cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jūlija Rižanova
Biogrāfija
2000. gadā Elistā izcīnījusi bronzas medaļu Krievijas sieviešu šaha čempionātā. Piedalījusies 2001. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Maskavā, kurā 1. kārtā zaudējusi Tatjanai Grabuzovai. 2003. gadā pārtraukusi aktīvās šahistes gaitas un strādājusi kā šaha trenere Katarā, kur kopš 2008. gada bijusi Kataras sieviešu šaha izlases kapteine.
2015. gadā atgriezusies šaha turnīros un dalījusi ceturto vietu Austrālijas atklātajā šaha čempionātā, kā arī uzvarējusi Austrālijas sieviešu meistaru turnīrā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2000. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2016. gadā kļuvusi par FIDE treneri (FT).
Nacionālā bibliotēka
Nacionālā bibliotēka ir bibliotēka, kuru kādas noteiktas valsts valdība izveidojusi kā galveno valsts informācijas glabātuvi. Atšķirībā no citām publiskajām bibliotēkām, nacionālajās bibliotēkās parasti neļauj apmeklētājiem ņemt grāmatas uz mājām. Bieži nacionālajās bibliotēkās atrodas reti, vērtīgi un nozīmīgi darbi. Nacionālā bibliotēka ir tā bibliotēka, kuras pienākums ir vākt un saglabāt tautas literatūru gan valstī, gan ārpus tās.
Kristofers Nolans
Kristofers Džonatans Džeimss Nolans (en; dzimis ) ir Lielbritānijas/ASV kinorežisors, scenārists, producents.
Pirmo ievērību viņš guva pēc savas otrās filmas "Memento" (Memento, 2000) izdošanas, ko viņš sarakstīja un režisēja pēc sava brāļa Džonatana Nolana stāsta. Vēlāk Kristofers kopā ar brāli rakstīja scenārijus arī "Betmena" filmu sērijai un filmai "Ilūzija" (The Prestige). Tāpat sadarbojies ar Volliju Fisteru, kurš ir kinomatografējis vairākas viņa filmas. Pēc filmas "Bezmiegs" (Insomnia, 2002) režisēšanas viņš uzsāka darbu pie "Betmena" filmu triloģijas. Kopā ar savu sievu Emmu Tomasu dibināja Syncopy Films.
Tillbergs
Tillbergs (de; sieviešu dzimtē Tillberga) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Atommasas vienība
Gramos izteikta atommasas vienība vienāda ar apgrieztu Avogadro skaitli (1/NA). Kādas vielas molmasa, izteikta gramos uz molu, ir skaitliski vienāda ar šīs vielas molekulas masu, izteiktu atommasas vienībās.
Tā kā elementārdaļiņu masas bieži izsaka elektronvoltos, svarīga ir elektronvolta un atommasas vienības attiecība.
c — gaismas ātrums vakuumā.
Vienkāršoti mēdz teikt, ka atommasas vienība aptuveni atbilst gigaelektronvoltam.
Eiropas autoceļš E25
Eiropas autoceļš E25 ir daļa no Starptautiskā E ceļu tīkla. Ceļš sākas Hūkā, Nīderlandē, bet beidzas Palermo, Itālijā. Tā garums ir 2500 kilometri.
Pastaru grāvis
Pastaru grāvis (augštecē Alekšupīte) ir Straumēnu grāvja labā krasta pieteka Kuldīgas novadā.
Tek rietumu virzienā. Lielākā pieteka - Vāņpurva grāvis. Ietek Straumēnu grāvī, netālu no tā ietekas Ventā, faktiski - Ventas vecupē. Pastaru grāvi šķērso valsts autoceļš V1278 (Ciecere–Ikaiši–Vārme).
Ēriks Buljē
Beidzis Institut polytechnique des sciences avancées.
Ārijs Geikins
Ārijs Geikins (1936-2008) bija latviešu dramaturgs, rakstnieks, režisors, aktieris un aktiermākslas pedagogs. Ar lugu "Leģenda par Kaupo" viņš aizsāka nacionāli vēsturisko lugu iestudējumu tradīciju latviešu teātrī.
Dzīvesgājums
Dzimis 1936. gada 14. februārī Rīgā Antona Geikina un Irēnes Jandālas ģimenē. Bērnību pavadīja Jelgavā, mācījās Jelgavas 1. septiņgadīgajā skolā, tad Jelgavas 1. vidusskolā, bet pabeidza Jelgavas vakarskolu (1955). Mācījās Dailes teātra 3. studijā un strādāja par aktieri Liepājas teātrī (1963-1964). Apguva režisora specialitāti Maskavas Lunačarska teātra mākslas institūta režijas fakultātē, bija režisors Jaunatnes teātrī (1968-1970). 1973. gadā Valmieras Drāmas teātris uzveda viņa lugu "Leģenda par Kaupo" un 1976. gadā viņu uzņēma Teātra darbinieku savienībā.
1985. gadā viņš iestājās Rakstnieku savienībā un 1988. gadā izdeva lugu krājumu "Ogles sirds", no 1993. gada publicēja stāstus un romānus. Kopš 1999. gada Dramaturgu ģildes biedrs.
Miris 2008. gada 10. februārī Rīgā.
Daiļrades raksturojums
Kā dramaturgs un režisors Ārijs Geikins centās paplašināt latviešu teātra estētiskās un ētiskās robežas, īpaši izkopjot vēsturisko lugu tradīciju. Režisora un dramaturga luga "Leģenda par Kaupo" aizsāka tolaik aizliegto nacionāli vēsturisko lugu un to iestudējumu tradīciju latviešu teātrī un literatūrā, veselā paaudzē modinot jaunu nacionālo pašapziņu. Viņš iestudējis Strindbergu, Ingmāru Bergmani, Ibsenu, Maksu Frišu, kā arī Jāņa Jurkāna un paša rakstītās lugas. Nozīmīgākie autora prozas un dramaturģijas darbi ir vēsturiskais romāns "Vēstījums par lībiešu kuningu Kaupo", lugu izlases "Rēgi miglā" un "Ogles sirds", romāns "Riharda Buša pirmā sezona", kriminālromāns - mistērija "Slepkavība Saulstariņos".
Lauris Freibergs
Lauris Freibergs (dzimis Liepāja) ir bijušais latviešu motokrosists. Viņš ir 2000. gada Eiropas čempions "Open" klasē. Divpadsmit reizes pārstāvējis Latvijas izlasi Nāciju kausā.
Motosportā Lauris Freibergs ir kopš sešu gadu vecuma. Šajā sporta veidā viņš ienāca sekojot vecāko brāļu Gata un Mārtiņa piemēram. Pirmās sacensības Freibergs aizvadīja 1988. gadā, izcīnot trešo vietu. Paralēli motosportam Lauris spēlēja basketbolu un futbolu, tāpat nodarbojos arī ar vieglatlētiku.
No 1997. līdz 2008. gadam Freibergs startēja motokrosa pasaules čempionāta prestižākajā 250ccm klasē. Desmit reizes izcīnījis Latvijas čempiona titulu. Viņš ir pirmais Latvijas motokrosa braucējs, kurš kļuva par Eiropas čempionu (Open klasē). Profesionālo sportista karjeru Grobiņā uzaugušais sportists noslēdza 2014. gadā ar Latvijas čempionāta pēdējo posmu, kas notika Dobelē. 2017. gadā pavīdēja ziņa, ka Freibergs atgriežas motokrosā ar sacensībām "Arēnā Rīga", taču Latvijas motokrosa zvaigznes atgriešanās trasē nenotika. Tomēr pēc ilgas gaidīšanas Lauris motokrosā atgriezās 2022. gadā ar dalību sacensībās Itālijā, kurās viņš uzvarēja. Lauris pēc sportista gaitu noslēgšanas izveidojis savu motokrosa skolu un audzina jaunos talantus.
