cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nurmuižas pils
Vēsture
Līdz 13. gadsimtam atradās Vanemas zemē, vietvārds cēlies no līvu valodas vārda nurm ("lauks"). Iespējams, ka pils celta uz kādas vecākas vasaļa pils pamatiem un jau 14. gadsimtā pie tās pastāvējis miestiņš, kas karos vairākkārt nopostīts. Vēsturē šī vieta pirmo reizi minēta 1380.gadā.
Pēc Livonijas ordeņa valsts sabrukuma 1566. gadā Kandavas fogtu muižu savā īpašumā ieguva Georgs fon Firkss.
Uzskata, ka 16. gadsimta beigās uzcēla četras ēkas ap iekšpagalmu.
1594. gadā muižas īpašnieki uzcēla Nurmuižas baznīcu, kurā apglabāti Georgs un Anna fon Firksi (1600). Fon Firksi bija viena no varenākajām Kurzemes dzimtām. Viens no tiem pat bijis hercoga Jēkaba sūtnis Francijas karaļa galmā.
Pils pārbūvēta 17. gs. beigās, 1830. un 1880. gados un 1909.- 1912. gadā pēc arhitekta Vilhelma Bokslafa projekta.
Pirms Pirmā pasaules kara sākuma pils īpašnieks bija Ernests Heinrihs Oto fon Firks (1866—1914), kas 1893. gadā bija precējies ar rakstnieci Alisi Konstanci Natāliju Virdžīniju Rādenu.
1905.gadā, tikai tāpēc vien, ka barons Ernests Heinrihs Oto fon Firkss 19.gadsimta beigās uzbūvējis pagasta skolu, viņa pilij dedzinātāji nav ķērušies klāt.
Muižkungs bijis kaislīgs ceļotājs, un peldoties Nīlā, viņu gandrīz notiesājis krokodils. Vietējais nūbietis ir izglābis fon Firksu, bet pats gāja bojā. Pateicībā par savas dzīvības glābšanu, fon Firks aicināja viesos pie sevis glābēja sievu ar trīm bērniem, ko apliecinā veca fotogrāfija.
Latvijas PSR laikos muižas pilī bija izvietota Laidzes kolhoza un pēc tā reorganizācijas padomju saimniecības "Okte" administrācija. 2004. gadā to iegādājās SIA "Nurmuižas pils", kuras īpašnieks ir Oļegs Fiļs.
Raksturojums
Nurmuižas pils telpas uzskatāmas par vienu no efektīgākajām neoklasicisma interjeru paraugiem Latvijas pilīs. Muižas apbūves kompleksu veido vairākas 18.-19. gadsimtā celtas ēkas, to papildina ainavu parks.
Nurmuižas pils ir nocietināta ēka ar mazu iekšējo pagalmu, kas sastāv no galvenā taisnstūrveida divstāvu korpusa un pagarinātiem dienvidaustrumu fasādes spārniem.
Pēc arhitekta Vilhelma Bokslafa vadītās pils rekonstrukcijas ap logailu apmalēm, sandrikiem un stūru rustiem saglabājies sgrafito tehnikā veidots manierisma stila dekors. Pēdējā pārbūvē pils ieguva arī vairākas neoklasicisma garā stilizētas telpas, sākot ar vestibilu un kāpņu telpu un beidzot ar vairākām plašām parādes telpām. Otrajā stāvā saglabājušās pils reprezentācijas telpas — ēdamistaba, zāle un muzikantu istaba — kurās redzamas kolonnas, balti glazētas klasicisma laikmeta krāsnis, bagātīgi rotāts kamīns, sienu un griestu dekoratīvā apdare.
Karstgalvis Rods
Rods Kimbls ir pašpasludināts kaskadieris, kurš gatavojas savam dzīves lielajam lēcienam pāri piecpadsmit autobusiem, lai savāktu naudu sava patēva Frenka sirds operācijai.
Jolzas upīte
Tek austrumu virzienā. Ietek Lielajā Asūnes ezerā pie Asūnes. Upi šķērso valsts autoceļš V623 (M.Asūne – Robežnieki). Pie upes atrodas Mazā Asūne, Mazā Jolza.
Nurmuižas pils
Atdzīvināšana
Kopš 2005. gada notiek vērienīgi pils kompleksa atjaunošanas darbi, kuru veic bankiera, ABLV bankas akcionāra Oļega Fiļa labdarības fonds. Kā pats Oļegs atzīst, Nurmuižas iegāde viņam bijis tipisks trekno gadu spontāns pirkums. Viņš pat neesot ievērojis, ka muiža ir arhitektūras piemineklis un ka tajā dzīvoja 10 vietējo čigānu ģimenes. Tiem viņš vēlāk nopirka un izremontēja dzīvokļus citās apkārtējās mājās.
