieglotu vācu karavīru pozīcijas Padomju Savienības teritorijā.
PSRS un Sarkanās armijas uzvara Staļingradas kaujā kļuva par būtiskāko pacēlumu komunistu izvērstajai propagandai visā pasaulē. Uzvara iedvesmoja vairākus komunistiski noskaņotus māksliniekus (skulptorus, gleznotājus, rakstniekus un dzejniekus) paust sajūsmu par to savos darbos, kā piemēram, čīliešu dzejnieks Pablo Neruda pat sagatavoja veselu poēmu par godu Staļingradai kā pilsētai, kas ar savu pretestību fašisma izplatībai esot devusi cerību visai pārejai pasaulei. Bez tam Staļingradas kaujas iznākums izraisīja milzīgu iespaidu uz dažādām pretošanās kustībām nacistu okupētajās teritorijās, kas tādējādi atstāja arī savu ietekmi uz pēckara politiku Eiropā.
Tikmēr pašā Padomju Savienībā morālais stāvoklis pēc Staļingradas kaujas bija krasi uzlabojies. Civilistu un karavīru morāli sāka stiprināt kaujas noslēgumā uzņemtās kinohronikas, kurās tika cildināta uzvara pār sakauto vācu armiju. Pēc drausmīgajām cīņām Staļingradas pilsētā liela daļa no iedzīvotājiem uzsvēra, ka "armija, kas uzvarējusi Staļingradā, vairs nebūs apturama". Šī iemesla dēļ divīzijas, kas bija cīnījušās Staļingradas kaujā, tika sadalītas pa dažādām armijām un frontēm, lai nostiprinātu morāli vēl vairāk.
Arī Sarkanās armijas ģenerāļi tika dāsni atalgoti — pēc sekmīgās Staļingradas kaujas parādījās jauni Lielā Tēvijas kara apbalvojumi, kurus bija iespējams nopelnīt par sasniegumiem kaujas laukā — Suvorova ordenis un Kutuzova ordenis — tie attiecīgi tika piešķirti visiem operācijas "Urāns" augstākajiem komandieriem. Tāpat PSRS Augstākā Padome drīz vien piešķīra pašam Staļinam Padomju Savienības maršala titulu, kam padomju propagandas nolūkos vajadzēja simbolizēt viņa "stratēģiskās un taktiskās spējas" vadošā virspavēlnieka amatā, kur pēkšņi 1941. gada Sarkanās armijas militārās katastrofas vācu iebrukuma laikā tika atspoguļotas kā "Staļina izstrādāts viltīgs plāns".
1943. gada novembrī Teherānas konferencē, kas bija pirmā lielā sanāksme starp Sabiedroto valstu līderiem Otrajā pasaules karā, toreizējais Lielbritānijas premjerministrs Vinstons Čērčils pasniedza PSRS vadītājam Josifam Staļinam īpašu dāvanu — Staļingradas zobenu — kas no karaļa Džordža VI un britu nācijas bija domāta kā simboliska un vēsturiska pateicība Staļingradas iedzīvotājiem par viņu dzelžaino izturību un pretestību karā pret Hitleru. Bez tam vairāki vēsturnieki norāda, ka ievērojamie zaudējumi, kurus Sarkanā armija piedzīvoja Staļingradas kaujā pret uzbrūkošo vācu armiju, esot devusi Staļinam morālas tiesības Teherānas konferences laikā uzspiest savus nosacījumus Sabiedroto valstu koalīcijas pusei, jo amerikāņu un britu zaudējumi līdz tam brīdim bija nesalīdzināmi mazāki, kas tādējādi pamazām ļāva Padomju Savienībai nobriest par to superlielvalsti, kāda tā bija Aukstā kara laikā.