Vērsis (zodiaka zīme)
Vērsis ir otrā zodiaka zīme, kas reprezentē Vērša zvaigznāju. Cilvēki, kas pēc horoskopa ir vērši, ir dzimuši laika posmā no 20. aprīļa līdz 20. maijam, lai gan patiesībā Saule šķērso Vērša zvaigznāju aptuveni no 16. maija līdz 15. jūnijam. Vērša simbols ir šāds: ♉. Pēc astrologu uzskatiem tā ir viena no trim zemes zīmēm. Vērša zīmi pārvaldošā planēta ir Venera.
ATL-1
ATL-1 bija Ungārijas tehnoloģiju un radioamatieru pavadonis. To izgatavoja Budapeštas tehnoloģiju un ekonomikas universitāte un uzņēmums ATL Kft. Pavadonis orbītā tika palaists 2019. gada 6. decembrī.
Hilbigs
Hilbigs var būt:
ATL-1
ATL-1 tika veidots pikopavadoņa PocketQube 2p formā (5 × 5 × 10 cm) ar masu aptuveni 500 grami. Pavadoņa derīgā krava bija speciāla kosmosa videi paredzēta siltuma izolācijas materiālu testēšanas aprīkojums, ko izstrādāja uzņēmums ATL Kft. sadarbībā ar H-ION Kft.
Līdzīgi kā pavadonim SMOG-P, arī ATL-1 bija spektra analizators cilvēku izraisīta elektromagnētiskā piesārņojuma (elektrosmoga) mērīšanai no kosmosa. Pavadonis tiek izmantots spektra uzraudzībai, lai izveidotu globālu frekvenču izmantošanas karti ciparu televīzijas DVB-T joslā (430 — 830 MHz).
Ziemeļamerikas radioamatieru organizācijas AMSAT šim pavadonim piešķīra numuru 106. Tāpēc radioamatieru sabiedrībā pavadonis tiek saukts par Magyar-OSCAR 106 jeb MO-106.
Lidojuma gaita
ATL-1 tika palaists 08:18 UTC ar nesējraķeti Electron no Rocket Lab starta laukuma Launch Complex 1 Jaunzēlandē kā pavadoņa ALE-2 sekundārā krava. SMOG-P orbītā tika izmests no Alba Orbital PocketQube palaišanas iekārtas Albapod v2. Kopā ar to tika palaists otrs Ungārijas pavadonis SMOG-P un vēl četri pikopavadoņi.
Pēc pavadoņu novērošanas vietnes datiem ATL-1 2020. gada martā bija neaktīvs.
Edisoft
„Edisoft” ir starptautisks elektroniskās datu apmaiņas (EDA) operators un sistēmu integrēšanas pakalpojumu sniedzējs. Uzņēmuma biroji darbojas Lietuvā, Latvijā, Igaunijā, Kazahstānā un Ukrainā.
Nikon
Nikon Corporation (zināma arī kā Nikon) ir daudznacionāla japāņu kompānija, kas ražo attēlveidošanas un optikas produktus. Starp Nikon produktiem ir fotoaparāti, objektīvi, binokļi, mikroskopi, briļļu lēcas, tēmēkļi, mērinstrumenti un citas ierīces.
Edisoft
Vēsture
Uzņēmumu dibināja Mihails Ralkins 1999. gadā Igaunijā. Par pirmo lielo uzņēmuma projektu kļuva Igaunijas muitas elektroniskās deklarēšanas sistēmas uzturēšana. Šo darbību uzņēmums veica līdz 2004. gadam, kad Igaunija kļuva par pilntiesīgu Eiropas Savienības dalībvalsti. Pēc tam „Edisoft” sāka savas elektroniskās datu apmaiņas platformas – „EDI Platform” – radīšanu. 2006. gadā tika dibinātas pārstāvniecības Lietuvā un Latvijā. 2015.-2016. gadā tika atvērtas pārstāvniecības Baltkrievijā, Ukrainā un Kazahstānā.
Nikon
Sākotnējais uzņēmuma nosaukums bija Nippon Kōgaku Kōgyō Kabushikigaisha (日本光学工業株式会社; Japan Optical Industries Co., Ltd.), bet 1988. gadā to pārsauca uz Nikon Corporation pēc ražoto fotoaparātu sērijas nosaukuma.
Edisoft
Darbība
„Edisoft” apkalpo vairāk nekā 5500 klientu, Baltijas valstīs vien klientu skaits sasniedz 1800. Uzņēmuma klienti ir tirdzniecības tīkli, piegādātāji, loģistikas, pārtikas rūpniecības, sabiedriskās ēdināšanas un citu sektoru uzņēmumi.
Uzņēmuma klienti ir lielākie tirdzniecības tīkli reģionā („Maxima”, „Rimi”, „Prisma”, „Selver”, „K-Rauta”), pazīstamu zīmolu („Coca-cola”, „Fazer”, „Valio”, „Acme”, „Tesa”, „Viči”) piegādātāji, lielie vairumtirgotāji („Sanitex”, „Eugesta", „Daisena”, „Osama”, „Nordnet”), kā arī daudzi citi uzņēmumi.
Nikon
Nikon Corporation ir Mitsubishi grupas locekle.
Rūdolfs Lange
Rūdolfs Lange (, 1910–1945) bija vācu kara noziedznieks, Drošības policijas (Sicherheitspolizei, SiPo) un Sicherheitsdienst (SD) vadītājs okupētajā Latvijā, viens no galvenajiem holokausta organizētājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1910. gada 18. aprīlī Veisvaserē dzelzceļa būvinspektora ģimenē. Pēc tieslietu studijām viņš 1933. gadā viņš iestājās SA, no 1936. gada strādāja Gestapo galvenajā birojā. 1941. gadā viņu paaugstināja par SS-šturmbanfīreru un iecēla par Gestapo un Drošības policijas (Sicherheitspolizei, Sipo) priekšnieku Rīgā, decembrī viņu iecēla par SiPo un SD vadītāju Latvijā. 1942. gada 20. janvārī Lange piedalījās Vanzē konferencē. 1944. gada oktobrī viņš pārcēlās uz Poznaņu, kur pārņēma SiPo un SD komandiera pienākumus. 1945. gada janvārī tika paaugstināts par SS-štandartenfīreru.
Miris 1945. gada 23. februārī Poznaņā.
A. Dibuā
A. Dibuā (fr; dzimšanas un miršanas datums nav zināms) bija franču burātājs, olimpiskās sudraba un bronzas medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Dibuā 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. Open klases sacensībās viņš nefinišēja. 3 līdz 10 tonnu laivu klases 2. braucienā viņš izcīnīja sudraba medaļu, bet šīs pašas disciplīnas 1. braucienā — bronzas medaļu. Šajās disciplīnās viņš startēja kopā ar Morisu Giflē, Ž. Dibuā, Robēru Giflē un Šarlu Girē.
Vidusciems
Vidusciems ir apdzīvota vieta Tukuma novada Pūres pagastā. Atrodas pagasta dienviddaļā 5,5 km no pagasta centra Pūres, 19 km no novada centra Tukuma un 81 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies ap Vidiņu pusmuižas (Mittelhof) centru. Dienvidrietumos no ciema atrodas Vītolu grants karjers.
Elinora Ostroma
Elinora Klēra "Lina" Ostroma (en; dzimusi, mirusi ) bija amerikāņu ekonomiste.
2009. gadā kļuva par pirmo sievieti, kas saņēmusi Nobela prēmiju ekonomikā. To saņēma par ekonomikas pārvaldības analīzi.