Piesaistītais restaurācijas arhitekts Ēriks Cērpiņš pirmkārt uzsācis 30 ēku konservāciju, kas turpinājās trīs gadus. Šobrid jau atjaunota lielākā daļa saimniecības ēku — dārznieka māja, kalve, stallis parādes zirgiem un darba zirgiem, aitu kūts, govju kūts, viena no trim kalpu mājām, klēts, krogs, arī divi dīķi un akmens tiltiņš, vecie muižas vārti, siltumnīca un oranžērija. Izkopts pils parks. Žurnālisti pamanīja, ka īpašniekam muižas atjaunošana nav “projekts”, bet drīzāk misija.
Nelūgtie viesi
"Nelūgtie viesi" (en) ir 2005. gada komēdija, kuras režisors ir Deivids Dobkins. Galvenās lomas atveido Ouens Vilsons, Vinss Vons, Kristofers Volkens, Reičela Makadamsa, Aila Fišere, Bredlijs Kūpers un Džeina Sīmūra. Filmas pirmizrāde notika.
Džons un Džeremijs ir divi nelabojami siržulauzēji, kuri paslepus ielavās kāzās, lai izmantotu tajās esošo romantisko noskaņu savā labā. Abi nonāk pretrunā ar saviem uzskatiem, kad Džons satiek Klēru un iemīlas viņā.
Ņiigata
Ņiigata (ja, Niigata-shi, ) ir pilsēta Japānā, Ņiigatas prefektūras administratīvais centrs. Pilsēta atrodas Japāņu jūras krastā, Honsju salas ziemeļrietumos. 2016. gadā pilsētā dzīvoja 807 tūkstoši iedzīvotāju. Meidzi restaurācijas laikā Ņiigata kļuva par brīvostu. Pilsētā valda mitrs subtropu klimats.
Kaķu grovs
Kaķu grovs (ltg) Ļutavcu ezera pieteka Krāslavas novadā. Ietek ezera rietumu krastā
Aizstirne
Aizstirne ir ciems Balvu novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 2,2 km no pagasta centra Rugājiem, 18,2 km no novada centra Balviem un 225,7 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas uz dienvidiem no autoceļu P47 (Balvi–Kapūne) un V488 (Rugāji–Ranguči) krustojuma.
Bērzuleja
Bērzuleja ir ciems Rugāju novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 5,5 km no pagasta un novada centra Rugājiem un 214,7 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Vornīnes upes krastā.
Jānis III
Jānis III (la, dzimis ap 520. gadu, miris ), īstajā vārdā Džovanni Katalīno (it), bija Romas pāvests no 561. gada jūlija līdz 574. gada jūlijam. Jāņa III pontifikāta laikā, kas ilga aptuveni 13 gadus, nemitīgi notika lombardiešu iebrukumi, tāpēc nav saglabājušās rakstiskas liecības par šo periodu. Ir zināms, ka bijis augstsirdīgs un iestājās par tautas labklājību.
Latviešu strēlnieku laukums
Latviešu strēlnieku laukums ir Rīgas laukums starp 11. novembra krastmalu, Rātslaukumu, Kaļķu ielu un Grēcinieku ielu.
Ulmaņa režīma laikā, pastāvot nodomam būvēt Rīgas pārvaldes namu, starp rātsnamu un krastmalu, nojaucot vēsturiskās ēkas, tika likvidēti četri kvartāli, taču līdz Otrajam pasaules karam bija izrakta tikai būvbedre.
Tagadējais laukums tika izveidots 1970. gadā. Tajā pašā gadā tika atklāts Latviešu sarkano strēlnieku muzejs, kas kalpoja Komunistiskās partijas propagandas mērķiem. 1993. gada 1. jūlijā Latviešu strēlnieku muzeja telpās tika atklāts Latvijas Okupācijas muzejs. 1971. gadā laukumā tika uzstādīts Piemineklis Latviešu strēlniekiem.
Ķīnas Nacionālais muzejs
Ķīnas Nacionālais muzejs (zh, ) ir mākslas un vēstures muzejs, kas atrodas Ķīnas galvaspilsētā Pekinā, Tiaņaņmeņa laukumā. Ar vairāk kā 1,5 miljoniem eksemplāru lielu kolekciju tas ir viens no lielākajiem muzejiem pasaulē. Pēc 2017. gada datiem muzeju apmeklēja ap 8,063 miljoniem apmeklētāju, kas to padara par otro apmeklētāko muzeju pasaulē aiz Luvras.