Vānes pagasts
Vānes pagasts ir viena no Tukuma novada administratīvajām teritorijām tā dienvidrietumos. Robežojas ar sava novada Matkules, Kandavas, Zemītes un Zantes pagastiem, Saldus novada Gaiķu un Šķēdes pagastiem, kā arī Kuldīgas novada Kabiles pagastu.
Daba
Lielu pagasta teritorijas daļu aizņem mežs.
Vēsture
Mūsdienu Vānes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Aizupes muiža (Gut Ahsuppen, Aizupe), Vānes muiža (Gut Wahnen, Vāne), Variebas muiža (Gut Warriben, Varieba).
1935. gadā Vānes pagasta platība bija 60,2 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Vānes un Sarcenes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Vānes ciemam pievienoja Sarcenes un Variebas ciemus, 1973. gadā - Aizupes ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kandavas novadā. 2021. gadā Kandavas novadu iekļāva Tukuma novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Vāne (pagasta centrs), Aizupe, Varieba, Jaunvarieba un Mežmuižas.
Apskates objekti
Vānes pagastā atrodas Aizupes muižas pils, kultūras nams, piemiņas zīme nacionālajiem partizāniem, kino dzīvnieku ferma u.c. objekti.
Mali valsts vadītāji
Šajā rakstā ir uzskaitīti Mali valsts vadītāji kopš 1960. gada, kad tā ieguva neatkarību no Francijas.
1532. gads
1532. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Eduards Berklavs
Eduards Berklavs (dzimis, miris ) bija Latvijas PSR un Latvijas Republikas valstsvīrs, kas 1950. gados bija viens no nacionālkomunistu kustības galvenajiem organizētājiem, bet 1980. un 1990. gados redzams Latvijas Nacionālās neatkarības kustības (LNNK) pārstāvis — viens no tās dibinātājiem un pirmais priekšsēdētājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1914. gadā Īvandes pagasta "Birzniekos" (tagad Kurmāles pagastā) lauku amatnieka ģimenē. Mācījās Ķimales sešklasīgajā skolā, pēc tam strādāja par mācekli Kuldīgas tipogrāfijā, vakaros mācījās Kuldīgas Valsts ģimnāzijā. Strādāja Kuldīgas avīzē "Kurzemnieks", bija sociāldemokrātu jaunatnes organizācijas biedrs. Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā viņš pazaudēja darbu un iesaistījās komunistiskās pagrīdes grupā. Kādu laiku viņš strādāja dažādus gadījuma darbus fabrikā "Vulkāns", ceļu būvē, mežizstrādē. 1935. gadā E. Berklavs pārcēlās uz dzīvi Rīgā, sāka darbu elektromehāniskajā darbnīcā, bet vakaros turpināja mācības Amatniecības vidusskolā, turpināja darboties kā burtlicis komjaunatnes nelegālajā tipogrāfijā "Spartaks". Par pagrīdes darbību viņš tika arestēts, sodu izcieta Rīgas Centrālcietumā, vēlāk spaidu darbos Kalnciema akmeņlauztuvēs.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Berklavs strādāja Latvijas komjaunatnes centrālkomitejā un Latvijas komunistiskās partijas Rīgas Proletāriešu rajona komitejā. Otrajā pasaules karā cīnījās Sarkanās armijas rindās, sākumā kā ierindnieks, vēlāk ieguva virsnieka pakāpi. Kara beigās Berklavu Indriķa Pinkša vietā iecēla par Latvijas komjaunatnes sekretāru. No 1948. līdz 1951. gadam viņš mācījās augstākajā partijas skolā Maskavā.
Pēc tam Berklavs strauji kāpa pa karjeras kāpnēm LPSR nomenklatūrā līdz pat Ministru Padomes priekšsēdētāja vietnieka amatam. Uzskatot PSRS nacionālo politiku par bīstamu latviešu nācijas interesēm, viņš 1950. gadu otrajā pusē, izmantojot savu stāvokli padomju varas struktūrās, kļuva par vienu no nacionālkomunistu kustības (sauktu arī par berklaviešiem) līderiem un galvenajiem oponentiem PSRS nacionālajai politikai Latvijā, kas pēc Berklava domām bija vērsta uz Latvijas pārkrievošanu.