Absolvējusi Kalifornijas Universitāti Losandželosā. Strādājusi Indiānas, Arizonas štata, Virginia Tech un Kalifornijas Universitātē Losandželosā. Ostromas galvenais darbs — "Kopienu pārvaldīšana: kolektīvo darbību institūtu evolūcija" (publicēts 1990. gadā).
Hendriks van Hēkelums
Hendriks "Henks" van Hēkelums (nl; dzimis, miris ) bija nīderlandiešu futbolists, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Hēkelums 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs startēja Jauktās komandas Université de Bruxelles sastāvā. Komanda futbola turnīrā izcīnīja bronzas medaļu. Viņš ir viens no vārtu autoriem spēlē pret Francijas komandu Club Français.
Ir zināms, ka Hēkelums ir spēlējis HBS Den Haag un Léopold Club de Bruxelles futbola klubos.
Viena bērna politika
Viena bērna politika (zh, ) ir bieži lietots Ķīnas Tautas Republikas iedzīvotāju skaita pieauguma ierobežošanas politikas nosaukums. Iedzīvotāju skaita pieauguma ierobežošana Ķīnā uzsākta 1980. gadā, un aizliegums pilsētās dzīvojošiem precētiem pāriem dzemdēt ne vairāk kā vienu bērnu ir viens no galvenajiem pieauguma samazināšanas paņēmieniem.
Donāts Vucins
Donāts Vucins (ltg; dzimis 1934. gadā Rēznas pagasta Dukstagalā, miris 1999. gadā) bija latgaliešu kokļu un citu tautas mūzikas instrumentu (ģīgu, stabuļu un rata liru) izgatavotājs. Īpašu slavu ieguvis ar savām 10, 11 un 12 stīgu koklēm, ko pasūtīja ne vien Latvijā, bet arī no Lietuvas, Baltkrievijas, Nīderlandes Beļģijas, ASV, Kanādas un Austrālijas.
Dzīves gājums
Vucins piedzima 1934. gadā Rēznas pagasta Dukstagalā pagasta priekšnieka piecu bērnu ģimenē. Pēc Latvijas okupācijas tēvs nošauts, bet mātei ar bērniem pieteikts izsūtījums uz Sibīriju, tāpēc bieži bija spiests slēpties. Pamatizglītību ieguva tuvējā skolā, pēc kuras iestājās Rēzeknes elektriķu skolā, ko pabeidzot kādu laiku strādājis par elektriķi.
Tad iesaukts Padomju armijā, kur brīvajā laikā nodarbojās ar glezniecību. Pēcāk mēģinājis iestāties PSRS Mākslas akadēmijā Maskavā, kur pēc veiksmīgi nokārtotiem iestājeksāmeniem tomēr nav uzņemts, jo vācu armijā dienējušā brāļa un nošautā tēva dēļ uzskatīts par „tautas ienaidnieku”.
1961. gadā pabeidza Rīgas speciālo milicijas vidusskolu un iestājās PSRS iekšlietu ministrijas Kaļiņingradas vidējā speciālajā milicijas skolā. Pēc tās pabeigšanas pārcēlās uz Ogri, kur sāka strādāt par detektīvu. Brīvajā laikā nodarbojies ar glezniecību, grafiku, dārglietu veidošanu.
Savu pirmo kokli pēc Valda Muktupāvela ierosinājuma izgatavojis Māras Zālītes lugas „Pilna Māras istabiņa” uzvedumam, kura pirmizrāde notika 1983. gadā. Lai kokli izgatavotu, Vucins apmeklēja dažādu muzeju arhīvus. Kokles vakaros gatavojis sava dzīvokļa pagrabstāvā. Pēc dažiem gadiem pārcēlās uz Rēzeknes rajona Dekšāru pagasta Madžuļu sādžu, kur turpinājis nodarboties ar kokļu izgatavošanu. Miris 1999. gadā.
Piemiņa
Kopš 2002. gada Latgales tradicionālās kultūras centrs „Latgaļu sāta” par godu Donātam Vucinam Dekšāres pagasta Madžuļu ciema „Riekstos” katras vasaras jūlija pirmajā svētdienā rīko etnogrāfisko koklētāju saietu — „Kokļu dienas”.
Noķeriet sīko
"Noķeriet sīko" (en) ir 2004. gada ASV piedzīvojumu komēdija, kuras režisors ir Bārts Frendlihs. Galvenās lomas atveido Kristena Stjuarta, Korbins Blo, Makss Terjē, Dženifere Bīlsa un Sems Robardss. Filmas pirmizrāde notika.
Divpadsmitgadīgajai Medijai patīk klinšu kāpšana, tāpat kā viņas tēvam Tomam, kurš vairākus gadus iepriekš klinšu kāpšanā iekļuva negadījumā un kļuva paralizēts no kakla uz leju. Medijas ģimene uzzina par eksperimentālu operāciju, kas varētu Tomam palīdzēt, tomēr viņiem nav tik lielas naudas, lai operāciju atļautos. Hārderbahas banka, kurā strādā Medijas māte, nevēlas operācijai dod aizdevumu, tāpēc Medija ar saviem labākajiem draugiem Ostinu un Gasu izdomā plānu, kā banku aplaupīt.
Sukurs
Sukurs var būt:
Amerikas Balss
Amerikas Balss (en) ir ASV Valsts departamenta no 1956. gada ASV Informācijas aģentūras (United States Information Agency, USIA) uzturēta starptautiska raidorganizācija, kas izplata ziņas, analītiskus un kultūras raidījumus visā pasaulē.
Padomju Savienības teritorijā bija izveidots īpašs radio traucētāju tīkls, kas apgrūtināja arī šīs radiostacijas klausīšanos.
Raidījumi latviski
Pirmais Amerikas Balss latviešu raidījums notika 1951. gada 3. jūnijā. Sākumā bija 15 minūšu raidījumi trīs reizes diennaktī, vēlāk — divi pusstundu un viens 15 minūšu garš raidījums, ko Latvijā varēja dzirdēt piecos vai sešos dažādos īsviļņu garumos 6:00, 19:00 un 20:30.
1953. gada 21. maijā Latvijas PSR Ministru padome pieņēma sevišķi slepenu lēmumu Nr. 498-ps "Par pasākumiem aizsardzības pastiprināšanai pret naidīgiem radioraidījumiem Latvijas PSR teritorijā", kas uzlika par pienākumu Rīgas, Daugavpils, Liepājas un Ventspils pilsētas izpildkomitejām iedalīt telpas PSRS Sakaru ministrijai traucējošo radioraidītāju iekārtu uzstādīšanai. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas pusstundu garus raidījumus ar satelīta palīdzību pārraidīja Latvijas radio otrajā programmā 19:00 un 22:00. 2004. gadā Amerikas Balss pārtrauca raidījumus latviešu valodā.
Maksvels Kabelino Andrade
Maksvels Šerers Kabelino Andrade (pt; dzimis ) ir bijušais brazīļu futbolists, spēlēja aizsarga pozīcijā.
Profesionāļa karjeru viņš uzsāka Nīderlnades klubā Ajax 2001. gada jūlijā. Viņam veiksmīgākā bija 2003.—2004. gada sezona, kad izlaida vienīgi trīs spēles, jo tika izsaukts uz izlasi, viņš kļuva par Nīderlandes gada labāko futbolistu.
Sasniegumi
Ajax
Inter Milan
Barcelona
Paris Saint-Germain
Individuālie sasniegumi
Jošie Kasadžima
Jošie Kasadžima (ja; dzimusi ) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Streita stāsts
"Streita stāsts" (en) ir 1999. gada ASV biogrāfiskā drāma, kuras režisors ir Deivids Linčs. Filmā galvenās lomas atveido Ričards Fernsvorts, Sisija Speiseka un Harijs Dīns Stentons. Filma ir balstīta uz patiesu stāstu par Alvinu Streitu, kurš 1994. gadā veica ceļojumu no Aiovas uz Viskonsinu, izmantojot zāles pļāvēju.
