cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oto Nikolai
Dzimis Kēnigsbergā, mūziķa ģimenē. No 1827. līdz 1830. gadam mācījās Berlīnē pie Kārļa Frīdriha Celtera. Darbojies Romā, Vīnē, Berlīnē. Pāragri miris īsi pēc tam, kad bija iecelts par Berlīnes Karaliskās operas kapelmeistaru un Prūsijas mākslas akadēmijas locekli.
Johans III fon Šverīns
Johans III fon Šverīns vai Jānis III no Šverīnas vai Šverinas grāfs Jānis  bija Rīgas arhibīskapijas oficiālā protektora Šverīnas grāfa Guncelīna III dēls, Rīgas arhibīskaps 1294.-1300. gadā. Viņa valdīšanas laikā sākās pilsoņu karš starp Rīgas pilsētu un Livonijas ordeni.
Dzīvesgājums
Dzimis Meklenburgas zemē, Ziemeļvācijā. Bijis Šverīnas kapitula domkungs un mantzinis.1294. gadā Rigas domkapituls viņu ievēlēja par Rīgas arhibīskapu.
Livonijas pilsoņu kara laikā starp Rīgas pilsētu un Livonijas ordeni viņš atbalstīja rīdziniekus un noslēdza plašu koalīciju ar citiem Livonijas bīskapiem un Lietuvas dižkunigaiti Vīteni, kuram uzvaras gadījumā esot apsolījis atdot Livonijas ordenim pakļautās zemes Zemgalē un bijušajā Jersikas valstī. 1298. gadā ordeņa brāļi viņu sagūstīja Turaidas pilī, bet Livonijas ordenis tika smagi sakauts kaujā pie Turaidas 1298. gadā, kurā krita arī ordeņa mestrs Brūno.
1300. gadā viņš devās uz Romu, lai iesniegtu apsūdzības rakstu pret ordeni, kur pēkšņi nomira.
Avotu iela (Rīga)
Avotu iela ir Rīgas iela, Latgales priekšpilsētas Avotu apkaimē. Avotu iela sākas Marijas, Aleksandra Čaka un Blaumaņa ielas krustojuma un beidzas Lienes, Jāņa Asara un Augusta Deglava ielas krustojumā. Ielas kopējais garums ir 1259 metru.
Vēsture
Avotu iela Rīgas ielu sarakstā pirmo reizi minēta 1810. gadā. Iela izveidojusies vecās Daugavas gultnes purvainajā palienē, kur atradās viens no vislabākajiem Rīgas priekšpilsētas dzeramā ūdens avotiem. No Lāčplēša ielas līdz Lielai Kalēju ielai saukta par Mazo Avotu ielu, bet tās turpinājums par Lielo Avotu ielu. 19. gadsimta otrajā pusē abas ielas apvienotas zem viena nosaukuma — Avotu iela. 1885. gadā ielai pievienots Lielās Fūrmaņu (tagadējās Blaumaņa iela) ielas posms no Marijas ielas.
Ielas raksturojums
Avotu iela ir 1030 metrus gara iela Avotu apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Marijas, Aleksandra Čaka un Blaumaņa ielu un iet dienvidaustrumu virzienā. Pēc krustojuma ar Lāčplēša ielu tā vairāk pagriežas austrumu virzienā. Pēc tam iela krustojas ar Ģertrūdes, Stabu, Bruņinieku un Matīsa ielām. Avotu iela beidzas krustojumā ar Lienes, Jāņa Asara un Augusta Deglava ielām iepretīm Svētā Pāvila evaņģēliski luteriskajai baznīcai.
Starp Aleksandra Čaka un Lāčplēša ielu Avotu iela ir vienvirziena iela, pa to var braukt centra virzienā. Pārējā ielas posmā ir divas braukšanas joslas, taču josla virzienā uz Augusta Deglava ielas pusi ir paredzēta tikai sabiedriskajam transportam un velosipēdistiem.
Ielu savienojumi
Avotu iela ir savienota ar šādām ielām:
Līksna
Līksna (arī Leiksna) ir ciems Augšdaugavas novada Līksnas pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidusdaļā Leiksnas upes labajā krastā pie autoceļa A6 18 km no novada centra Daugavpils un 213 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Līksnas muižas (Lixten, Liksno) centra. Līksnā atrodas pagasta pārvalde, pasts, pamatskola, kultūras nams, bibliotēka, ģimenes ārsta prakse, veikals. Līksnas muižas kapela ir vietējas nozīmes kultūrvēstures piemineklis, pils parkā iekārtota atpūtas taka, pa kuru esot devusies izjādēs Emīlija Plātere.
Pārmiesošanās
Pārmiesošanās jeb reinkarnācija (no la — 'atgriešanās ķermenī') ir pieņēmums, ka dvēsele pēc ķermeņa nāves atgriežas uz Zemes jaunā ķermenī (pārmiesojas). Šis uzskats ir plaši izplatīts pasaulē, it īpaši Indijā, jo tas ir hinduisma un budisma mācības pamatā.
Lai gan vairums pārējo reliģiju, kā jūdaisms, kristietība un islāms neatzīst pārmiesošanos vai arī to uzskati ir pretrunā ar to, daži novirzieni, piemēram, hasidisms un katarisms šo pieņēmumu atbalsta.
Nīberga
Nīberga (sv, no ny — 'jauns' un berg — 'kalns'; vīriešu dzimtē Nībergs) ir zviedru cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
2000. gada Eiropas čempionāts futbolā
2000. gada Eiropas čempionāts futbolā notika Beļģijā un Nīderlandē no 10. jūnija līdz 2. jūlijam. Tas bija pēc skaita 11. Eiropas čempionāts futbolā, ko rīkoja UEFA. Pirmoreiz finālturnīrs norisinājās divās valstīs. Par Eiropas čempioniem kļuva Francijas izlase, kas pagarinājumā ar 2-1 pārspēja Itāliju.
Komandas
Šīs 16 komandas piedalījās 2000. gada Eiropas čempionātā. Turnīram automātiski kvalificējās laukuma saimnieki Beļģijas un Nīderlandes izlases.
Turnīra gaita
Turnīra formāts bija tieši tāds pats, kā iepriekšējā čempionātā. 16 komandas tika sadalītas 4 grupās pa četrām komandām. Katras grupas 2 spēcīgākās izlases iekļuva ceturtdaļfinālā.
Kolmena
Kolmena var būt:
Ciltskoks
Ciltskoks jeb ģeneoloģiskais koks ir ģenealoģisko materiālu apkopojums, personas sastādīta karte ar informāciju par asinsradiniekiem. Ciltskokā tiek ierakstīti tikai tie radinieki, kuriem kādā vēstures krustpunktā ir kopīgs radinieks.
¥
¥ var būt:
2000. gada Eiropas čempionāts futbolā
Turnīra gaita
Vispārsteidzošākie notikumi risinājās A grupā: abas grupas favorītes Anglija un Vācija piedzīvoja izgāšanos, neizkļūstot no grupas, tādēļ ceturtdaļfinālā iekļuva portugāļi un rumāņi. B grupā visās 3 spēlēs uzvarēja Itālija, ieņemot pirmo vietu grupā; kā otrie ceturtdaļfinālām kvalificējās Turcijas izlase. C grupā uzvarēja Spānija, savukārt otro vietu, tikai pateicoties vairāk gūtajiem vārtiem nekā Norvēģijai, ieguva Dienvidslāvija. D grupā ļoti pārliecinoši uzvarēja Nīderlande un Francija.
Ceturtdaļfinālā ļoti pārliecinoši turpināja spēlēt Nīderlandes izlase, kas ar 6-1 sagrāva dienvidslāvus, Portugāle un Itālija ar 2-0 uzvarēja attiecīgi Turciju un Rumāniju, savukārt visaizraujošākajā ceturtdaļfinālā Francija ar 2-1 pārspēja Spāniju.