Muzejs ir izveidots ar mērķi, lai izglītotu cilvēkus par Ķīnas mākslu un vēsturi. Muzejs ir izveidots 2003. gadā, apvienojot Ķīnas Revolūcijas muzeju ar Ķīnas Nacionālo mākslas muzeju. Muzeja ēka ir pabeigta 1959. gadā un tā ir celta par godu Ķīnas Tautas Republikas desmitajai izveidošanas gadadienai. Ēkas kopējais garums ir 313 metri, platums 149 metri, bet tās augstums četros stāvos sasniedz 40 metru augstumu. Kopējā ēkas platība ir ap 200 000 m2.
Anengofa
Anengofa ir ciems Balvu novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta dienvidos 7,8 km no pagasta centra Rugājiem, 25,9 km no novada centra Balviem un 229,3 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem Palaceņas upes krastā.
Johanness Feters
Johaness Feters (de; dzimis Drēzdenē, Vācijā) ir vācu vieglatlēts, startē šķēpa mešanas sacensībās. Uzvarējis 2017. gada Pasaules čempionātā vieglatlētikā Londonā. 2020. gada septembrī Polijas pilsētā Hožovā uzstādītais personiskais rekords 97,76 metri ir Vācijas rekords un ierindo J. Feteru otrajā vietā visu laiku tālāko šķēpa metēju rangā, uzreiz aiz pasaules rekordista Jana Železnija.
Alksnāja iela (Rīga)
Alksnāja iela ir iela Rīgā, Centra rajonā, Vecrīgā. Tā sākas krustojumā ar Mārstaļu ielu un beidzas krustojumā ar Kalēju ielu.
Alksnāja iela pastāv no 1401. gada. Laika gaitā tās nosaukums vairākkārt mainījies: 1577. gadā iela tika pārsaukta par Peitavas ielu, 17. gadsimtā par Lielo Peitavas ielu. No 1861. gada to sauca par Reformātu ielu, bet no 1950. gada – par Sarkanās Gvardes ielu. 1987. gadā iela atguva savu sākotnējo Alksnāja ielas nosaukumu.
Ielu savienojumi
Alksnāja iela ir savienota ar šādām ielām:
Baldones (Rugāju pagasts)
Baldones (arī Baldūne, Baldūnes) ir ciems Balvu novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 11,2 km no pagasta centra Rugājiem, 23,4 km no novada centra Balviem un 213,0 km no Rīgas.
Cīņas sports 1912. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Cīņas sports 1912. gada vasaras olimpiskajās spēlēs bija viens no olimpiādes programmā iekļautajiem sporta veidiem. Tā sacensības notika Stokholmā no 6. līdz 11. jūlijam. Programmā bija tikai grieķu-romiešu cīņā piecās svara kategorijās. Cīkstoņi sacentās Stokholmas olimpiskajā stadionā uz trim 5x5 metru paklājiem. Cīņas viena kārta ilga 30 minūtes, to tiesāja trīs tiesneši. Pēc katras kārtas tiesneši varēja atzīt vienu no cīkstoņiem par uzvarētāju, abiem piešķirt zaudējumu pasīvas cīņas dēļ vai nozīmēt cīņas turpināšanai nākamo kārtu, kārtu skaits nebija ierobežots. Par uzvarētāju tika atzīts sportists, kurš spēja savu pretinieku nosviest uz pleciem vai ar tiesnešu lēmumu.
Vidējā svarā cīņa starp Krievijas pārstāvi igauni Martinu Kleinu un somu Alfredu Asikainenu ilga 11 stundas un 40 minūtes un ir garākā olimpisko cīņu vēsturē. Otrā dienā Kleinam vajadzēja cīnīties finālā, bet viņš bija tā noguris, ka no finālcīņas atteicās un viņa pretinieks zviedrs Klāss Juhansons ieguva zelta medaļu bez cīņas. Savukārt pussmagā svara finālisti zviedrs Anderss Ālgrēns un soms Ivars Bēlings cīnījās deviņas stundas, pēc tam tika paziņots, ka cīņa beigusies neizšķirti. Rezultātā nolēma abus cīkstoņus apbalvot ar sudraba medaļu.
Dalībnieki
Sacensībās piedalījās 170 cīkstoņi no 18 valstīm:
Iekavās uzrādīts cīkstoņu daudzums no valsts.
Locupe
Locupe var būt:
Makeva
Makeva (raksta - Maqewa vai Manggewa, vai Mungaiwa) ir sala Fidži, viena no salām Ringolda salu arhipelāgā. Sala atrodas uz ziemeļiem no otrās lielākās Fidži salas Vanua Levu. Tās kopējā platība ir 26,05 hektāri.