Lai gan Vilis Lācis Berklavu bija iecerējis par savu pēcteci LPSR MP priekšsēdētāja amatā, šī kustība 1959. gadā tika sagrauta un Eduards Berklavs tika izsūtīts uz Vladimiru Krievijā.
Pēc atgriešanās no izsūtījuma Berklavs strādāja Rīgas elektromašīnu rūpnīcā un kļuva par Latvijā aktīvas pretpadomju disidentu grupas vadītāju. 1971. gadā organizēja "17 latviešu komunistu vēstules" publicēšanu pasaules plašsaziņas līdzekļos, protestējot pret politiku, kura "nodara lielu ļaunumu komunistiskajai kustībai, marksismam-ļeņinismam", kas radīja plašu rezonansi ne tikai trimdas latviešu aprindās un ārzemju presē, bet atspoguļojās arī vairāku Rietumvalstu attiecībās ar PSRS. Rakstīja vēstules latviešu kultūras darbiniekiem, aicinot "nedarīt neko tādu, kas dara ļaunu mūsu tautai". VDK gatavoja tiesas procesu pret E. Berklavu, veica pratināšanas un sacerēja četru sējumu lietu, tomēr 1980. gadu sākumā Pārbūves procesu dēļ lietu pārtrauca.
Sākoties latviešu tautas trešajai Atmodai, Berklavs kļuva par vienu no Latvijas Nacionālās neatkarības kustības (LNNK) dibinātājiem un bija pirmais tās vadītājs. Viņu ievēlēja Augstākajā padomē un 5. Saeimā. 1990. gadu vidū, veselības problēmu un vilšanās partijas biedros nomākts, Berklavs aizgāja no aktīvās politikas, bet nezaudēja interesi par to līdz pat savam nāves brīdim 2004. gada novembrī. Eduards Berklavs bija latviešu studentu korporācijas Fraternitas Livonica biedrs.
Piemiņa
Par Eduarda Berklava dzīvi un politiskajiem uzskatiem 2007. gadā uzņemta dokumentālā filma "Berklavisms".
1676. gads
1676. bija garais gads, kas sākās trešdienā.
Intelektuālais īpašums
Ar jēdzienu "intelektuālais īpašums" izplatīti, bet neprecīzi apzīmē dažādas tiesības — nemateriālus labumus, zināšanas, pieredzi un citus līdzīgus objektus, kurus raksturo to nemateriālā daba un fakts, ka tos var izteikt un novērtēt naudā vai citos mantiska rakstura ekvivalentos.
Uzmanība vairāk tiek pievērsta tā apjomam, nevis saturam. Likumdošanas ceļā tiek noteikts, ka uz atsevišķu veidu nemateriāliem objektiem ekskluzīvas to izmantošanas tiesības ir šo objektu radītājiem vai citām likumā paredzētām personām.
19. gadsimta beigās beļģis Edmons Pikārs (Edmond Picard) izstrādā teoriju par intelektuālajām tiesībām (droits intellectuels), vācietis Džozefs Kotlers (Joseph Kothler) teoriju par tiesībām un nemateriāliem labumiem (Immaterialguterrecht). 20. gs. sākumā francūzis Pols Rubjē (Paul Roubier) piedāvā teoriju par tiesībām uz klientūru (droits de clientele).
Kā galvenās autortiesību atšķirības no īpašuma tiesībām visās teorijās tiek uzsvērts tiesību terminētais raksturs, nemantiskās tiesības, objektu pavairošanas neierobežotā iespēja un to lietošanas (usus) specifika.