Finālā tikās divas mūžsenās sāncenses Francijas un Itālijas izlases. 55. minūtē Marko Delvečio izvirzīja vadībā itāļus, un jau likās, ka spēles liktenis izšķirts, taču pamatlaika pēdējā minūtē neizšķirtu panāca Silvēns Viltors. Spēles papildlaikā "zelta vārtus" ar lielisku sitienu guva Dāvids Trezegē, un palīdzēja tābrīža Pasaules čempionei Francijas izlasei iegūt arī Eiropas čempionu titulu.
Žils Simons
Žils Simons (, dzimis 1984. gada 27. decembrī, Nicā, Francijā) ir franču tenisists.
Savas karjeras laikā viņš ir uzvarējis četros ATP turnīros. 2008. gada 4. augustā viņš sasniedza 9. vietu ATP reitingā, kas ir līdz šim viņa augstākā vieta tajā.
Ketrina Kolmena
Ketrīna Kolmena (Catherine Grace "Cady" Coleman, dzimusi ) ir ASV astronaute, atvaļināta gaisa spēku virsniece.
Kolmenas pirmais kosmiskais lidojums notika 1995. gadā kosmoplāna Columbia mikrogravitācijas laboratorijas misijā STS-73, veicot zinātniskos eksperimentus.
Otro lidojumu viņa veica 1999. gadā Columbia misijā STS-93, esot misijas speciāliste Chandra kosmiskā teleskopa izvēršanā.
Kolmenas trešais kosmiskais lidojums SKS 26. ekspedīcijas sastāvā kā lidojuma inženierim sākās startējot ar kosmosa kuģī Sojuz TMA-20. Uz zemes atgriezās.
2016. gada 1. decembrī Ketrīna Kolmena atstāja NASA.
Karena Nīberga
Karena Nīberga (Karen LuJean Nyberg; dzimusi ) ir ASV inženiere, bijusī NASA astronaute.
Nībergas pirmais kosmiskais lidojums notika 2008. gada jūnijā misijā STS-124.
2020. gada 31. martā Karena Nīberga atstāja NASA.
Jēkabpils Poļu pamatskola
Jēkabpils Poļu pamatskola bija viena no pamatizglītības iestādēm Jēkabpilī. 2011. gadā tā tika pievienota Jēkabpils pamatskolai, tās vietā izveidojot Jēkabpils pamatskolas filiāli ar nosaukumu Jēkabpils Poļu pamatskola.
Darbība
Skola īsteno vispārējo pamatizglītības programmu ar poļu valodas, vēstures un kultūras apguvi. Mācību valoda skolā ir latviešu valoda un poļu valoda. 2010. /2011. mācību gadā skolā mācās 104 skolēni, strādā 20 skolotāji un 5 tehniskie darbinieki.
Tradīcijas
Skolā ir izveidojušās tradīcijas ik gadu organizēt pasākumus, kuru vidū ir minami: Ziemassvētku vigīlija, Vecāku nedēļas, Vecmāmiņu pēcpusdiena, Sporta diena (kopā ar vecākiem). Skolas audzēkņi dodas ekskursijās uz Poliju, kā arī apgūst valodu un piedalās vasaras nometnēs šajā valstī.
2009. gada Mārupes novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Mārupes novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Mārupes novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 10 kandidātu saraksti, ko veidoja 126 kandidāti. Mārupes novads ir izveidots Mārupes pagasta vietā administratīvi teritoriālajā reformā, tāpēc šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Mārupes novadā vēlēšanas notika 3 iecirkņos.
Izkliedētais disks
Izkliedētais disks ir attāls Saules sistēmas reģions, kurā atrodas neliels skaits pundurplanētu un citi mazie Saules sistēmas objekti. Tie galvenokārt sastāv no ledus. Šos objektus dēvē arī par izkliedētā diska objektiem; transneptūna objektu saimes apakškopu. Izkliedētā diska objektu orbitālā ekscentricitāte sasniedz 0,8, bet inklinācija ir līdz 40°. Izkliedētā diska objektu perihēlijs ir lielāks nekā 30 astronomiskās vienības (AU). Šādas orbītas, visticamāk, ir izveidojušās lielo gāzu planētu dēļ, kuras ar savu gravitāciju tos ir "izkliedējušas". Neptūns vēl joprojām izraisa šo objektu orbītu perturbācijas.
2009. gada Mārupes novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Jaunais laiks (24,5%), bet kopā novada domē iekļuva 6 no 10 sarakstiem. Mārupes novada domes vēlēšanās piedalījās 5378 vēlētāji jeb 60,01% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 5367, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 5284 vēlētāji.
Izarnus Takons
Izarnus Takons jeb Izarns no Takonas (Vācu: Isarnus von Takkon, Isarnus von Fontiano, latīņu: Isarno Morlane Isarnus Morlane, Isarnus Tacconi, Isarnus Italus; miris 1310. gadā) bija itāļu cilmes Rīgas arhibīskaps 19.12.1300.—11.04.1302. Vēlāk kļuva par Lundas arhibīskapu (1303—1310) Dānijā un Salerno arhibīskapu (1310) Dienviditālijā.
Bundesvērs
Bundesvērs ( - "Federālie aizsardzības spēki") ir Vācijas Federatīvās Republikas bruņotie spēki. Tas oficiāli tika dibināts. 1955. gadā Rietumvācija iestājās NATO.
Bundesvērs sastāv no sauszemes bruņotajiem spēkiem (Heer), jūras kara flotes (Marine), gaisa spēkiem (Luftwaffe), Bruņoto spēku atbalsta bāzes (Streitkräftebasis), Centrālā medicīnas dienesta (Zentraler Sanitätsdienst). Bundesvēra virspavēlnieks miera laikā ir aizsardzības ministrs. Ja iestājas aizsardzības vajadzība, vadību pārņem Vācijas kanclers.
Bundesvērā ir aptuveni 250 000 militārā personāla, no kuriem 50 000 ir 18 līdz 25 gadu vecas karaklausībai pakļautas personas, kas dienē vismaz 9 mēnešus. Līdz 2010. gadam civilo darbinieku skaits tiks samazināts līdz 75 000. Aukstā kara laikā bruņotajos spēkos dienēja līdz 495 000 cilvēku.
Koronovo
Koronovo - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz ziemeļiem no Bidgoščas pie Brdas upes. 1410. gada 10. oktobrī netālu no pilsētas apvienotie Polijas-Lietuvas spēki sakāva Vācu ordeni Koronovo kaujā. 1807. gadā Lielpolijas sacelšanās laikā poļu spēki Amilkāra Kosiņska vadībā pie pilsētas sakāva prūšu spēkus.
2009. gads
2009. bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās ceturtdienā.
2009. gads ir:
Mīlestības saliņa
Mīlestības saliņa ir sala Rīgā, Kurzemes rajonā. Tā atrodas Daugavas kreisajā krastā, Buļļupes ietekā Daugavā, blakus Daugavgrīvas salai. Sala ir iekļauta Daugavgrīvas apkaimē.
Mīlestības saliņas platība ir aptuveni 0,75 km². Sala sāka veidoties 19. gadsimta otrajā pusē līdz ar Daugavas gultni regulējošo dambju izbūvi starp gultni iztaisnojošo dambi un Buļļupes ieteku, uzkrājoties Daugavas sanestajiem smilšu un dūņu materiāliem.
Maikls Fosums
Maikls Fosums (dzimis ) ir NASA kosmonauts.
Fosuma pirmais kosmiskais lidojums notika 2006. gada jūlijā misijā STS-121.
Otrais lidojums bija 2008. gada jūnijā misijā STS-124.
Trešais lidojums kosmosā notika 2011. gadā kosmosa kuģī Sojuz TMA-02M, esot SKS 28. ekspedīcijas lidojuma inženierim un SKS 29. ekspedīcijas komandierim.
2017. gada 7. janvārī Maikls Fosums atstāja NASA.