Alvins (Fernsvorts), Otrā pasaules kara veterāns, dzīvo kopā ar savu meitu Rouzu (Speiseka). Kad viņš uzzin, ka viņa brālis Lails (Stentons) piedzīvo insultu, Alvins nolemj vēl pēdējo reizi apciemot savu brāli pirms viņš nomirst. Tā kā Alvina situācijas dēļ, viņam nav iespējam dabūt vadītāja apliecību, viņš nopērk 30 gadus vecu John Deere, lai veiktu 240 jūdžu (390 km) garu ceļojumu no Aiovas līdz Viskonsinai.
Lai gan "Streita stāsts" ieguva augstu kritiķu atzinību, filmas kopējie ienākumi bija zemāki nekā gaidīti. Filma tika nominēta Zelta palmas zaram 1999. gada Kannu kinofestivālā. Ričards Fernsvorts saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvas nomināciju kā labākais aktieris galvenajā lomā. 22 gadus Fernsvortam piederēja rekords, kā visvecākais aktieris (79 gadi), kurš ir ticis nominēts labākā aktiera balvai, līdz 2021. gadā Entonijs Hopkinss tika nominēts 83 gadu vecumā.
Antons Rancāns
Antons Rancāns ( — ) bija Latvijas ārsts un sabiedriskais darbinieks. Bija 2., 3. un 4. Saeimas deputāts, kā arī Latvijas satiksmes ministrs (1931).
Biogrāfija
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā ticis izsūtīts no Latvijas, Antonam Rancānam tika izpildīts nāvessods nošaujot.
Frīdrihs Liti
Frīdrihs Liti (de; dzimis, miris ) bija šveiciešu sporta šāvējs, olimpiskās zelta medaļas ieguvējs. Ieguvis arī vairākas medaļas pasaules čempionātā šaušanā.
Sportiskā karjera
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja divās šaušanas disciplīnās. Olimpisko zelta medaļu viņš izcīnīja kā Šveices komandas pārstāvis 50 metru šaušanā ar pistoli komandām. Savukārt 50 metru šaušanā ar pistoli individuālajās sacensībās viņš ieguva 7. vietu.
No 1897. līdz 1900. gadam viņš izcīnīja 3 medaļas (2 zelta un 1 sudraba) pasaules čempionātā šaušanā.
Tuaregi
Tuaregi, pašnosaukums — tamašekvi, ir dienvidu berberu tauta, kas dzīvo Ziemeļāfrikā, Sahāras tuksnesī, galvenokārt Nigēras ziemeļos, Mali un Burkinafaso ziemeļaustrumos, kā arī Alžīrijas dienvidos. Tuaregu kopējais skaits ir aptuveni 3 miljoni. Viņus mēdz dēvēt arī par “zilajiem cilvēkiem”, jo tradicionāli valkā zilganvioletas krāsas apģērbu. Dominējošā reliģija ir sunnītu islāms un runā tuaregu valodās. 2012. gadā īslaicīgi pastāvēja tuaregu sacelšanās rezultātā izveidota valsts Azavāda.
Rila
Rilas kalni ir bagāti ar ledāju ezeriem (apmēram 200 ezeru) un karstajiem avotiem. Garākās upes šajā reģionā ir Rila, Marica, Iskara un Mesta. Kalnu grēdas kopējā platība ir aptuveni 2400 km². Kalnu teritorijā galvenokārt dominē kalnu klimats. Musalas kalnu lielāko daļu gadu klāj sniegs. Zemākā vidējā temperatūra Musalas kalna reģionā februāra mēnesī -11,6 °C, bet absolūtais maksimums ir bijis -31,2 ° C, savukārt augstā vidējā temperatūra ir augustā — +5,4 ° C, maksimums ir +18,7 ° C. Kultūras ziņā Rilas kalni ir slaveni ar Rilas klosteri, Bulgārijas lielāko un svarīgāko klosteri, ko 10. gadsimtā dibinājā Rilas Svētais Jānis. Līdzās kultūras pieminekļiem kalns ir slavens arī ar Septiņiem Rilas ezeriem.
Tatjana Grabuzova
Biogrāfija
Ar šahu sākusi nodarboties dzimtajā Kazaņā, vēlāk ģimene pārcēlusies uz Minsku, kur viņa trenējusies pie Mihaila Šereševska. Beigusi Valsts Centrālo fiziskās kultūras institūtu Maskavā.
1985. gadā uzvarējusi PSRS atlases turnīrā, lai piedalītos Pasaules junioru šaha čempionātā meitenēm U20 vecuma grupā. 1986. gadā uzvarējusi Maskavas pilsētas sieviešu šaha čempionātā un kļuvusi par PSRS sporta meistari šahā. Vēlāk vēl četras reizes uzvarējusi Maskavas pilsētas sieviešu šaha čempionātos (1991, 1997, 2003, 2007). 1992. gadā uzvarējusi Krievijas kausa izcīņā šahā sievietēm. 1995. gadā bijusi labākā Vācijas atklātajā šaha čempionātā sievietēm. Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāte, tajā skaitā uzvarējusi Bledā (1990), Maskavā (1992), Tallinā (2006). Piedalījusies 2001. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Maskavā, kurā 1. kārtā uzvarējusi Jūliju Rižanovu, bet 2. kārtā zaudējusi Korinai Peptanai.
42. ieroču SS grenadieru pulks
42. ieroču SS grenadieru pulks (de) bija Latviešu leģiona kaujas vienība 19. ieroču SS grenadieru divīzijas sastāvā. Kaujas gaitas beidza ar Lielvācijas kapitulāciju Kurzemes cietoksnī 1945. gada maijā.
Izveidošana
42. grenadieru pulku saskaņā ar Lielvācijas vadoņa Ādolfa Hitlera 1943. gada 23. janvāra pavēli par 2. motorizētās SS brigādes pārformēšanu 2. latviešu SS brigādē izveidoja 8. februārī Krasnoje Selo, par pamatu ņemot Ļeņingradas frontē dislocētos 16. Zemgales policijas bataljonu, 19. Latgales policijas bataljonu un 21. Liepājas policijas bataljonu. Pēc izveides tas sākotnēji bija pazīstams kā 1. latviešu SS-brīvprātīgo pulks (de), par komandieri iecēla pulkvežleitnantu Voldemāru Veisu. Neformāli pulks visā pastāvēšanas laikā bija pazīstams kā 1. pulks. Pulka vadība un uzbūve bija šāda:
Komandieris — pulkvežleitnants Voldemārs Veiss, adjutants — kapteinis Nikolajs Galdiņš
Jau pāris dienas pēc izveidošanas pulka bataljoni saņēma jaunus ieročus un cita veida apgādi. 1943. gada 1. aprīlī ieradās ap 1000 jauniesauktie no Rīgas, pulka bataljoni līdz aprīlim turpināja atrasties frontē, tāpēc līdz šim laikam pulka vadība lielāko daļu laika pavadīja jauniesaukto apmācībā.