Amatu iela (Rīga)
Iela izveidojās 13. gadsimtā. Sākot ar 1258. gadu, ielā atradies Franciskāņu klosteris, no kura cēlies ielas senākais nosaukums – "iela pretim pelēkajiem brāļiem". 14. gadsimtā ielā uzcēla Lielās un Mazās ģildes ēkas un ielas nosaukums tika mainīts uz Ģildes ielu. 1936. gadā iela ieguva savu tagadējo nosaukumu.
Ielu savienojumi
Amatu iela ir savienota ar šādām ielām:
Čika
Čika (hr, la; dzimusi 11. gadsimta pirmajā pusē Zadarā, mirusi pēc 1095. gada Zadarā) bija horvātu benediktiešu mūķene, Zadaras Svētās Marijas baznīcas dibinātāja. Viņa arī ir pazīstama kā Čikas stundu grāmatas autore, kas ir vecākā Eiropā saglabājusies lūgšanu grāmata personīgajai lietošanai.
Čika bija Dujama un Vekenegas meita, priora Madi radiniece, Andrija sieva un Vekengas māte. Viņa bija dižciltīgās patriciešu Madi ģimenes locekle. Pēc vīra nāves 1066. gadā Čika ar ģimenes palīdzību atklāja Zadaras Svētās Marijas klosteri. Karalis Petars Krešimirs IV, klosteri pakļaujot zem karaliskās aizsardzības, Čiku nodēvēja par savu māsu, lai gan šāda radniecība tiek apšaubīta.
Kelelevu
Kelelevu ir koraļļu sala Fidži, viena no salām Ringolda salu arhipelāgā. Tās tuvumā atrodas vēl divas saliņas — Taininbeka un Tauraria, kas ir tālāk uz rietumiem, taču, neskaitot tās, Kelelevu ir 30 kilometrus no tuvākās salas — Vetauua. Kelelevu platība ir 1,5 kvadrātkilometri. Tās augstākais punkts ir 12 metrus virs jūras līmeņa.
Uz Kelelevu atrodas Nalutu ciemats, kur zveja ir vienīgā nozīmīgā saimnieciskā darbība.
Pateicoties salas koraļļu biotopam, tai ir nacionāla nozīme, kā izklāstīts Fidži Bioloģiskās daudzveidības stratēģijā un rīcības plānā.
Anglikāņu iela (Rīga)
Anglikāņu iela ir iela Rīgā, Centra rajonā, Vecrīgā. Tā sākas krustojumā ar Pils ielu un beidzas pie 11. novembra krastmalas (savienojums ar to iespējams tikai gājējiem).
Iela pastāv no 16. gadsimta beigām. Ielas sākotnējais nosaukums bija Miesnieku Vaļņu iela, jo tā veda uz jauno Miesnieku bastionu. 1859. gadā ielas nosaukumu mainīja uz Anglikāņu baznīcas ielu, jo šeit atrodas Rīgas Anglikāņu Svētā Pestītāja baznīca (Anglikāņu ielā 2). Latvijas PSR laikā ielu pārdēvēja par Bibliotēkas ielu. 1989. gadā tai tika piešķirts tagadējais Anglikāņu ielas nosaukums.
Ielu savienojumi
Anglikāņu iela ir savienota ar šādām ielām:
Sojuz MS-13
Sojuz MS-13 (Союз МС-13) bija Krievijas kosmosa kuģis apkalpes nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Tas orbītā tika palaists 2019. gada 20. jūnijā; uz zemes atgriezās 2020. gada 6. februārī.
Apkalpe
Kuģa Sojuz MS-13 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Dublējošā apkalpe:
Lidojuma gaita
Kosmosa kuģis ar staciju saslēdzās 20. jūnijā 22:47:50 UTC (aptuveni sešas stundas pēc starta) pie Zvezda moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās notika automātiskā režīmā.
24. augustā bija paredzēta bezpilota kosmosa kuģa Sojuz MS-14 pieslēgšanās pie Poisk moduļa. Pietuvošanās tika atcelta, kad Kurs saslēgšanās sistēmā Poisk modulī radās kļūda. Tika pieņemts lēmums Sojuz MS-14 veikt saslēgšanos 27. augustā pie Zvezda moduļa. Lai atbrīvotu Zvezda moduļa saslēgšanās mezglu, tam pievienotais kosmosa kuģis Sojuz MS-13 26. augustā tika pārvietots uz Poisk moduli, jo pilotējamo kuģi varēja vadīt rokas režīmā. Pārkabināšanās laikā tajā atradās apkalpe Skvorcovs, Parmitāno un Morgans. Sojuz MS-13 no Zvezda moduļa atvienojās 03:35 UTC un saslēdzās ar Posk 03:59 UTC.