1967. gada 14. jūlijā tika dibināta Pasaules intelektuālā īpašuma organizācija — World Intellectual Property organisation (WIPO). Tās dibināšanas konvencijas 2. pantā teikts, tiesības uz intelektuālo īpašumu attiecas uz: Un visām citām tiesībām, kas attiecas uz intelektuālo darbību industriālajā, zinātniskajā, literārajā un mākslinieciskajā jomā.
Savukārt saskaņā ar Pasaules tirdzniecības organizācijas līguma par intelektuālā īpašuma aspektiem, kas saistīti ar tirdzniecību (Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights), 1.2. panta redakciju ar intelektuālo īpašumu saprot autortiesības un blakustiesības, preču un tirdzniecības zīmes, ģeogrāfiskos nosaukumus, rūpnieciskos dizainparaugus un modeļus, patentētus izgudrojumus, pusvadītāju izstrādājumu shēmu topogrāfijas un neizziņotu informāciju.
Starptautiskajos līgumos, kur ir atrunāts intelektuālais īpašums, tā jēdzienu precizē līguma puses.
Likuma uzdevums ir aizsargāt tādus objektus, kas ir intelektuālās darbības rezultāts, nevis vienkārša mehāniska, tehniska vai cita tamlīdzīga darba gaitā izveidots produkts.
Atšķirībā no ķermeniskas lietas intelektuālā īpašuma pastāvēšanai un aizsardzībai nepieciešama stabila juridiskā vide un augsta sabiedrības tiesiskā kultūra. Ķermenisku lietu vienkārši var noslēpt, aizsargāt pašaizstāvības ceļā, taču to ir grūti darīt ar bezķermenisku lietu, kura nav aprobežota ar vienu materiālu ķermeni, kas fiziski atrodas tikai vienā vietā. Intelektuālā īpašuma objekts (dzrbs, izpildījums, izgudrojums, u. c.) vienlaikus var būt neskaitāmos eksemplāros un neskaitāmās veitās, tas var pārvietoties ar gaismas ātrumu un, to iznīcinot, tas ne vienmēr iet bojā.
Jau senatnē franču filozofs Voltērs ir salīdzinājis grāmatu ar uguni pavardā, kuru paņem no kaimiņa, lai iekurtu savu pavardu, nodod to tālāk citiem, un visbeidzot tā pieder visiem.
Informācija ņemta no: Māris Grudulis "Ievads autortiesībās"
Alekss Renfro
Alekss Renfro (en; dzimis ASV) ir profesionāls amerikāņu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā, pašlaik (2010) pārstāv Horvātijas klubu Zagrebas "KK Zagreb". 2009.—2010. gada LBL sezonas vicečempions Rīgas VEF sastāvā. Pirms karjeras Rīgas VEF spēlēja NCAA turnīrā Belmontas universitātes basketbola komandā.
Renārs Kaupers
Dzīvesgājums
Dzimis 1974. gada 1. septembrī Jelgavā, mācījās Jelgavas 1. vidusskolā, kur kopā ar skolasbiedriem 1989. gadā izveidoja poproka grupu "Prāta vētra" un iesaistījās Latvijas TV pārraides "Skabarga" sižetu veidošanā. 1992. gadā viņa grupa izdeva pirmo singlu "Jo tu nāc", kas 1992. gada Mikrofona aptaujā ierindojās 9. vietā. 1993. gadā iznāca grupas pirmais albums "Vairāk nekā skaļi" un tā populārākās dziesmas "Ziema" videoklips, 1994. gadā tika izdots singls "Vietu nav", bet 1996. gadā "Prāta vētra" uzvarēja festivālā "Liepājas dzintars". Līdztekus studēja Latvijas Universitātes Sociālo zinātņu fakultātes Komunikācijas studiju nodaļā.