Sniķera sala
Sniķera sala ir neliela palienu saliņa Ķīšezera ZA galā iepretīm Mīlgrāvja caurtekai, kas savieno Ķīšezeru un Daugavu, blakus Vecmīlgrāvja tiltam. Sala tiek pieskaitīta Trīsciema apkaimei (Rīgas Ziemeļu rajons).
Salas garums ir aptuveni 320 metri, bet platums 90 metri. Sala ir zema un neapdzīvota, uz salas aug pāris koku.
Jeļena Jankoviča
Jeļena Jankoviča ( vai Jelena Janković; dzimusi, Belgradā, Dienvidslāvijā) ir serbu tenisiste.
viņa kļuva par pasaules pirmo raketi sieviešu tenisā. Viņa ir uzvarējusi vairākos WTA Tour sērijas turnīros, kā arī aizkļuvusi līdz triju Grand Slam turnīru pusfināliem.
Kazas sēklis
Kazas sēklis ir neliela, jauna palienes sala Rīgā, Zemgales priekšpilsētā. Tā atrodas Daugavas lejtecē pie kreisā krasta, starp Bieķengrāvi un Mazo Daugavu, augšpus Lucavsalas. No Lucavsalas Kazas sēkli atdala 30—50 metrus plata atteka. Ar Lucavsalu Kazas sēkli savieno divi nelieli tiltiņi. Sala ir trijstūrveida formas, salas garums ir 0,7 km, bet platums 0,5 km.
Vēsture
Sala radusies 20. gadsimta sākumā. Sala ir zema, tās vidējais augstums ir 1—2 metri virs Daugavas ūdens līmeņa, vietām apaugusi krūmiem un pļavām. Uz salas atrodas mazdārziņi. Uz Kazas sēkļa atrodas viena iela — Lucavsalas iela.
Salas (Rīga)
Salas ir Rīgas pilsētas apkaime Zemgales un Latgales priekšpilsētās. Salu apkaimes robežas — Daugava, Bieķengrāvis, Daugava, ietverot Zaķusalu un Lucavsalu. Salu apkaime atrodas Rīgas D daļā (administratīvi — Lucavsala un Kazas sēklis atrodas Rīgas pilsētas Zemgales priekšpilsētā, bet Zaķusala — Latgales priekšpilsētā). Pa ūdeni tā robežojas ar Vecpilsētas, Maskavas forštates, Katlakalna, Bišumuižas, Ziepniekkalna un Torņakalna apkaimēm, bet tiltu savienojumi ir tikai ar Torņakalna, Maskavas forštates un Ziepniekkalna apkaimēm.
Salu apkaimes kopējā platība ir 3,628 km², kas ir apmēram par 2/5 mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā, taču jāņem vērā, ka sauszemes platība Salu apkaimē aizņem tikai 62,4%. Attīstot šo apkaimi, jārēķinās, ka telpiski tai varētu būt grūti funkcionēt kā vienotai apkaimei, ja vien netiks izbūvēti jauni salas savienojoši tilti. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 8 927 metri.
Vēsture
Lucavsala rakstos minēta jau 1559. gadā, kad Livonijas ordeņa mestrs to dāvāja savam vasalim. Blakus gar Bieķengrāvi stiepās garā un šaurā Jumpravsala, kas viduslaikos piederēja cisterciešu sieviešu klosterim vecpilsētā, no šī laika cēlies salas nosaukums (vāciski — Jungfrau, latviski — jumprava / jaunava) līdz pat Latvijas brīvvalsts nodibināšanai pilsētai piederēja tikai Jumpravsalas zemes, tās augstākajā vietā jau kopš 17. gadsimta atradās Lucavmuiža. Pārēja Lucavsalas daļa nepiederēja pilsētai, tā bija brīva bruņinieku muiža. Dārziņi atradās Daugavas augšgalā un gar Bieķengrāvi. 17. gadsimtā, uz vienas no saliņām, kas tagad veido Lucavsalu, dzīvojies Klāss Lucauss, no viņa uzvārda cēlies salas nosaukums (Lutzausholm). Zaķusala ir izveidojusies 19. gadsimta beigās, saplūstot vairākām mazākām salām. Poļu-zviedru kara laikā 1621. gadā uz vienas no tām atradies Frīdrihsalas cietoksnis (la). Ap 1785. gadu ledus iešanas laikā izveidojās jauna sala, uz kuras atrada slīkoni, tādēļ to nosauca par Miroņu salu. 18. gadsimta beigās Broce šajā vietā Daugavā pieminējis Mušu, Frīdriķa, Zaķu un Miroņu salas. Mazās Daugavas krastā, blakus Lucavmuižai atrodas piemineklis Lielā Ziemeļu kara laikā kritušajiem krievu karavīriem.
Rīgas pilsētas teritorijā Lucavsala tika iekļauta 1904. gadā. Lucavsalas pašreizējā platībā izveidojusies 18.—19. gadsimtā, sākotnēji tās vietā bija četras piecas mazākas saliņas, 18.—19. gadsimtā, pēc Daugavas gultnes bagarēšanas Lucavsala saplūda ar šauro un garo Jumpravsalu. 20. gadsimtā Lucavsalas Ziemeļrietumu galu joprojām dēvēja par Jumpravsalu.
Ģeogrāfija
Aprakstot Salu apkaimes ģeomorfoloģisko un reljefa stāvokli, jāņem vērā, ka šo apkaimi kopumā veido 3 salas — Zaķusala, Lucavsala un Kazas sēklis. Ģeomorfoloģiski visa apkaime ietilpst Daugavas ielejas ģeomorfoloģiskajā mikrorajonā ar aluviālajiem un lagūnu nogulumiem. Sauszemes teritoriju minimālais reljefa augstums praktiski ir vienāds ar jūras līmeni, bet minēto salu reljefa īpatnības nedaudz atšķiras un ir skatāmas atsevišķi.
Gandrīz visā Zaķusalas teritorijā un Lucavsalas DA applūstamības risks ir zem 0,5%, tomēr Lucavsalas centrālajā daļā applūstamības risks sasniedz 2%, bet Lucavsalas Z daļā, D un DR piekrastē, Kazas sēkļa un Zaķusalas DR daļā šis risks var sasniegt pat 10%. Tādējādi, attīstot apbūvi šajās teritorijās, ir jāņem vērā ne vien grunšu vājā nestspēja, bet arī jāveic nepieciešamie pretplūdu aizsardzības pasākumi.
Virszemes ūdens objekti Salu apkaimē aizņem 37,6% jeb 136,3 hektāri lielu platību. Visi šie ūdens objekti ir Daugavas upes daļas (piemēram, Mazā Daugava, Bieķengrāvis, atsevišķas mazākas Daugavas attekas un arī Daugavas pamatplūsma). Mazā Daugava jeb Lucavdaugava ir Daugavas atteka starp Zaķusalu un Lucavsalu. Tās garums 3,5 km, platums 200—300 metri, bet dziļums 3—4 metri. Pa Mazo Daugavu atkarībā no kopējā Daugavas caurplūduma noplūst 13—25% Daugavas ūdeņu. Bieķengrāvis ir Daugavas kreisā atteka, kas sākas pie Zaķusalas un ietek Mazajā Daugavā. Tā garums 3,8 km, bet vidējais platums mainīgs — no dažiem desmitiem metru augštecē un lejtecē, kamēr vidustecē pat vairāk par 100 metriem. Bieķengrāvja hidroloģiskā nozīme pamazām samazinās, jo tas stipri aizaug.