No stacijas Sojuz MS-13 atvienojās 05:50:28 UTC. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 09:12:45 UTC, 147 km uz dienvidaustrumiem no Žezkazghanas, Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 200 dienas 16 stundas 44 minūtes.
Locupe (Dagdas ezera pieteka)
Iztece - no Speilukalna ezera. Tek rietumu virzienā. Caurtek Loceitim un Mazajam Kautra ezeram. Ietek Dagdas ezerā tā galējos austrumos t.s. Mazajā ezerinā pie Veizinišķiem. Upi šķērso valsts autoceļš V620 (Asūne – Panova). Tās krastos atrodas Rutkeviči.
Tēce
Tēce var būt:
Naudas groveits
Iztece - uz rietumiem no Veterauciem. Tek dienvidrietumu virzienā. Ietek Tētes grovā uz austrumiem no Asūnes. Upi šķērso valsts autoceļš V621 (Asūne – L.Grizāni – Porečje). Tās krastos atrodas Tilešova.
Elza Krauliņa
Elza Krauliņa (dzimusi Elza Vēvere,  Slokā; mirusi  Rīgā) bija latviešu zinātniece, pirmā fiziķe Latvijā, kas aizstāvēja fizikas doktora disertāciju, pirmā sieviete doktore optikā Baltijas valstīs, bijusi Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātes dekāne, Spektroskopijas problēmu laboratorijas dibināšanas iniciatore un vadītāja.
Izglītība
Elza (Vēvere) Krauliņa dzimusi 1920. gada 4. augustā Slokā. Drīz viņas vecāki pārcēlās uz dzīvi Rīgā. Sekoja mācības Natālijas Draudziņas ģimnāzijā. Skolā viegli padevās ķīmija, fizika, matemātika, radās mīlestība uz dzeju un literatūru. Iestājās Latvijas Universitātes Matemātikas un dabaszinātņu fakultātē 1939. gadā, lai studētu fiziku, bet karš 1941. gada jūnijā studijas pārtrauca. 1943. gadā Latvija okupētajā teritorijā organizēja un izdeva laikrakstu "Jaunais Latvietis", bet 1944. gadā sāka strādāt laikraksta "Padomju Jaunatne" redakcijā par atbildīgo sekretāri, no 1944. gada strādāja laikraksta "Cīņa" redakcijā. Latvijas Universitāti pabeidza 1947. gadā. No 1949. līdz 1952. gadam studēja aspirantūrā Ļeņingradas Valsts universitātē (tagadējā Sanktpēterburgas Valsts universitāte) pie ievērojamā krievu un padomju fiziķa Sergeja Eduardoviča Friša (ru). 1954. gadā aizstāvēja Fizikas un matemātikas zinātņu kandidāta disertāciju par tēmu "Otrā veida sadursmju loma dzīvsudraba un nātrija tvaiku fluorescencē" Ļeņingradas Valsts universitātē.
Darbs
Strādāja Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē par asistenti (1952—1953), vecāko pasniedzēju (1953—1956) un docenti (1956—1973). No 1956. līdz 1959. gadam bija Fizikas un matemātikas fakultātes dekāne, no 1958. līdz 1967. gadam Eksperimentālās fizikas katedras vadītāja, no 1958. līdz 1967. gadam viņa veica Spektroskopijas problēmu laboratorijas vadītājas pienākumus, bet no 1967. gadam līdz 1979. gadam Spektroskopijas problēmu laboratorijas (tagad Latvijas Universitātes Atomfizikas un spektroskopijas institūts) vadītāja. 1971. gadā Elza Krauliņa Ļeņingradas Valsts universitātē aizstāvēja fizikas doktora disertāciju: "Ierosmes enerģijas pārdeve metālu tvaiku sensibilizētajā fluorescencē". Viņa bija pirmā fiziķe LVU, kas aizstāvēja fizikas doktora disertāciju (1971). Bija pirmā sieviete doktore optikā Baltijas republikās. 1973. gadā Elzai Krauliņai piešķirts profesora zinātniskais nosaukums.