Pulkovas pozīcijās
Īsi pēc apvienošanas pulkā tā bataljonus jau 1943. gada februāra vidū atgrieza frontē pie Pulkovas, I bataljonam pārņemot iepriekšējo II bataljona frontes iecirkni. Līdz aprīlim ienaidnieka darbība šajā sektorā bija niecīga, būtiskāks uzbrukums tika piedzīvots II bataljona sektorā 18. februārī, šajā cīņā krita II bataljona 2. rotas komandieris virsleitnants Bļodāns, un III bataljona sektorā 18. martā. No frontes bataljonus atvilka aprīļa vidū, novietojot Duderhofā, kur jau atradās pulka štābs. Tur pulka bataljonus papildināja līdz štata izmēram no saņemtajiem jauniesauktajiem un pārformēts pēc pulka standartiem. Lielu daļu jauniesaukto iekļāva 7. rotā, īpaši daudz tajā bija Latvijas Universitātes studentu, tādēļ tā arī ieguva iesauku "Studentu rota". 1943. gada 18. aprīlī pulka uzbūve un vadošais sastāvs 20. aprīlī bija šāds:
Komandieris — pulkvežleitnants Voldemārs Veiss, adjutants — kapteinis Nikolajs Galdiņš
Aprīļa beigās tika saņemta pavēle sagatavoties ceļam uz pozīcijām Volhovas purvos, pulks ceļā devās 30. aprīlī.
Volhovā
2. latviešu brigādei Volhovas purvos bija noteikts 15 km plats frontes iecirknis starp Novgorodu un Čudovu, no Teremecas Kurļandskas līdz Spaskaja Poļistas, 42. pulkam ieņemot kreiso un 43. — labo flangu. Šeit 1942. gada pavasarī tika ielenkta un iznīcināta ģenerāļa Vlasova 2. triecienarmija, tās kritušo atliekas klāja purvus ap brigādes pozīcijām. Pozīcijas ar aizmuguri saistīja vienīgi dzelzceļš, kas bija celts uz pāļiem purvā, tā lokomotīve drīz iemantoja nosaukumu "Oskars", savukārt šaursliežu motordrezīnas tika iesauktas par "Čerčilu" un "Vēja kuli".
Sākotnējā pavēle visam pulkam bija neveikt nekādu izlūkgājienus — šo liegumu 18. maijā pārkāpa 5. rotas komandieris virsleitnants Antēns. Tika izveidotas divas trieciengrupas, otru uzticēja leitnantam Jukovicam un vadot pēkšņu triecienu pret ienaidnieka pozīcijām un pārsteidzot tās nesagatavotas. Taču, kā izrādījās, Antēna grupa 22 vīru sastāvā nebija gatava ienaidnieka reakcijai, atbildot ar mīnmetēju un artilērijas uguni; vienība vilcinājās atkāpties, un kad beidzot tika izlemts par labu šim solim, liela daļa grupas jau bija smagi cietusi un nevarēja pietiekošā ātrumā atkāpties. Atkāpšanās laikā krita pats Antēns un 17 no 22 vīriem tika smagi ievainota vai gāja bojā. Pēc viņa nāves pulka iekšējā lietošanā 5. rota ieguva Antēna vārdu.
Pozīcijās pulks laiku līdz jūnija pavadīja mierīgi, taču 18. jūnijā ienaidnieka mīnmetēja uguns priekšpozīcijās pārsteidza un nonāvēja 6. rotas komandieri virsleitnantu Aļļi. II bataljona sektorā, kur latviešu tranšejas atradās vistuvāk ienaidnieka līnijai, pozīcijas atradās Spaskaja Poļestj klostera drupās — šis postenis iemantoja "Alkazara" — Spānija pilsoņu kara leģendārā nosaukumu Toledo cietokšņa — nosaukumu.
2. septembrī pulkvežleitnanta Aperāta vadībā notika būtiskāks uzbrukums "Alkazaram" pretī esošajai augstienei, kuru šajā brīdī ieņēma ienaidnieka 137. strēlnieku divīzijas vienības. Uzbrukumam piesaistīja II bataljona 5. un 7. rotu, I bataljona 3. rotu un pusi 4. rotas. Ar ievērojamu artilērijas atbalstu, zaudējot 5 kritušos II bataljonam izdevās pārraut ienaidnieka fronti ap 2 km platumā. Ienaidnieks, pēc spēku sakopošanas, izrādīja būtisku vēlmi augstieni atgūt; 6. septembrī 42. pulku "Alkazaras" sektorā sāka nomainīt 43. pulks. Cīņas norisinājās līdz 9. septembrim, 18 reizes mijoties uzbrukumiem ar pretuzbrukumiem. Pret pulka vienībām ienaidnieks svieda trīs divīzijas, noturot šo vietējas nozīmes triecienu par plašāka uzbrukuma sākumu. Kopējie brigādes zaudējumi šajās cīņās bija 140 kritušo un 600 ievainoto, no tiem lielākā daļa no 42. pulka. Par šīm kaujām 2. brigādes vīri saņēma 9 I šķiras un 104 II šķiras Dzelzs krustus.
Ar 1943. gada 29. septembra SS reihsfīrera Heinriha Himmlera pavēli pulka komandieri Voldemāru Veisu paaugstināja pulkveža dienesta pakāpē, pulkā gan šī informācija pienāca tikai 1943. gada oktobra beigās. 7. oktobra rītā notika ienaidnieka uzbrukums bataljona stiprumā pulka I bataljona un 6. rotas pozīcijām, smagi ievainoja I bataljona komandieri kapteini Šnēbergu, kas 9. oktobrī no gūtajiem ievainojumiem mira, vadību pārņēma kapteinis Žanis Jansons; I bataljons par godu tika nosaukts Šnēberga vārdā. Izvietojums palika tāds pats, kā pēc "Alkazaras" cīņām — 43. pulks kreisajā flangā un 42. — labajā.
1943. gada oktobra vidū pulkvežleitnantu Veisu pārcēla uz brigādes kājnieku priekšnieka amatu; pulka vadību uzņēmās II bataljona komandieris pulvežleitnants Aperāts, taču 11. novembrī, slimības dēļ, amatu atstāja. Viņa vietā stājās pulkvežleitnants Kociņš, taču arī viņš sasirgs un tā 16. decembrī pulka vadība atkal mainījās, to pārņemot iepriekšējam komandantam, pēc tam īslaicīgi II bataljona komandierim, virsleitnantam Nikolajam Galdiņam.
1943. gada 9. novembrī pulku oficiāli pārsauca par 39. ieroču SS grenadieru pulku.
Līdz gada nogalei būtiski ienaidnieka uzbrukumi nenotika, laiks tika pavadīts vietējas nozīmes izlūkgājienos un pozīciju nostiprināšanā. Brigādes vienībām iedzīvojoties Volhovas purvos, bunkuri, laipas un platformas ieguva nosaukumus, zināmi bunkuri "Visu pa tīro", "Tas brangais kuģis Norvila", "Hercoga Jēkaba forts", "Gauja", "Vecais runcis", "Trakā busole", "Daiļā Pērse Volhovā", "Lauztais airis", "Alibaba", "Mīlas karjeras būda", "Noasa šķirsts", "Moulin Rouge" (adrese: 12 Rue Clichy), "Ku-ku", "Viesturs", "Ērika", "Staburags", "Sidrabene", "Tālavas taurētājs" un "7 onkulīši", satiksmes platforma "Doma laukums", satiksmes mezgls "Limbaži", štābu mītnes "Tukuma sēta" un "Imantas sēta", kā arī laipu ceļi nosaukti Kalpaka, Veisa, Bangerska un Grāveļa vārdos.
Veisa kaujas grupa
1944. gada janvārī sākās plašs ienaidnieka uzbrukums visā ziemeļu frontē ar mērķi ielenkt vācu vienības pie Ļeņingradas un Lādogas ezera, 14. janvārī tas sasniedza arī Volhovas fronti, pārraujot vācu kaujas līniju ap 5 km uz dienvidiem no latviešu brigādes pozīcijām. Šī iebrukuma rezultātā pulka II bataljons pagarināja savu kaujas iecirkni labajā flangā, sedzot arī iepriekšējās vācu vienību pozīcijas, taču vācu virspavēlniecībai bija redzams, ka fronti pilnībā stabilizēt neizdosies un 15. janvārī pulkvedim Veisam uzdeva saformēt kaujas grupu no 42. pulka I bataljona un 43. pulka III bataljona. Kaujas grupai tika noteikts uzdevums atbrīvot atiešanas ceļu diviem ielenktiem vācu pulkiem dienvidos no Ņekohovas.