2000. gadā viņš kopā ar savu grupu izcīnīja 3. vietu Eirovīzijas dziesmu konkursā un tika atzīts par Eiropas Gada cilvēku Latvijā. 2003. gadā R. Kaupers kopā ar Mariju Naumovu vadīja Eirovīzijas dziesmu konkursu Rīgā. 2006. gadā debitēja kā aktieris Igaunijas filmā "Georgs", vēlāk piedalījās Jāņa Streiča filmā "Vecās pagastmājas mistērija", par ko 2001. gadā kinofestivālā "Lielais Kristaps" ieguva balvu nominācijā "Labākais aktieris". Kopā ar draugiem darbojies arī grupā "Reigani".
2010. gada pavasarī Renārs Kaupers kopā ar domubiedriem izveidoja Imanta Ziedoņa fondu „Viegli” un piedalījās dažādos labdarības projektos. Precējies ar stilisti Agnesi Kauperi, audzina trīs dēlus: dvīņus Edgaru un Emīlu un par viņiem 15 gadus jaunāko brālīti. Renāra Kaupera dēli Edgars un Emīls darbojas indīpopa grupā Carnival Youth.
Urbanizācija
Urbanizācija (en) ir process, kam galvenokārt ir raksturīga arvien lielāka iedzīvotāju migrācija no lauku reģioniem uz pilsētām. Tāpat ar šo jēdzienu var saprast jau esošo pilsētnieku īpatsvara pieaugumu, pašu pilsētu teritoriju paplašināšanos, kā arī arvien intensīvāku ražošanas līdzekļu koncentrāciju pilsētās. Visbeidzot ar to var apzīmēt arī procesu, kurā kaut kas arvien vairāk sāk līdzināties pilsētai, kļūst arvien "pilsētnieciskāks".
Latvijā un pasaulē
Urbanizācijas līmeni aprēķina, dalot pilsētnieku skaitu ar valsts kopējo iedzīvotāju skaitu. Latvijā urbanizācijas līmenis 1935. gadā bija 35 %, bet 1989. gadā 70,8 %, t.i. divas trešdaļas valsts iedzīvotāju dzīvo pilsētās. Pasaulē urbanizācijas līmenis 1900. gadā bija tikai 13 % (220 miljoni iedzīvotāju dzīvoja pilsētās), 1950. gadā 29 % (732 milj.), 2005. gadā 49 % (3,2 miljardi), bet kopš 2007. gada pilsētnieku skaits pasaulē pārsniedz laucinieku skaitu (ir lielāks par 50 %). Paredzams, ka 2030. gadā urbanizācijas līmenis pasaulē sasniegs 60 procentus, bet 2050. gadā jau divas trešdaļas pasaules iedzīvotāju dzīvos pilsētās.
Tetovējums
Tetovējums ir zīmējums, kuru uztetovē uz cilvēka ādas. Tas ir viens no populārākajiem ķermeņa modifikācijas veidiem. Tetovējums nozīmē pigmenta ievadīšanu vienu milimetru zem ādas ar speciālu, tam paredzētu ierīci - tetovēšanas mašīnīti. Tetovēšana ir māksla, kas pastāv gan primitīvā, gan profesionālā līmenī. Mūsdienās tetovējumi uz ādas vieniem ir kļuvuši par mākslas veidu, dažiem tie apliecina piederību kādai konkrētai domubiedru grupai.