Zaķusala
Zaķusala ir sala Daugavas iekšējās deltas ielejas Rīgas posma augšgala paplašinājumā starp Daugavu un |Mazo Daugavu no Katlakalna apkaimes līdz Vecpilsētas apkaimei. Zaķusala ir viena no garākajām salām Daugavā. Tās garums 3,5 km, platums 100—300 metri, bet dominējošais reljefa augstums 2,5—3,5 metri v.j.l. Gan salas Z, gan D un centrālajā daļā atsevišķas Zaķusalas vietas sasniedz pat 6—7 metri v.j.l. augstumu, kas lielā mērā panākts veicot televīzijas centra, televīzijas torņa un Salu tilta celtniecības rezultātā, uzberot zemi. No Salu apkaimes 3 salām Zaķusala ir visvecākā sala, kura pastāv jau vairāk nekā 300 gadus (tās lejasdaļa un vidusdaļa). No virspuses salu sedz 1—2 metrus biezi palu alūvija smilšmāla un māla nogulumi, bet salas pamatā ir 15—17 metru biezi aluviālu smilšu un grants nogulumi ar dūņu un dūņainas smilts lēcām.
Lucavsala
Lucavsala ir vidēji liela sala Daugavas lejteces augšējā paplašinājumā starp Mazo Daugavu un Bieķengrāvi. Lucavsalas garums 2 km, platums 1 km. Tās izteikti līdzenā reljefa augstums pārsvarā ir 2—3 metri v.j.l., bet salas D piekraste ir nedaudz zemāka, kur zemes virsmas augstums pārsvarā ir līdz 1 metram v.j.l. Salas visaugstākā daļa (līdz pat 9 metriem v.j.l.) ir ap Salu tilta mākslīgi veidoto uzbērumu. Lucavsalu ieslīpi šķērso pārpurvoti 50—70 metru plati pazeminājumi ar dūņainiem aizaugušiem ezeriņiem (bijušo Daugavas atteku gultnes). Lucavsalu no virspuses sedz nevienāda biezuma (0,5—1,5 metri) mālsmilts un māla nogulumi, dziļāk — aluviālas smalkas un vidēji rupjas smiltis (6—8 metri).
Šubina
Šubina - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz dienvidrietumiem no Bidgoščas. 2. pasaules kara laikā Vācija pilsētā atradās karagūstekņu nometne sagūstītajiem Sabiedroto virsniekiem - Oflag 64.
Krūmiņsala
Pie salas ir iespējams piebraukt, izmantojot 2020. gada vasarā uzstādīto laivu piestātni. Kopš 2021. gada uz salas kultūras pasākumus rīkojuši kamermūzikas festivāla Sansusī rīkotāji.
Oxford United FC
Oxford United Football Club ir Anglijas zemāko līgu futbola klubs. Klubs tika dibināts 1893. gadā. Savas mājas spēlēs tas aizvada Kasamas stadionā.
Jēkabpils vakara vidusskola
Jēkabpils vakara vidusskola bija viena no vidējās izglītības mācību iestādēm pilsētā. Mācības skolā notika latviešu valodā un krievu valodā. Atradās Jēkabpilī (Daugavas labajā krastā) Palejas ielā 32 (pasta indekss LV—5202). Skola bija Jēkabpils pilsētas domes pakļautībā.
Oxford United FC
2006.—2007. gada sezonā klubā 4 spēles aizvadīja Latvijas izlases futbolists Kristaps Grebis.
Jēkabpils vakara vidusskola
Darbība
Skola īstenoja sekojošas izglītības programmas: vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programmu; vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena mazākumtautību programmu; vispārējās pamatizglītības pedagoģiskās korekcijas (izlīdzinošā izglītības programma 9 klasei) programmu; vispārējās pamatizglītības pedagoģiskās korekcijas izglītības programmu; pamatizglītības pedagoģiskās korekcijas mazākumtautību izglītības programmu. Mācību valoda skolā bija latviešu valoda un krievu valoda. 2011./2012. mācību gadā skolā mācijās 289 skolnieki, no kuriem 81 skolēns mācijās 7. — 9. klasēs un 208 skolēni mācijās 10. — 12. klasēs. Izglītības iestādē strādāja 24 skolotāji, no kuriem 13 pedagogiem bija maģistra grāds.
Tradīcijas
Skolā bija izveidojušās tradīcijas ik gadu organizēt sekojošus pasākumus: Zinību diena, Klašu iepazīšanas pasākums, Skolotāju diena, Pilsonības nedēļa, Ziemassvētku koncerts, Mācību priekšmetu nedēļas, skolas apkārtnes un pilsētas sakopšanas talkas, Pēdējā zvana diena, Absolventu tikšanās un Žetonu vakars.
Vēsture
1946. gadā blakus Tautas izglītības nodaļai Brīvības ielā 157 atvēra pirmo vakarskolu Jēkabpilī, kas 1956. gadā tika pārdēvēta par Jēkabpils vakarskolu. 1952. gadā tika atvērta Krustpils vakarskola Krustpils pilsētā, skola tika izvietota Krustpils Valsts nepilnās vidusskolas telpās Rīgas ielā 198. 1971. gadā tika izveidota un atklāta Jēkabpils rajona neklātienes vidusskola. 1976. gadā tika visas trīs iepriekšizveidotās skolas tika apvienotas, izveidojot Jēkabpils rajona vakara (maiņu) un neklātienes vidusskolu, kas atradās ēkā Rīgas ielā 198. No 1970.— 1987. gadam skolai bija vairāki konsultpunkti (kopskaitā 14), kas atradās Jēkabpils rajona pamatskolās un vidusskolās, kā arī Jēkabpils cietumā, kur mācības notiek joprojām. 2002. gadā vakara vidusskolu pārceļ uz ēku Meža ielā 9 (Daugavas kreisajā krastā), bet uz ēku Palejas ielā 32 (Daugavas labajā krastā), kur skola atradās no 2009. gada 1. jūlija. 2019. gadā skola tika pievienota Jēkabpils 2. vidusskolai.
Teodosijs I
Flāvijs Teodosijs (la, dzimis, miris ) bija Romas imperators. Pēdējais imperators, kurš valdīja pār visu impēriju. Pēc viņa nāves impērija tika sadalīta starp viņa dēliem, rietumu un austrumu daļā.
Dzīvesgājums
Teodosijs dzimis Spānijā, augsta armijas virsnieka ģimenē. Kopā ar tēvu piedalījies cīņās ar dumpiniekiem Britānijā. 374. gadā kļuvis par Romas provinces Mēzijas pārvaldnieku. Tomēr drīz vien sakarā ar tēva sodīšanu ar nāvi atgriezās Spānijā.
378. gadā, pēc romiešu sakāves Adrianapoles kaujā un imperatora Valensa nāves, Teodosijs kļuva par Romas karaspēka virspavēlnieku Balkānos. Šis solis padarīja viņu par faktisku impērijas austrumu daļas līdzvaldnieku (kopā ar Graciānu). 383. gadā, pēc Graciāna nāves, Teodosijs kļuva par pilntiesīgu impērijas austrumu daļas imperatoru un iecēla savu vecāko dēlu Arkādiju par līdzvaldnieku.
Pēc imperatora Valentiniāna II nāves 392. gadā Teodosijs kļuva par pilntiesīgu visas impērijas valdnieku.
Viņa valdīšanas laikā ar vairāku likumu palīdzību kristietība tika padarīta par oficiālo valsts reliģiju. Tāpat tika zaudēta Illīrijas province un tās teritorijā tika izmitināti goti, kas turpmāk kalpoja kā impērijas sabiedrotie (federāti). Visu savu valdīšanas laiku Teodosijam arī nācās piedalīties vairākos pilsoņu karos un cīnīties ar vairākiem troņa pretendentiem.
Teodosijs mira 395.gada 17. janvārī Milānā. Apbedīts tā paša gada novembrī Konstantinopolē. Pēc viņa nāves impērija tika sadalīta viņa dēliem: Arkādijam un Honorijam, kuri kļuva attiecīgi par Austrumromas un Rietumromas imperatoriem.
Tele2
Tele2 AB ir Zviedrijas telesakaru uzņēmums.
Vēsture
Līdz 2004. gadam uzņēmums strauji izvērsa savu darbību citās Eiropas valstīs, lielākoties pārpērkot citus uzņēmumus. Vēlāk Tele2 pārtrauca darboties vairākās no šīm valstīm, bet nostiprināja savas pozīcijas Ziemeļeiropā un Austrumeiropā.