Uz 20 km attālo Ņekohovu Veisa kaujas grupa devās 16. janvārī, daļēji pa dzelzceļu un daļēji kājām, 15:00 sasniedzot Ņekohovas rajonu — uz pašu pilsētu nācās izlauzties ar kauju, līdz vakaram to izdevās ieņemt. Kaujas grupas vienības bez liekas kavēšanās izvietojās aizsardzības pozīcijās ap ceļu — 42. pulka I bataljons kreisajā flangā un 43. pulka III bataljons labajā abpus ceļam. 16. janvārī kaujas grupai piešķīra arī trīs triecienlielgabalus, vienu artilērijas bateriju un vienu vācu kājnieku rotu. Naktī uz 17. janvārī ielenktie vācu pulki paši tomēr spēja izlauzties un atiet Dolgovas virzienā, taču kaujas grupa palika pozīcijās pie Ņekohovas.
Vikipēdija albāņu valodā
Vikipēdija albāņu valodā (sq) ir bezmaksas tīmekļa enciklopēdijas Vikipēdijas versija albāņu valodā. Pirmais ieraksts Vikipēdijas albāņu valodas versijā izveidots.
42. ieroču SS grenadieru pulks
Veisa kaujas grupa
17. janvāra rītā, pēc vācu vienību izlaušanās, ienaidnieka spēki izdarīja triecienu 42. pulka I bataljona sektorā, izlaužoties līdz pat bataljona štābam, taču to izdevās padzīt; ievainots tika I bataljona komandieris kapteinis Jansons, vadību uzņēmās kapteinis Ābols. Pret vakaru ienaidnieka spiediena iespaidā kaujas grupa atgāja uz Dolgovo. Cīņu pie štāba vēlāk aprakstīja 43. pulka III bataljona komandieris majors Eduards Stīpnieks:
Vikipēdija albāņu valodā
2014. gadā tika izveidota Vikimedijas albāņu valodas dalībnieku grupa (sq; en, saīsinājumā — WoALUG), kuras mērķis ir atbalstīt Vikipēdiju albāņu valodā un citus ar albāņu valodu saistītos projektus, veicinot informācijas brīvību un Vikipēdijas kultūru. Šajā dalībnieku grupā ir iesaistījušies cilvēki no Albānijas, Kosovas, kā arī no Ziemeļmaķedonijā dzīvojošo albāņu kopienas.
42. ieroču SS grenadieru pulks
Veisa kaujas grupa
Pulkvedis Veiss, neievērodams artilērijas uguni, nemitīgi staigāja no bunkura uz bunkuru, dodams rīkojumus un norādījumus aizstāvēšanās pozīciju ieņemšanai, jo mums priekšā vairs vācu daļu nebija un katru brīdi varēja sagaidīt ienaidnieka uzbrukumu. Naktī pretiniekam izdevās ielauzties mūsu pozicijās līdz pat pulkveža bunkuram. Te atkal redzējām pulkveža drošsirdību un aukstasinību. Savācis nedaudz vīru, viņš personīgi metās prettriecienā ar mašīnpistoli un rokas granātām, ienaidnieku no mūsu pozicijām atkal padzīdams. Arī tālākos kaujas grupas pārgājienos Veiss vienmēr bija tur, kur risinājās smagākās cīņas, ar savu priekšzīmi aizraudams un iedvesmodams pārējos. Tas pats atkal atkārtojās pie Tatinas stacijas, kaujas grupai ieņemot pozicijās uzbrukumam.
42. pulka I bataljons 18. janvāra 06:00 saņēma pavēli atiet uz Tatinas staciju, taču tur, ieradies 08:00, saņēma tālāku pavēli virzīties uz 7 km attālo dzelzceļa tiltu pār Kerestas upi, ko bija ieņēmuši partizāni. 13:00 bataljons sasniedza tiltu un līdz ar kādu vācu vienību veica triecienu partizāniem, taču vācu vienībai virzību panākt neizdevās un arī I bataljons bija spiests atiet uz mežu 500 m no tilta, kur nocietinājās. 18:00 arī pārējās kaujas grupas vienības sapulcējās pie Tatinas stacijas, I bataljons novietojās kaujas grupas rezervē. Kaujas grupas pastiprināšanai no 42. pulka 5. un 10. rotas saformēja jaunu bataljonu kapteiņa Laumaņa vadībā.
20. janvārī kaujas grupa saņēma pavēli pilnā sastāvā uzbrukt Dolgovo sādžai un noturēt to 24 stundas, ar mērķi glābt no ielenkšanas kādu vācu divīziju. Kaujas grupa Dolgovo sasniedza un uzsāka uzbrukumu 07:00, kam 08:00 sekoja ienaidnieka trieciens pie Tatinas stacijas 42. pulka I bataljonam, taču bataljona vīriem izdevās uzbrukumu atsist un pāriet pretuzbrukumā. 10:00 I bataljonam piedalīja arī Laumaņa bataljonu. 20. janvāra pusnaktī ienaidnieks ar spēcīgu tanku atbalstu uzbruka Dolgovo, spiežot kaujas grupas vienības atiet uz Tatinas staciju, kur tās izveidoja aizsardzības pozīcijas. Par spīti smagiem zaudējumiem Tatinas izdevās noturēt; krita 43. pulka 10. rotas komandieris leitnants Šņukurs un 11. rotas komandieris leitnants Rubenis, ievainoja 7. un 9. rotas komandierus.
21. janvārī atkal sekoja uzbrukums Tatinas stacijai, kurā ievainoja 5 42. pulka virsniekus, tostarp virsleitnantus Bērziņu un Graumani, taču kaujas grupai izdevās noturēties. 22. janvāra vakarā tā ieņēma pozīcijas 3 km uz ziemeļiem no Tatinas pie dzelzceļa tilta, 42. pulka 1. rotai gatavojoties to uzspridzināt pirms aiziešanas. 06:00 šeit sekoja ienaidnieka uzbrukums ar artilērijas un divu tanku atbalstu, taču to izdevās atsist, piesaistot grupas rezervi; ievainoja leitnantu Piterānu.
Atiešana no Volhovas
Pēc Veisa kaujas grupā iesaistīto vienību aiziešanas fronti pastiprināja ar dažādām improvizētām vienībām no aizmugures dienestā nodarbinātajiem, taču ienaidnieka lieluzbrukuma iespaidā brigādes labajam spārnam, ko sedza 42. pulka vienības, naktī no 18. uz 19. janvāri nācās atiet uz līniju no Boļšoje Zamošjes līdz iepriekšējai kaujas līnijai, 43. pulkam paliekot iepriekšējās pozīcijās, taču jau 19. janvārī pienāca pavēle visām vienībām bez cīņas pamest Volhovas pozīcijas, izvairoties no ielenkuma.
Pulka sektorā šajās dienās notika tikai ierobežotas sadursmes ar ienaidnieku, tostarp 21. janvārī virsleitnanta Ziedaiņa no jauniesauktajiem saformētā kaujas grupa Maloje Zamošje atvairīja uzbrukumu, nogalinot divus ienaidnieka virsniekus; 21. janvārī pulkvežleitnants Veiss pagaidu kārtā I bataljona vadību uzticēja kapteinim Laumanim, taču ienaidnieka artilērijas uzbrukumā jau ap plkst. 19 Laumani ievainoja un vadību pārņēma virsleitnants Bergs.