Zinātniskā un organizatoriskā darbība
E. Krauliņa turpināja pētījumus spektroskopijas jomā. Savā disertācijā pētīja nātrija spektrālās līnijas, kuras atradās spektra redzamajā daļā. Ideja bija pētīt arī ultravioletā spektra apgabalus. Pakāpeniski nobrieda ideja organizēt zinātniski pētniecisku laboratoriju Rīgā. 1963. gadā saņēma atļauju veidot jaunu zinātnisko laboratoriju. Laboratorijas vajadzībām bija izdalītas trīs štata vietas, bet nauda aparatūrai netika iedalīta. Nebija aparatūras un materiālu, nebija zinātnisko kadru. Lai iegūtu līgumdarbus un finansējumu, izveidoja stikla un mehāniskās darbnīcas, kā arī tika radīta spēcīga elektroniķu grupa, kura nodarbojās ar vajadzīgās aparatūras radīšanu un esošās aparatūras remontu. 1967. gadā laboratorija tika pārveidota par Latvijas Universitātes Latvijas Universitātes Spektroskopijas problēmu laboratoriju. 1968. gadā noslēdza pirmo līgumdarbu ar Valsts Optisko institūtu Pēterburgā par selēna un telūra metastabilo atomu pētījumiem, lai noskaidrotu iespēju tos izmantot fotodisociācijas lāzeros. Darba rezultātā tika atklāta mijiedarbība starp selēna un telūra atomiem un molekulām, kā ari ar inertās gāzes atomiem. Tika noteiktas dažādas konstantes.
1971. gadā vadīja lielu līgumdarbu ar Latvijas veselības aizsardzības ministriju par skenējoša spektrofotometra būvi, lai varētu pētīt šūnas. Pavisam tika izgatavoti četri aparāti, divi no tiem palika Latvijā. Pavisam tajā laikā tika izpildīti ap 30 līgumdarbi. Visgrūtāk bija tieši ar zinātniskajiem kadriem, tāpēc zinātniskās laboratorijas darbā tika iesaistīti 2.kursa studenti. 1963. gadā par pirmo aspirantu kļuva Māris Jansons, kas vēlāk (no 1994. līdz 1997. gadam) vadīja Latvijas Universitātes Atomfizikas un spektroskopijas institūtu.
Tika turpināta otrā veida sadursmju tematika dažādos metālu tvaiku maisījumos: dzīvsudrabs-kadmijs, dzīvsudrabs-tallijs, dzīvsudrabs-cinks, dzīvsudrabs-indijs, dzīvsudrabs-nātrijs, kadmijs-cēzijs. Par šo tematiku kandidātu disertācijas E. Krauliņas vadībā aizstāvēja Māris Jansons, Modests Ārmanis, Oļģerts Sametis, Andris Lezdiņš, Eleonora Kartašova, Jānis Spīgulis. 1978. gadā aktīvi piedalījās starptautiskas atomfizikas konferences organizēšanā Rīgā.
1979. gadā atteicās no laboratorijas vadītājas pienākumiem, turpināja strādāt par zinātnisko konsultanti. Elza Krauliņa vairāk kā 30 gadus vadīja spektroskopijas zinātnisko padomi (no 1958. gada) pie Latvijas Zinātņu akadēmijas. Reizi mēnesī tika organizētas lekcijas rūpnīcu laboratoriju darbiniekiem par jaunumiem spektrālanalīzē. Tādas laboratorijas bija 32 republikas rūpnīcās.
Zinātniskās publikācijas
Profesore E.Krauliņa ir vairāk nekā 100 zinātnisko publikāciju autore, ir bijusi redaktore 15 zinātnisko rakstu krājumiem. Piedalījusies ar referātiem daudzās starptautiskās konferencēs. Viņa bija iemantojusi patiesu cieņu un autoritāti universitātē, un bija labi pazīstama ārzemju fiziķu sabiedrībā.
Pērkona māja
Pērkona māja (lt) ir 15. gadsimta gotiskā stilā celts nams Lietuvas pilsētas Kauņas vecpilsētā.
Ēku 15. gadsimtā uzcēla Hanzas tirgotāji, un no 1440. līdz 1532. gadam tā kalpoja par Hanzas kantori. 16. gadsimtā to pārdeva jezuītu ordenim, kas iekārtoja šeit kapelu. 19. gadsimtā pussabrukušo māju pārbūvēja un izmantoja par skolu un teātri, kuru citu starpā apmeklēja Ādams Mickevičs. Mājas nosaukums radās 19. gadsimta beigās, kad uz vienas no sienām atklāja figūru, kas romantiski tika interpretēta par Pērkonu (Perkūnu). Mūsdienās ēka atkal pieder jezuītiem, šeit atrodas Ādama Mickeviča muzejs.
Ivans Haritonovs
Ivans Haritonovs (ru, dzimis Maskavas apgabala Noginskas rajonā ) Latvijas krievu bijušais bokseris un noziedznieks, kurš 1998. gadā tika notiesāts un atzīts par vainīgu izspiešanā organizētā grupā, presē izpelnoties apzīmējumu "kriminālās pasaules leģenda."