2014. gada jūnijā paziņots, ka Tele2 Norvēģijas biznesu iegādāsies TeliaSonera. Tele2 pameta Norvēģiju pēc tam, kad tā neuzvarēja frekvenču izsolē. 2015. gada februārī darījumu atļāva Norvēģijas konkurences regulators.
2018. gada 10. janvārī paziņots, ka Tele2 Zviedrijā iegādāsies platjoslas interneta un kabeļtelevīzijas operatoru Com Hem.
Tele2 Latvijā
1995. gada 15. novembrī nodibināts uzņēmums SIA Baltel. 1997. gada 8. aprīlī SIA Baltel pārdēvēja par SIA Baltkom GSM.
2000. gada 3. oktobrī Zviedrijas Netcom AB meitas uzņēmums Tele2 AB par 277 miljoniem ASV dolāru iegādājās SIA Baltkom GSM 100 % kapitāldaļas. Līdz tam Baltkom GSM īpašnieki bija Latvijas uzņēmums Alīna (Baltkom GSM prezidentam Pēterim Šmidrem piederošs uzņēmums), ASV uzņēmumi Metromedia International Inc. un Western Wireless Int.Corp. 2001. gada 9. martā SIA Baltkom GSM pārdēvēja par SIA Tele2.
2004.gadā Tele2 sāka reklamēt mobilo internetu telefonā, un gadu vēlāk pirmais uzsāka darbību 3G tīklā (licences iegādātas 2002. gadā valstij samaksājot 5,8 miljonus latu), piedāvājot videozvanu, ātrāku datu pārraidi un mobilo internetu.
2018. gada 11. septembrī Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas (SPRK) rīkotajā izsolē par 5G radiofrekvenču spektra joslas lietošanas tiesību piešķiršanu uzvarēja Tele2 ar piedāvāto cenu 6,525 miljoni eiro. 2018. gada decembrī Tele2 uzbūvēja 1000. bāzes staciju Latvijā (Valkas novada Lugažos).
2019. gada vasarā Tele2 kā pirmais operators Latvijā iedarbināja 5G tehnoloģiju, sasniedzot 1 Gb/s lielu mobilā interneta ātrumu. 2019. gada 17. septembrī ar Bite Latvija nodibināts kopuzņēmums SIA Centuria, lai uzturētu kopēju abu sakaru operatoru radiotīklu un attīstītu 5G tīklu. Tā kā šī mobilo sakaru infrastruktūras koplietošanas partnerība saņēma vien daļēju SPRK apstiprinājumu, abi uzņēmumi nolēma šo sadarbību izbeigt.
2020. gada 24. februārī nodibināts SIA Tele2 meitas uzņēmums SIA Baltic Shared Services Center, kas sniedz informācijas tehnoloģiju infrastruktūras un mobilo sakaru tīkla uzraudzības un drošības pakalpojumus visu Baltijas valstu Tele2 mobilo sakaru operatoriem. 2021. gada pavasarī Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas veikti mērījumi apliecināja, ka Tele2 jau piekto gadu pēc kārtas Latvijā nodrošina vidēji ātrāko mobilā interneta lejupielādes ātrumu. Tele2 bija pirmais mobilo sakaru operators Eiropā, kas savām pakalpojumu reklāmām pievieno brīdinājuma tekstu "Lieto internetu atbildīgi!", vēršot uzmanību uz atbildīgu un jēgpilnu mobilā interneta un viedierīču lietošanu. 2021. gada decembrī Latvijā rīkotās 700 MHz frekvenču izsoles vairākās kārtās Tele2 par 4,65 miljoniem eiro ieguva 700 MHz frekvenču joslas, kas ļauj sākt vērienīgu 5G tīkla izvēršanu.
Kritika
Tele2 ir izpelnījies kritiku par savām mārketinga metodēm. Laikā, kad uzņēmums darbojās Lielbritānijā, to nosodīja par klientu piesaistīšanu savam tīklam bez viņu ziņas.
2009. gada oktobrī Tele2 Latvijā viltoja meteorīta nokrišanu (Mazsalacas meteorīts). Šī mārketinga akcija izpelnījās gan asu mediju kritiku, gan atzīta par izcilu reklāmas kampaņu.
Valērijs Ļeontjevs
Valērijs Ļeontjevs (ru; dzimis ) ir mansu tautības Krievijas popdziedātājs, kurš lielāko popularitāti ir guvis 1980. gados. 1996. gadā viņam tika piešķirts Krievijas Tautas skatuves mākslinieka tituls. Ļeontjevs ir saņēmis vairākus mūzikas apbalvojumus. V. Ļeontjevs tiek uzskatīts par vienu no pazīstamākajiem Krievijas estrādes māksliniekiem. 2016. gadā viņš nosaukts par vienu no 10 slavenākajiem Krievijas roka un popmūzikas dziedātājiem. Savā vairākas dekādes ilgajā mūziķa karjerā viņš ir izdevis vairāk nekā 20 studijas albumus, kas tikuši pārdoti vairākos miljonos kopiju.
Biogrāfija
Ļeontjevs piedzima Komi APSR Ustjusas ciemā veterināru-briežu audzētāju ģimenē. 1961. gadā ģimene pārcēlās uz Jurjevecu Ivanovas apgabalā, kur Ļeontjevs pabeidza skolu. Viņš vēlējās mācīties okeanogrāfiju, taču līdzekļu trūkuma dēļ nevarēja doties studēt. Vēlāk pievērsās dziedātāja karjerai. Pirmo solokoncertu viņš sniedza 1972. gadā. 1987. gadā absolvēja Kultūras institūtu. Ļeontjevs savos priekšnesumos apvieno dziedāšanu ar dejošanu un skatuves mākslas elementiem. Atveidojis arī vairākas lomas kinofilmās. Ļeontjevs ir ieguvis vairākas starptautiskās mūzikas balvas un nominācijas. 1991. gadā Ļeontjevs saņēma starptautisku mūzikas balvu The World Music Awards kā labākais izpildītājs un PSRS pārdoto ierakstu līderis.
Kārina Pētersone
Kārina Pētersone (dzimusi, Rīgā) ir latviešu Latvijas pasniedzēja, tulkotāja un politiķe, bijusī kultūras ministre un īpašu uzdevumu ministre sabiedrības integrācijas lietās, kā arī 7. Saeimas un 9. Saeimas deputāte, vadījusi Latvijas institūtu, bijusi Saeimas ģenerālsekretāre, Rīgas Latviešu biedrības domes locekle, A. Čaka biedrības un O. Vācieša biedrības biedre.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1954. gadā Rīgā teātra režisora un dramaturga Pētera Pētersona ģimenē. 1972. gadā absolvēja Rīgas 50. vidusskolu, 1978. gadā beidza studijas Latvijas Valsts universitātes Svešvalodu fakultātes angļu filoloģijas nodaļā. No 1978. gada līdz 1982. gadam K. Pētersone bija Rīgas Politehniskā institūta Svešvalodu katedras pasniedzēja. No 1982. gada līdz 1991. gadam — Latvijas Valsts Universitātes Angļu filoloģijas katedras vecākā pasniedzēja. Precējusies ar tulkotāju un dramaturgu Raimondu Auškāpu. Laulībā trīs bērni. 1989. gadā pabeidza studijas aspirantūrā.
Politiskā darbība
No 1991. gada līdz 1993. gadam K. Pētersone bija Latvijas Republikas Augstākās padomes priekšsēdētāja Anatolija Gorbunova palīdze. No 1993. gada līdz 1995. gadam viņa saglabāja līdzīgu palīga amatu, A. Gorbunovam kļūstot par 5. Saeimas priekšsēdētāju. No 1995. gada līdz 1996. gadam viņa bija 6. Saeimas deputāta, Eiropas lietu komisijas priekšsēdētāja A. Gorbunova palīdze, bet no 1996. gada līdz 1997. gadam — Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministra A. Gorbunova palīdze, vēlāk padomniece.