22. janvārī lielākā daļa pulka vienību iekrāvās vilcienā Sternas stacijā un plkst. 14 ieradās Gluhaja Kerestā, priekšējā līnijā palika tikai sedzošo vienību — Ziedaiņa kaujas grupu, kas palika tur līdz 22. janvāra vakaram, atvairot ap 250 vīru stipru ienaidnieka uzbrukumu. Vakarpusē pulka vienības, izņemot I bataljonu, kas darbojās Veisa kaujas grupā, saņēma pavēli ieņemt aizstāvēšanās pozīcijas Krečnas rajonā.
23. janvārī pulku pakļāva 13. Luftvaffes lauka divīzijai un nodarbināja pozīciju izbūvē Krečnas rajonā, vakarā saņemot pavēli novietoties augstienes 40,5 rajonā, 9. rota Maloje Zamošje un II bataljons Erikašneises stigā. 13. lauka divīzijas sastāvā pulks izcīnīja atvaires kauju pret aptuveni 150 ienaidnieka vīriem Maloje Zamošje apkaimē 26. janvārī un jau dienu vēlāk atgriezās 2. brigādes sastāvā. Tā kā vēl aizvien nebija atgriezies I bataljons, kas ietilpa Veisa kaujas grupā, pulka sastāvs šajā brīdi bija šāds:
Laikā līdz 29. janvārim notika vairāki ienaidnieka uzbrukumi 6. rotas sektorā, ko izdevās atvairīt, ciešo tikai nelielus zaudējumus. 30. janvārī sekoja būtisks ienaidnieka uzbrukums ar artilērijas sagatavošanu visā 42. pulka sektorā, spiežot to 19:10 pamest pozīcijas un atiet uz nākamo aizsardzības pozīciju pie Rogovkas, 31. janvārī novietojoties līnijā Grigorkova—Gluhaja Keresta. 31. janvāra rītā uz Gluhaju Kerestu atgāja arī pulka I bataljons, kas vēl aizvien neatradās pulka vadības pakļautībā. No 10 līdz 14 tika atvairīts ienaidnieka aviācijas uzbrukums.
1. februārī, pēc uzbrukuma atvairīšanas III bataljona sektorā, pulks atgāja uz rietumiem Pristaņas virzienā. 16:00 pulka vienības iekrāva automašīnās un nogādāja uz rajonu rietumos no Oredešas, novietojot to rezervē. 18:00 Oredešā rezervē ieradās arī I bataljons, 2. februāra vakarā atkal nonākot pārējā pulka pakļautībā. 3. februāra rītā 42. pulks saņēma pavēli attīrīt dzelzceļa līniju uz Batecku no ienaidnieka spēkiem, šim mērķis saņemot pakļautībā arī divīzijas fizilieru bataljonu. 3. februāra 15:45 pulka II bataljons uzsāka ienaidniekam gar dzelzceļa līniju, nodarot tam ap 100 kritušo lielos zaudējumus un kaujas uzdevumu izpildot. Zaudēti tika 10 kritušie un 52 ievainotie.
Vietēja mēroga sadursmes, pulka vienībām veicot triecienus lai atvieglotu vācu 23. jēgeru divīzijas stāvokli, sasniedzot izvirzītos mērķus līdz 6. februārim. Naktī uz 8. februāri latviešu brigāde atgāja uz jaunu galveno kaujas līniju, pulka II bataljona pārvietojoties uz pozīcijām gar dzelzceļa līniju Oredeša—Batecka, pārējiem bataljoniem paliekot esošajās pozīcijās. 10. februārī brigāde saņēma pavēli sagatavoties atiešanai Lugas virzienā. Pēc smagu ienaidnieka uzbrukumu atvairīšanas 10. februāra rītā, 42. pulks saņēma pavēli atiet uz Gorodņas pozīcijām 16:00. Pulka I bataljons novietojās rezervē, II un III bataljonam ieņemot pozīcijas 2 km ziemeļrietumos no Čornajas upes.
11. februārī atjaunoja pulkvežleitnanta Veisa kaujas grupu, tajā atkal iekļaujot 42. pulka I bataljonu. 11. februāra rītā I bataljona vienības novietoja sedzošās pozīcijās gar Novgorodas ceļu un Černajas sādžu. Pārējās 42. pulka vienības atgāja uz rietumiem 11. februāra 19:00, 12. februārī 01:00 sasniedzot Žegžičinas sādžu. Naktī uz 12. februāri 2. Latviešu brigādei pavēlēja atiet uz Lugas upes pozicijām un iekļauties Spetha kaujas grupā, kur 42. pulks ieņēma pozīcijas kreisajā spārnā sektorā Belaja—Gorodņa—Ctušīno—Žegžičina. Pavēle bija līniju noturēt līdz 12. februāra 01:00. 12. februārī pulka I bataljons saņēma pavēli atiet no sedzošajām pozīcijām un virzīties uz Rusiņas sādžu. Agrā 13. februāra rītā 42. pulks ienaidnieka spiediena iespaidā bija spiests atkāpties uz rietumiem, Holui-Rusiņa līniju.
13. un 14. februārī pulka vienības atvairīja vietēja mēroga ienaidnieka uzbrukumus, 14. februārī brigādei atkal saņemot pavēli atkāpties. Brigāde novietojās pozīcijās starp augstieni 84,3 un Hvošnu, starp 121. vācu kājnieku divīziju un 322. vācu kājnieku pulku, 42. pulkam ieņemot sektoru augstiene 65,3 — 1000 m uz dienvidaustrumiem no Bljačinas. Šīs pozīcijas 42. pulks sasniedza 15. februāra rītā, kur jau 16:00 tika saņemta pavēle turpināt atkāpšanos, šoreiz uz 40 km attālo Boļšaje Utorgošas rajonu, pēdējām pulka sedzošajām vienībām uzsākot virzību 20:00. 16. februāra 07:00 42. pulks sasniedza Malije Berezicu, kur 20 stundas palika rezervē, šeit pulka ārsts ap 200 vīru atzina par kaujas nespējīgiem. Pulka I bataljons 16. februāra 08:30 sasniedza Veļikoje Selo rajonu un ieņēma tur aizstāvēšanās pozīcijas.
17. februārī pulks atkal saņēma pavēli nomainīt aizsardzības pozīcijas, I bataljonam ieņemot aizstāvēšanās pozīciju Timošīno Ņiva rajonā, II bataljonam — Jegorkina Ņiva un III bataljonam Podlubka rajonā. Uzreiz pēc pozīciju ieņemšanas pulks tika pakļauts ienaidnieka uzbrukumiem, tiem turpinoties arī 18. februārī, taču nenodarot būtiskus zaudējumus. 19. februārī brigāde saņēma pavēli līdz 18:00 atiet uz līniju starp Radošku un Kašino, 42. pulkam novietojoties centrā no Bujnas rietumu malas un augstienes 68,0 līdz Gorodišče austrumu malai un augstienei 81,7, starp vācu 407. grenadieru pulka pastiprināto III bataljonu un 43. pulku. 19. februārī pulks tika pakļauts ienaidnieka triecieniem līdz 20. februārī brigāde, pēc spēcīgāka trieciena labajā flangā, saņēma pavēli atkal atkāpties caur Všeļi pie Sitņas upes līniju.