Vēsture
Tetovēšanas tradīcija, t.i., zīmējumu un ornamentu veidošana uz cilvēka ķermeņa, caurdurot ādu un ievadot krāsu tajā, radās ilgi pirms arhitektūras, mūzikas un, vēl jo vairāk, modes. Arheologi atraduši priekšmetus no akmens laikmeta, kuri tiek uzskatīti par tetovēšanas piederumiem. Tur tika atrasti krāsu podiņi, mazas kaula un krama adatiņas un īpatnējās ģeometriskās figūras (strīpas un punkti) uz agrīno mākslinieku gatavotajām skulptūrām. Tie tika atrasti kopā ar klinšu gleznojumiem. Seno cilvēku augumus greznoja maģiskas zīmes, kurās tika iekodēta cilts piederība, ticība un sasniegumi. Nozīmīgākos dzīves notikumus atzīmēja ar īpašiem rituāliem un — uz ādas. Tetovēšanas pirmsākumi ir meklējami jau tālajā paleolīta laikmetā. 3300. gadus p.m.ē, datētas cilvēku mirstīgās atliekas ar tetovējumiem. Uz šīm atliekām tika saskatītas dažādas paralēlas līnijas un zem kreisās kājas - krusts. Cilvēki tetovējumos saskatīja dziļu jēgu - tie bija dzīvības un nāves simboli, zīmes, kas aizsargāja no ļaunajiem gariem. Dažādas tetovēšanas paliekas ir redzamas arī pirmajām mūmijām, kā arī cilvēkiem no Dienvidamerikas, Eiropas, Āfrikas, Āzijas. Pats vecākais līdz mūsdienām saglabājies cilvēka līķis rotāts ar 15 tetovējumiem. Tas tika atrasts ledājā uz Itālijas un Austrijas robežas 1991. gadā. Zinātnieki uzskata, ka tam ir 5300 gadu un viņš ir miris 40 gadu vecumā. Šis vīrs, kas pārstāv bronzas laikmetu, ir vislabāk saglabājies salīdzinājuma ar Vācijā un Skandināvijā vai Anglijā līdz šim atrastajām mūmijām. Šos tetovējumus zinātnieki skaidro kā vienkāršu rotāšanās tieksmi, tos, iespējams, izmantoja maģiskos rituālos vai arī, lai apliecinātu savu sociālo stāvokli. Pirmās tetovēšanas tehnikas balstījās uz ādas skrāpēšanu ar asu priekšmetu, pēc tam līdz asinīm saskrāpētajā ādā iepildīja krāsvielu. Sadzīšanas procesā šajās rētās krāsa palika uz mūžu, radot noturīgu zīmējumu. Šo seno paņēmienu izmantoja indiāņu ciltis. Vēl kādā citā tetovēšanas tehnikā izmantoja adatas un diegus. Šos diegus iekrāsoja melnā krāsā. Diegs ar adatas palīdzību palika ķermenī, tā veidojot zīmējuma kontūras. Šajā tehnikā radītie darbi parasti bija primitīvi zīmējumi. Pēdējais pavērsiens tetovēšanas attīstībā bija 1980. gadā, kad Ņujorkā Reilijs izgudro tetovēšanas mašīnu. Tetovēšanas izplatīšanās Eiropā aizsākās 18.gs beigās.
Jaunzēlande
Ļoti ievērojami tetovēšanas mākslā ir Jaunzēlandes pamatiedzīvotāji — maori. Senie iedzīvotāji maori izdomāja veidu, kā neizzust - aizsāka etnisko kulta tetovēšanos, kurā atspoguļojās viņu vēsture. Viņi ar tetovējumiem noklāja visu ķermeni, diemžēl vairāki iesvētāmie nomira no pārmērīgas, neizturamas sāpju slodzes, vai asiņu zuduma (metode bija brutāla, ar uzasinātu kaulu tika iegrieztas rētas, kurās ierīvēja krāsvielu).
Ēģipte un Indija
Otrs vecākais tetovējums uz iebalzamēta ķermeņa atrasts Ēģiptē, kurš bijis uztetovēts pirms 4000 gadiem. Tātad tetovējumu vēsture ir ļoti sena, un šīs mākslas nozares attīstība arī ir visai daudzveidīga. Divu citu ēģiptiešu mūmijām ir atklāts (2160. — 1994. gads pirms mūsu ēras)abstrakts ornaments, ko veido punkti un svītras. Acīmredzot ēģiptieši uzskatīja, ka tetovējumi kalpoja par aizsarglīdzekli pret ļaunajiem gariem.