1997. gadā K. Pētersone uzsāka aktīvu politisko darbību, iestājoties partijā "Latvijas Ceļš" (LC) un no tās saraksta tika ievēlēta Rīgas domē. No 1997. gada līdz 1998. gadam viņa bija Rīgas domes deputāte un Kultūras, mākslas un reliģijas lietu komitejas priekšsēdētāja. 1998. gadā kandidēja 7. Saeimas vēlēšanās un kļuva par 7. Saeimas deputāti. No 1998. gada līdz 2002. gadam viņa bija Latvijas Kultūras ministre, sākotnēji Viļa Krištopana valdībā, saglabājot amatu arī sekojošajās Andra Šķēles un Andra Bērziņa valdībās. 2002. gadā kandidēja 8. Saeimas vēlēšanās, bet netika ievēlēta. Tāpat vēlētāju atbalstu neguva 2004. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās un 2005. gada Rīgas domes vēlēšanās.
No 2003. gada līdz 2006. gadam K. Pētersone bija Latvijas Nacionālās bibliotēkas Atbalsta biedrības direktore. No 2004. gada līdz 2006. gadam viņa bija Parex bankas padomes locekle. 2006. gadā pēc Ainara Latkovska demisijas K. Pētersone kļuva par Aigara Kalvīša valdības Īpašu uzdevumu ministri sabiedrības integrācijas lietās, kā Saeimā un valdībā neesošā "Latvijas Ceļa" partnera Latvijas Pirmās partijas (LPP) pārstāve.
No 2010. gada līdz 2015. gadam K. Pētersone bija Latvijas Institūta direktore. Pēc nonākšanas amatā apturēja darbību partijā LPP/LC.
2015. gadā K. Pētersone tika apstiprināta par pirmo Saeimas ģenerālsekretāri, kas ir administratīvs amats, kura pakļautībā strādā Saeimas kancelejas direktors un izpilddirektors, kā arī Personāla nodaļa, Protokola nodaļa, Informācijas nodaļa un parlamenta komisiju darbinieki. Šo amatu ieņēma līdz 2017. gada martam.
No 2017. gada oktobra atkal kļuva par Latvijas Nacionālās bibliotēkas Atbalsta biedrības direktori. No 2017. līdz 2018. gadam bija ārštata angļu valodas pasniedzēja augstskolā RISEBA. K. Pētersone ir latviešu studenšu korporācijas "Zinta" goda filistre.
Valsts prezidenta Andra Bērziņa aicināta, K. Pētersone bija Ordeņu kapitula locekle (2011—2015), turpinot šo lomu arī laikā, kad prezidents bija Raimonds Vējonis (2015—2019).
Krušvica
Krušvica - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz dienvidiem no Inovroclavas Paluku reģionā pie Notecas upes Goplo ezera krastā. Pilsēta pēc leģendas saistīta ar Polijas valsts dibināšanu.
Krušvica ir leģendārās goplānu cilts senais centrs VII - IX gadsimtā. Pēc leģendas Krušvicā Peles tornī peles sagrauza pusleģendāro IX gadsimta pirms Pjastu dinastijas valdnieku Popelu (Popiel) un viņa ļauno, bet skaisto sievu Riksu (Ryksa). Mūsdienās saglabājies tornis netiek atzīts par tik vecu. Popels pieminēts Galla Anonīma, Jana Dlugoša un Marcina Kromera rakstos. Pēc Popela nāves Krušvicā 842. gadā sanācis konvents, lai izvēlētos jaunu valdnieku. Nevarēdami vienoties, tika nolemts, ka pirmais cilvēks, kurš ieies pa pilsētas vārtiem, tiks atzīts par valdnieku. Pēc leģendas tas izrādījies kāds ebrejs, vārdā Abrahams Prohovņiks. Viņš gan atteicās no troņa un Abrahama vietā par valdnieku ievēlēja pirmo Pjastu dinastijas kņazu.
Ap 1015. gadu sakarā ar sacelšanos pret kristietības ieviešanu Pomerānijā uz Krušvicu no Kolobžegas pārcēla Pomerānijas bīskapa sēdekli. Pilsētā atrodas 1120. gadā celtā romāņu stila Pētera un Pāvija baznīca (Parafia Świętych Apostołów Piotra i Pawła w Kruszwicy).
Siguldas vēsture
Siguldas vēsture aptver laiku kopš Turaidas un Siguldas piļu dibināšanas senajos Gaujas līvu pilsnovados līdz mūsdienām.
Vissenākie laiki
Šī apkārtne bijusi intensīvi apdzīvota no 1. gt. p.m.ē. Senatnē Siguldas apkārtnē dzīvojušas zemgaļu ciltis (tā sauktie Gaujas zemgaļi), taču 11. gs šeit jau konstatējama pie somugriem piederošā lībiešu (Gaujas lībiešu) kultūra. Teritorijas priekšrocības izskaidrojamas ar to, ka Gauja senatnē bijusi ērti kuģojama, jo ūdens līmenis ir bijis krietni augstāks kā tagad. Gar Siguldu veda nozīmīgs tirdzniecības ūdensceļš no Baltijas jūras uz Vidzemes un Dienvidigaunijas zemēm. Turaida (līvu: Toro aida - "dievu dārzs") senos laikos ir bijusi galvenā osta Gaujas lejtecē. Siguldas apkaimē atradušies vairāki pilskalni: Satezeles (Līvu) (atrodas ap 2 km uz ZA no Siguldas stacijas, pazīstams ar savu valni), Turaidas, Kārļa, Viešu, Vikmestes, Nurmižu (atrodas Nurmižu rezervāta teritorijā), Kubeseles u.c. Šeit konstatēti arī vairāki uzkalniņkapi, piemēram, pazīstamie Saksukalna uzkalniņkapi.
Krusta kari un Livonijas periods
Turaidas pils valdnieks 13. gadsimta sākumā ir bijis pretrunīgi vērtētais Kaupo, kas vēlāk sadarbojies ar vācu krustnešiem. Turaidai uzbrukts 1206. gadā, kad šeit pret Kaupo sadumpojušos turaidiešus sakāva vācu krustneši ar Kaupo un toreizējā vācu sabiedrotā zemgaļu ķēniņa Viestarda palīdzību. Pils tika nopostīta, taču vēlāk atkal atjaunota. 1212. gadā pilij uzbruka igauņi, kurus sakāva vācieši no Rīgas. Satezeles valdnieks Dabrelis bija nesamierināms krustnešu pretinieks, kura pilij 1206. gadā arī uzbruka zemgaļu karapulki. Autines sacelšanās laikā 1212. gadā vācu izveidotajiem karapulkiem neizdevās pili ieņemt ar spēku un pēc ilgstoša aplenkuma lībieši paši ar noteikumiem padevās. Ar Satezeles pils kapitulāciju beidzās lībiešu brīvības cīņas.
Siguldas vārds pirmoreiz vēstures avotos parādījās 1207. gadā, kad Siguldas apkārtnes zemes tika sadalītas starp Zobenbrāļu ordeni un Rīgas arhibīskapu Albertu un tika celta (1207 - 1209) Zobenbrāļu ordeņa pils, kas vēlāk pārgāja Livonijas ordeņa īpašumā. Tādējādi Sigulda kļuva par ordeņa valsts robežas sargu pastāvīgajos karos starp Rīgas arhibīskapiju un Livonijas ordeni. Siguldas pils bija ordeņa komturu, bet vēlāk landmaršala mītne. Savukārt Gaujas labajā krastā tika uzceltas Turaidas un Krimuldas pilis, kas nonāca attiecīgi Rīgas arhibīskapijas un Rīgas domkapitula valdījumā. Turaidas vecās koka pils vietā, kas 1212. gada bija stipri cietusi, 1214. gadā tika uzcelta mūra pils. Krimuldas pils tikusi uzcelta 1255. - 1273. gadā. Pastāvīgo karu laikā šīs pilis bieži mainīja īpašniekus.