21. februāra agrā rītā 42. pulks sasniedza Boroka sādžu kur novietojās atpūtā, taču jau 07:00 saņēma pavēli turpināt virzību, līdz 22. februārim ieņemot pozīcijas Sitņas dienvidu krastā. Pozīcijas, ciešot zaudējumus vietēja apmēra sadursmēs, tostarp vienu 14. prettanku rotas lielgabalu ar visu apkalpi naktī uz 23. februāri, pulks noturējās līdz 23. februāra pēcpusdienai, kad atgāja uz Maloje Vjaski apkaimi. 25. februāra 21:00 pulka vienības turpināja virzību Pleskavas virzienā, ar mērķi novietoties Vancovā. Atkāpjoties ar kauju, 42. pulks 26. februāra 12:00 sasniedza Malaja Kebas rajonu, kur novietojās atpūtā. 27. februāra 13:00 pulka I un III bataljons, kā arī 14. prettanku rota uzsāka iekraušanos automašīnās lai dotos uz Veļikajas līniju, kur jau atradās 15. divīzija. Pulka vienības beidza atiešanu uz Veļikajas pozīcijām 1944. gada 28. februārī ar II bataljona ierašanos.
Veļikajas pozīcijās
Novietojoties Veļikajas pozīcijās 29. februārī pulka II un III bataljons ieņēma sektoru no Kamennajaizgorodas līdz Sepencovo, ar I bataljonu rezervē, jau 1. martā nācās atvairīt vietēja mēroga uzbrukumus III bataljona sektorā uz ziemeļiem no Stanki. Ienaidniekam tika nodarīti ap 25 vīru lieli zaudējumi, kā arī iegūti divi ugunsmetēji, III bataljonam zaudējot 1 kritušo un 2 ievainotos, savukārt atvairot uzbrukumu 2. maijā tika iegūti vēl četri ugunsmetēji, taču blakus sektorā esošais vācu 438. pulka I bataljons ienaidnieka spiediena priekšā bija spiests pamest augstieni 85,6, kā rezultātā kaujā tika ievadīts rezervē novietotais 42. pulka I bataljons, ieņemot sektoru starp Šukovas un Kamenajajizgorodas sādžām.
Turpmākās nedēļas noritēja vietēja mēroga ienaidnieka triecienu atvairīšana, 15. martā artilērijas ugunij nonāvējot divīzijas komandieri oberfīreru Šultu, kas tobrīd apmeklēja II bataljona pozīcijas. 16. marta kaujās 42. pulks tieši nepiedalījās, nododot tikai II bataljonu un I bataljona 3. rotu 43. pulka rīcībā. 21. un 22. martā ienaidnieks izvērsa propagandas uzbrukumu skrejlapu un caur skaļruni raidītu vēstījumu veidā. 24. martā II bataljons atgriezās pulka pakļautībā, savukārt I bataljonu atkal nododot 43. pulka rīcībā, atgriežoties 26. martā.
29. martā I bataljons atkal tika nodots 43. pulka pakļautībā, kur tika novietots rezervē Novij Putj rajonā. Naktī uz 5. aprīli I bataljons pozīcijās nomainīja 32. pulka I bataljonu Veļikajas upes labajā krastā starp Aluferovas un Sapronovas sādžām, neilgi pēc nomainīšanas ienaidnieka artilērijas šāviņam nogalinot bataljona komandieri kapteini Bergu, vadību uzņēmās virsleitnants Zēmelis un vēlāk — virsleitnants Ozols, 5. aprīlī atvairot ienaidnieka tanku uzbrukumu. Spēcīgs ienaidnieka uzbrukums tika atvairīts arī 6. aprīlī, ienaidniekam zaudējot 400 kritušos un 14 tankus, sadursmes turpinājās arī nākamajā dienā. 9. aprīlī II bataljonu pozīcijās nomainīja 32. pulka II bataljons, nonākot 42. pulka pakļautībā. 11. aprīlī, spēcīgas ienaidnieka aviācijas darbības iespaidā, 32. pulks atgāja no pozīcijām, atsedzot 42. pulka flangu, taču ienaidnieka mēģinājumus tajā ielauzties izdevās apturēt.
Naktī no 15. uz 16. aprīli pulku pozīcijās uzsāka nomainīt vācu vienības, I bataljons devās atpūtā, taču II un III bataljons pozīcijās nomainīja 32. pulka I un II bataljonu. 19. aprīlī I bataljons saņēma pavēli doties uz Maļinovkas sādžu, kur 22. aprīlī tam pievienojās arī pārējās pulka vienības. 23. aprīlī pulks uzsāka virzību uz Kudeveras pozīcijām, tās sasniedzot 28. aprīlī.
Kudeveras pozīcijās
Kudeveras pozīcijās 42. pulks novietojās sektorā no Senkovo sādžas līdz Leonkovo sādžai, divīzijas kreisajā spārnā ar 43. pulku labajā flangā. Frontes stāvoklis šajās pozīcijās bija mierīgs, ļaujot nodoties bunkuru un ierakumu izbūvei. 23. maijā I bataljonu nomainīja pozīcijās nomainīja II bataljons, I bataljonu novietojot divīzijas rezervē Vlskovo—Naumkino sādžu rajonā. Šeit 42. pulks arī tika nosaukts no ievainojumiem mirušā Voldemāra Veisa vārdā.
22. jūnijā ienaidniekam izdevās plašāks uzbrukums Vitebskas frontē un vācu vadība pieņēma lēmumu naktī no 10. uz 11. jūliju atvilkt visu ziemeļu frontes sektoru, taču ienaidniekam izdevās plānoto atkāpšanos paredzēt un dot triecienu jau 10. jūlijā 10:00 no rīta. Pirmais uzbrukuma smagums vērsās pret 42. pulka labo spārnu uz dienvidiem no Aloļa ezera, jau ap pusdienlaiku izveidojot ap 2—3 km dziļu iebrukumu Androholmu apkaimē. Izvairoties no ielenkuma draudiem 42. pulks atkāpās uz nākamo aizsardzības pozīciju Odina mežā  — šeit gan neizdevās noturēties ilgāk par 11. jūlija pēcpusdienu, kad turpinājās virzība. 12. jūlija rītā tika sasniegta līnija Lapteva—Terehova—Kosilova, drīz turpinot virzīšanos līdz Zilupes līnijai, ko izdevās sasniegt 16. jūlijā. 17. jūlijā tika saņemta pavēle atiet uz Kārsavas apkaimi, kur novietoties atpūtā.
Cīņas Vidzemē
18. jūlijā divīzijas komandieris grupenfīrers Štrekenbahs sapulcināja divīzijas vienību komandierus, tostarp 42. pulka komandieri majoru Galdiņu, uz sapulci Mērdzenes pagasta valdē. Šeit tika pieņemts lēmums divīziju pēc iespējas paturēt esošajā veidolā, pulkos saformēt tik daudz rotu, cik virsnieku skaits atļauj, un piedalīties Latvijas teritorijas aizstāvēšanā. 20. jūlijā 42. pulks līdz ar citām divīzijas vienībām uzsāka virzību uz Lubānas-Dzelzavas rajonu, sasniedzot to 23. jūlijā un novietojoties Dambīšu-Apogu apkaimē.
Samazinātā sastāva dēļ divīzija pārdēvējās par Štrekenbaha kaujas grupu (vācu: Kampfgruppe Streckenbach), savukārt 42. pulks pagaidu kārtā ieguva 42. kaujas grupas bataljona (vācu: Kampfgruppenbatallion 42) nosaukumu. 42. pulka sastāvā šajā laikā bija 6 grenadieru rotas, viena štāba rota, kājnieku lielgabalu rota (4 vieglie kājnieku lielgabali un 2 smagie), smagā rota ar granātmetējiem un prettanku lielgabalu rota. Pateicoties tās komandiera virsleitnanta Ziedaiņa enerģiskajai rīcībai, vienīgi 42. pulkam bija izdevies saglabāt pilnībā neskartu kājnieku lielgabalu rotu. Reducējot pulku uz bataljona izmēru, daļa vīru tika nodoti 15. divīzijas rīcībā un nonāca Vācijā.