Biogrāfija
Ivans Haritonovs dzimis Moņino ciematā, Maskavas apgabalā. Atbraucis uz Rīgu, 11 gadu vecumā sācis trenēties pie boksa vecmeistara Ivara Zundes. "Šajā trauslajā puišelī mājo cīnītāja raksturs!” tā savu audzēkni vēlāk atminējās Zunde. Pie I. Zundes Ivans trenējās vairākus gadus un sasniedza vērā ņemamus panākumus, Vissavienības sporta biedrības "Darba rezervju" mačos iegūstot godalgotas vietas.
Pusaudža vecumā Ivans tika tiesāts par kautiņu diskotēkā, kur par cietušo bija atzīts kādas lielas "ostas priekšnieces" dēls. Ivanam draudēja Kriminālkodeksa pants par huligānismu, kas pastrādāts ar sevišķu cietsirdību. Cietušās personas māte centās panākt maksimālo sodu un arī paraugprāvu. I. Zunde uzmeklēja tiesnesi un izteica viņam bažas par iespējamo lietas tendenciozitāti. Tiesas izmeklēšanā tika konstatēts, ka cietušais bijis dzērumā un pats izprovocējis konfliktu. Ivanam piesprieda trīs gadus nosacīti. Šo trenera rīcību Ivans atceras visu mūžu. Šis gadījums gandrīz pārvilka svītru visām Haritonova iecerēm.
1973. gadā I. Haritonovs mēģināja iestāties LVFKI, taču neizturēja konkursu. Pateicoties trenerim, kurš centās protežēt audzēkni ar pazīstamu pasniedzēju palīdzību, Ivanu institūtā uzņēma, taču tikai kā klausītāju. Aptuveni pēc pusgada nogranda jauna lieta un toreiz I. Haritonovu notiesāja uz astoņiem gadiem. I. Zunde uzskatīja, ka Ivanam būtu pavisam citāds ceļš, ja viņam izdotos iestāties institūtā. "LPSR Fiziskās kultūras un sporta komiteja pieprasīja tikai rezultātus un vēlreiz rezultātus. Nav svarīgi, kas notiek ar cilvēku. Kad Ivanam bija vajadzīga palīdzība, nevienam viņš vairāk neinteresēja. Domāju, ka vainojama ir sistēma. Tā viņu dzina uz noziedzīga ceļa. Tā bija industrija, kas ražoja likumpārkāpējus. Vide, sociālā kārtība arī Ivanu padarīja par tādu. Jāatzīst gan, ka arī mūsdienu tiesu sistēmā nekas daudz nav mainījies."
Noziegumi un sods
1990. gadu sākumā Haritonovs jau trīs reizes bija tiesāts par huligānismu. Haritonovs un viņa līdzbiedrs Genadijs Vaļagins bija līdzdibinātāji firmai "Brih", kuras direktors bija Grigorijs Bobovičs. Firma nodarbojās ar degvielas tirdzniecību un nenomaksāto nodokļu dēļ palika valstij parādā 168 tūkstošus latu. Bobovičs aizbēga uz Zviedriju, kas atteicās viņu izdot, jo viņš bija ieguvis tās pilsonību. Haritonovam piederēja arī firmas "Tess AB", "Nova Lada", "AVV" un citi uzņēmumi.
1994. gada 27. aprīlī, Haritonova 40. dzimšanas dienā, likumsargi aizturēja viņu aizdomās par izspiešanu. Ģenerālprokurors Jānis Skrastiņš tobrīd nodēvēja viņu par "reketa karali". Drīz Rīgas domes deputāts Juris Dobelis un citi sabiedrībā pazīstami cilvēki sagatavoja vēstuli ar lūgumu Haritonovu atbrīvot, par ko Dobeli vēlāk reizēm dēvēja par "Haritonova pastnieku", vēstuli parakstīja arī citas sabiedrībā zināmas personas. Mēnesi pēc Haritonova aresta Lāčplēša ielā 131 netālu no Salu tilta uzspridzināja Vladimiru Dukātu kopā ar vairākiem citiem cilvēkiem, jo Dukāts bija policijai sniedzis liecības pret "Lolo Pub" un restorāna "Lolo picērija" īpašnieku Karolu Lesinski un Haritonova grupas locekli Aleksandru Kiselu.