Sākumā Siguldas pils bijusi kastellas tipa, taču ap 14. gadsimtu pārbūvēta par konventa tipa celtni. Pie pils pamazām izveidojās tirgotāju mītnes un tika celtas citas ēkas, to skaitā Siguldas baznīca (altārdaļa celta 1225. gadā). 1226. gadā Romas pāvesta legāts Vilhelms no Modenas nodibināja Siguldas draudzi.
15. gadsimtā šeit jau bija izveidojusies neliela pilsētiņa, kuru 1413. gadā Žilbērs de Lanuā aprakstīja šādi: "Un es devos pie landmaršala, kas atradās kādā pilsētā, septiņas jūdzes no turienes [Rīgas], blakus kādai pilsētai, vārdā Sigulda (ville que l’on nomme Zeghevalde)." Livonijas karā (1558-1583) Siguldu divreiz izpostīja Ivana IV karaspēks.
Pārdaugavas hercogiste
Jau 1561. gadā, pēc Livonijas Konfederācijas spēku sagrāves Ērģemes kaujā, pēdējais ordeņa mestrs Gothards Ketlers, kurš vēlāk kļuva par Kurzemes hercogistes pirmo hercogu, nodeva Livonijas zemes Polijai - Lietuvai. Rezultātā visa Vidzeme ar Latgali un Dienvidgauniju nonāca Pārdaugavas Livonijas provincē (nedaudz vēlāk - hercogistē). Tā kā Rīgas pilsēta atteicās parakstīt padošanās aktu, hercogistes administrators ("Livonijas hetmanis") Jānis Hodkevičs par savu rezidenci izvēlējās Siguldas pili. Vēlāk, kad pils ar pilsētiņu nonāca Cēsu vaivadijas sastāvā, Siguldas pils bija stārastijas centrs. No šī laika saglabājušās vērtīgas ziņas par pili un blakus esošo pilsētiņu, jo tika veikta pils revīzija. Te atradusies baznīca, stallis, amatnieku darbnīcas un tirgotāju mītnes. Poļu-zviedru kara (1600-1629) sākumposmā, 1601. gadā, pili ieņēma zviedri, taču drīz vien lietuvieši un poļi to atkaroja. Tikai kara beigās pili atkal pārņēma zviedri. Lielgabalu apšaudes rezultātā pils un pilsētiņa tika sagrauta. 1601. vai 1602. gadā zviedri ieņēma arī Krimuldas pili, taču drīz vien to atstāja, nopostīdami pili un nepilnīgi arī pilsētiņu, lai poļu karaspēkam nebūtu apmešanās vietas. Krimuldas apkārtni zviedri atkal pārņēma 1621. gadā. Šajā laikā risinājušies notikumi saistībā ar Turaidas Rozi - Maiju, kas iemūžināti Raiņa traģēdijā "Mīla stiprāka par nāvi" (1927). Kaut gan bieži šie notikumi tiek saukti par leģendu, to pamatā ir reāli fakti un personības.
Zviedru Vidzeme
Pēc kara Vidzeme tika iekļauta Zviedrijas karaļvalsts sastāvā. Tā kā Siguldas pils tika sagrauta, tad tā zaudēja savu militāro nozīmi un kļuva par muižas centru. Vecajā priekšpilī tika uzceltas vairākas jaunas saimniecības ēkas un pilsmuižas īpašnieki sāka vairāk pievērsties saimnieciskajai darbībai. Gustavs II Ādolfs pili nodeva Gabriēlam Okseršernam (1587—1640; Gabriel Gustafsson Oxenstierna), taču pēc Kārļa XI veiktās muižu redukcijas pils nonāca kroņa (Zviedrijas karaļa) īpašumā. Zviedru laikos pilsmuižas klētī tika izveidota draudzes skola, tāpat kā daudz kur citur Vidzemē. Vienīgā lasāmviela te bija kristiešu dziesmu grāmatas. Tomēr skolas apmeklējuma līmenis bija zems, tas izskaidrojams gan ar saimnieciskiem, gan reliģiskiem apsvērumiem. Tā kā šajā laikā pilsmuiža tika nomāta, nevis bija muižnieka īpašums, pieauga muižnieku vardarbība un zemnieku ekspluatācija. Muižnieks centās iegūt maksimālus labumus sev, jo zināja, ka muižu viņš nemantos. Saglabājušās ziņas arī par zemniekiem no Siguldas apkaimes, kas devušies sūdzēties pie zviedru valstsvīriem, tomēr parasti tas nedeva nekādus rezultātus. Arī Krimulda 1625. gadā tika dāvināta jau minētajam Zviedrijas valsts padomniekam Okseršernam. Attīstoties šaujamieročiem, visas trīs pašreizējās Siguldas pilsētas teritorijā ietilpstošās pilis zaudēja savu cietokšņa nozīmi un tika izmantotas saimnieciskiem nolūkiem, to akmeņi izmantoti citu būvju mūrēšanai un tās pamazām pārvērtās drupās.
Krievijas Impērijas sastāvā
Lielais Ziemeļu karš un mēris paņēma ļoti daudzu Siguldas apkārtnes iedzīvotāju dzīvības. Siguldas pilsmuiža karā tika stipri izpostīta, un mēra rezultātā 75,8% visu Siguldas draudzes locekļu nomira. Pēc kara dzīve šeit pamazām atjaunojās un miers sekmēja uzplaukumu. Mainījās arī Siguldas pilsmuižas īpašnieki - sākumā tā nokļuva Krievijas valsts, bet vēlāk fon Lasī, Braunu, Borhu un vēlāk Kropotkinu dzimtu īpašumā. Gar Rīgas - Pleskavas ceļu tika uzcelti 6 krogi, kuri kalpoja gan kā naktsmājas, gan kā vietējās sabiedrības satikšanās vieta. Pār Gauju darbojās plostu vai laivu pārceltuve. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1819. gadā sākās klaušu laiki, bet vēlāk notika zemes izpirkšana. Izglītību nodrošināja Siguldas draudzes skola un pagastskola, taču apmeklējuma līmenis nebija visai augsts. 1878. - 1881. gadā Olgas Kropotkinas valdīšans laikā tika uzcelta neogotiskā Siguldas Jaunā pils. Satiksmi ar Rīgu nodrošināja jaunais Rīgas - Pleskavas lielceļš, bet Siguldas kā Krievijā populāras atpūtas vietas uzplaukums sākās ar dzezceļa līnijas Rīga - Valka atklāšanu 1889. gadā. Šo projektu virzīja kņazs Nikolajs Kropotkins. kas atbalstīja arī zemnieku zemes izpirkšanu, kā arī zemes izpirkšanu tirgotāju un citu privātpersonu vajadzībām. Pēc Šveicē redzētā parauga viņš izveidoja arī ragavu nobrauciena trasi ar vienu virāžu netālu no savas muižas, tādējādi kļūdams par bobsleja aizsācēju Siguldā. Ap šo laiku Siguldā tika atklāta arī viesnīca Hotel Segewold, kas funkcionē vēl mūsdienās. Daudzi turīgi cilvēki šeit būvēja vasarnīcas un ap 1909. gadu Siguldā dzīvoja jau ap 900 cilvēku, bet kopumā vasarās šis skaitlis bija daudz lielāks. Siguldā uzturējušies tādi tajos un tagadējos laikos pazīstami cilvēki kā Malvīne Vīgnere-Grīnberga, Paula Baltābola, Felicita Ertnere, Vilma Egliņa-Nāra, Alfrēds Kalniņš, Teodors Zaļkalns, Mārtiņš Buclers, Anna Brigadere, Reinis Kaudzīte. Arī Krimuldai Krievijas Impērijas laikos nomainījās īpašnieki: 1726. - 1817. gadā tā bija kapteiņa Helmersena īpašumā, bet 1817. - 1921. gadā tā piederēja firstam Johanam Līvenam, kura laikā izveidojas vēl mūsdienās redzamā muižas apbūve. 1854. gadā Krimuldas pilī atvaļinājumu pavadīja Vidzemes ģenerālgubernators Aleksandrs Suvorovs, bet 1863. gadā te ciemojies pat cars Aleksandrs II. Šim apmeklējumam gatavojoties, 1862. gadā tika uzbūvēts Serpentīna ceļš uz Krimuldu. Turaidas pils stipri cieta ugunsgrēkā, kas pilī plosījās 1776. gadā. Pirmā pasaules kara gados tika nopostītas daudzas vasarnīcas un pansijas, Sigulda zaudēja daļu savas skaistās koka apbūves.
Latvijas Republikas laiks
Brīvības cīņu laikā tika nopostīta vecā Siguldas dzelzceļa stacija. Brīvvalsts laikā pamazām sākās jauns Siguldas uzplaukums. Siguldas jaunā pils līdz ar agrārreformu 1922. gadā pārgāja Latvijas rakstnieku un žurnālistu arodbiedrības (vēlāk Latviešu preses biedrības) īpašumā, kas to izveidoja par atpūtas vietu. Krimuldas pils ar tuvējo apkārtni agrārreformas gaitā tika atsavināta un nodota Latvijas Sarkanā Krusta pārziņā, kas šeit izveidoja bērnu sanatoriju kaulu tuberkulozes slimniekiem. Turaidas pils 1924. gadā tika iekļauta valsts aizsargājamo pieminekļu sarakstā, tomēr nekādi atjaunošanas darbi te netika veikti.
Inčukalna pagasts
Inčukalna pagasts ir viena no Siguldas novadu administratīvi teritoriālajām vienībām, Gaujas kreisajā krastā. Robežojas ar sava novada Krimuldas un Allažu pagastiem, Saulkrastu novadu Sējas pagastu, kā arī Ropažu novada Vangažu pilsētu un Ropažu un Garkalnes pagastiem. Pagasta centrs ir Inčukalnā.
Siguldas vēsture
Latvijas Republikas laiks
Atjaunojās biedrības "Vidzemes Šveice" darbība, kura tika izveidota jau Krievijas Impērijas laikā, un veidojās arī jaunas biedrības un pašdarbības kolektīvi: Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrība, teātris "Arkādija", "Raiņa klubs" un daudzi citi. 1925. gadā Siguldai tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss, bet 1928. gadā Sigulda ieguva pilsētas tiesības. Kopš 1923. gada Siguldas apbūvi noteica pamazām topošais pilsētas plāns. Tika uzcelta jaunā romantisma stilā būvētā Siguldas stacija, kas nereti tiek dēvēta par vienu no tā laika skaistākajām dzelzceļa stacijām Latvijā. 1930. gadā pēc arhitekta Konstantīna Pēkšēna projekta Siguldas luterāņu baznīcai tika uzcelts arī tornis. Siguldā kādu laiku uzturējies slavenais tautasdziesmu vācējs Krišjānis Barons. Sākoties Ulmaņa diktatūrai, daudzas biedrības tika slēgtas, un turpmāk pilsētas valdi iecēla Iekšlietu ministrs. Šai laikā tika uzcelts Siguldas tilts, kas ievērojami atviegloja satiksmi pār Gauju.
Voruta
Voruta vai Varuta bija Lietuvas dižkunigaiša Mindauga rezidence. Pils atrašanās vieta meklēta Nemunas un tās pieteku Dubīsas, Šventojas un Neres tuvumā, kur šai laikā droši pierādīti Mindauga dzimtas valdījumi. Agrāk tika pieņemts, ka Mindauga pils atradusies vai nu Kernavē vai Viļņā. Jaunākie arheoloģiskie izrakumi liecina, ka Vorutas pils bijusi Šeiminiškēļu pilskalnā, kas atrodas netālu no Anīkšču pilsētas pie Vorēles upītes, kuras agrākie nosaukumi bijuši Varutis/Varute, Varelis, Variukas. Šis pilskalns pēc saviem izmēriem ir lielākais Austrumlietuvā. Pirmo reizi šajā vietā Vorutas pili 1935. gadā ierosināja lokalizēt etnologs un valodnieks Eduards Volters.
Siguldas vēsture
Padomju un nacistu okupācijas un inkorporācija PSRS
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā arī Siguldā 1941. gadā notika iedzīvotāju deportācija uz Sibīriju. Kad vācu karaspēks tuvojās Siguldai, atejošā Sarkanā armija uzspridzināja Gaujas tiltu. Vācu okupācijas laikā Siguldas Jaunajā pilī izvietojās armiju grupas Nord štābs. Sarkanās armijas uzbrukuma laikā 1944. gadā nopostīja Siguldas dzelzceļa staciju un brīvdabas estrādi.
Inčukalna pagasts
Vēsture
Inčukalns pirmoreiz vēstures avotos minēts 1436. gadā. 1935. gadā pagasta platība bija 112,5 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Inčukalna un Griķu ciema padomes. 1954. gadā Griķu ciemu pievienoja atpakaļ Inčukalna ciemam. 1961. gadā daļu ciema teritorija pievienoja Vangažu strādnieku ciematam un 1977. gadā daļu Krimuldas ciemam. 1990. gadā ciemu pārdēvēja par pagastu. 2006. gadā Inčukalna pagasts reorganizējās par Inčukalna novadu. 2009. gadā novads tika reorganizēts vēlreiz, apvienojot ar Vangažu pilsētu. 2021. gadā Inčukalna novadu sadalīja - Vangažu pilsētu iekļāva Ropažu novadā, savukārt Inčukalna pagastu iekļāva Siguldas novadā.
Siguldas vēsture
Padomju un nacistu okupācijas un inkorporācija PSRS
Latvijas PSR laikā Siguldā darbojās trīs sanatorijas, kā arī viena tūristu bāze Turaidā. 1969. gadā tika izveidots gaisa trošu ceļš uz Krimuldu. Dabas aizsardzību ap Siguldu sekmēja Gaujas nacionālā parka izveidošana 1973. gadā. 1979. gadā uzcēla kājnieku tiltu pār Gauju pie Laurenčiem. Tika uzcelts televīzijas tornis, sāka darboties Siguldas 2. vidusskola. Netālu no Siguldas pils 1985. gadā Siguldā atklāja Krišjāņa Barona pieminekli, bet Turaidā atklāja Dainu kalnu ar Induļa Rankas veidotajām skulptūrām. Ar dienvidslāvu speciālistu palīdzību 1986. gadā uzcēla bobsleja trasi. Pilsētā darbojās vairāki deju, koru kolektīvi. 1988. gadā izveidoja Turaidas muzejrezervātu, kurš ietver 41 ha lielu platību. Atmodas kustības laikā izveidojās Vides aizsardzības kluba un Latvijas Tautas frontes Siguldas nodaļas. 1989. gada pašvaldību vēlēšanās uzvarēja Tautas frontes pārstāvji.
Voruta
Vēstures liecības
Mindauga pils pirmo reizi pieminēta Atskaņu hronikas tekstā 1250. gada Livonijas ordeņa karagājienā uz Lietuvu. Kaut arī Mindauga pils nav nosaukta vārdā, tomēr skaidri noprotama tās atrašanās vieta starp Nalsenes un Žemaitijas zemēm. Vorutas pils vārds pieminēts Volīnijas hronikā sakarā ar Tautvila uzbrukumu Mindauga rezidencei 1251. gadā.
Frīdrihs fon Pernšteins
Frīdrihs fon Pernšteins (de, la, ap 1270—1341) bija franciskāņu ordeņa brālis, Rīgas arhibīskaps 21.03.1304.—1341. gadā.
Voruta
Vēstures liecības
Vēl 16. gadsimta tekstos Anīkšču apvidus tika saukts par "Leišu novadu (Leičiai) vai Leituvas (Lētuvas) novadu - у Лейтахъ (1532); у войтовъстве Левътевскомъ (1569), до Лейтовского рубежа (1545)