Pēc prokuratūras protesta Haritonova lietu skatīja atkārtoti. Uz apsūdzēto sola sēdēja septiņi cilvēki: Haritonovs, Genadijs Vaļagins, Aleksandrs Korobeiko, Ruslans Burlajs, Sergejs Azjukovskis, Vladimirs Goršanovs un Sergejs Korizno. Vēl seši haritonovieši bija izsludināti meklēšanā. Tiesā viens no vērtīgākajiem lieciniekiem bija Genadijs Tovancevs, kas 1993. gadā bija nokļuvis lielās finansiālās grūtībās ar parādiem 2 miljonu dolāru apmērā. Tovancevs vērsās pie bijušā iekšlietu ministra Ziedoņa Čevera, stāstot, ka mafija grib sagraut viņa biznesu. 1994. gada janvārī viņu apcietināja uz aizdomu pamata par divu miljonu dolāru izspiešanu no SIA "Domenikss" prezidenta Ādolfa Sadauska. Pēc trim cietumā pavadītiem mēnešiem Tovancevs piekrita liecināt pret Haritonovu. Prokuratūra ierosināja lietu pret Haritonovu tikai uz Tovanceva liecību pamata. Drīz svarīgais liecinieks nozuda no savas mājas, kuru apsargāja policijas mobilais pulks, bet pēc trim gadiem ieradās uz tiesas prāvu, lai liecinātu pret Haritonovu. Viņš apliecināja, ka galvenais izspiedējs bijis viens no haritonoviešiem — Viktors Šestakovs jeb Kļešč, kas katru mēnesi pieprasījis maksāt 10 000 dolāru plus procentus no saņemtajiem kredītiem 2 miljonu dolāru apmērā. Tā tika pierādīta tiesājamo vaina izspiešanā grupā. Pierādīts arī, ka grupējumā bija pienākumu sadale un kopējā kase.
1997. gadā Haritonovu atzina par vainīgu tikai vienā no apsūdzībā uzrādītajām epizodēm: naudas izspiešana no firmas "Dukāts" prezidenta Vladimira Dukāta, cietušā piespiešanā dot nepatiesas liecības un viltotu dokumentu izmantošana, kad Haritonovs izmantojis mātes dzimšanas apliecību, lai nelikumīgi iegūtu Latvijas pilsonību. Ņemot vērā jau pavadīto laiku cietumā pirmstiesas izmeklēšanas laikā, Ivanu atbrīvoja.
1998. gada 29. maijā Augstākā tiesa Haritonovu atzina par vainīgu izspiešanā organizētā grupā, kopā ar Genadiju Vaļaginu, Aleksandru Korobeiko un Ruslanu Burlaju. Viņam piesprieda arī mantas konfiskāciju, taču pēc sprieduma pasludināšanas izrādījās, ka Haritonovam mantas nav. Īpašumi bija noformēti uz radiniekiem vai uzticības personām. Līdz ar to tiesas izpildītājiem dzīvoklī Maskavas ielā 89 nebija ko aprakstīt. Krimināllietā bija vairāk nekā 20 sējumu, bet apsūdzības slēdziens aizņēma 150 lappuses.
Korobeiko pakārās cietuma kamerā, bet pārējos palēnām atbrīvoja no ieslodzījuma. Uzturoties cietumā, Haritonovs apguva latviešu valodu, datora iemaņas, lasīja un sportoja.
Pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma
2001. gada 10. maijā Haritonovu atbrīvoja no cietuma, kad viņš bija izcietis trīs ceturtdaļas no piespriestajiem astoņiem gadiem ieslodzījumā. Viņš nodibināja savu boksa centru, sāka sponsorēt sacensības un Olainē uzturēja sporta klubu "Latvijas Boksa centrs", apmeklēja agrāk Jūrmalā notiekošo starptautisko mūzikas konkursu "Jaunais vilnis" un cīņu šovu WFCA — Fight Arena: Latvia vs. Russia.
2019. gadā Ivana Haritonova vārds tika pieminēts saistībā ar nelikumīgu cigarešu tirdzniecības tīklu Centrāltirgū.
Kobia
Kobia, kura zināma arī kā Tombia vai Buddas sala, ir sala Fidži, viena no salām Ringolda salu arhipelāgā. Tās platība ir 69,29 hektāri, un salai ir pusmēness forma.
Kobia atrodas Buddas rifā, un pie tās atrodas zemūdens vulkāna krāteris, kura augstākā daļa ir salas rietumu pusē. Salas ģeoloģiskie veidojumi un pludmales meži veicina tās dabas nacionālo nozīmi, kā izklāstīts Fidži bioloģiskās daudzveidības un rīcības plānā.
Sala ir populāra snorkelēšanas, smaiļošanas un niršanas vieta. Redzamība zem ūdens tur saglabājas līdz pat 36 metru dziļumam.
Vēsture
Kobia tika uzskatīta par “ievērojamu orientieri” kuģiem, kas kuģo caur un apkārt Fidži. Salu un rifu, kas to apņem, savā 1899. gada publikācijā "Fidži salas un korļļu rifi" aprakstīja Aleksandrs Agasi.
Kaļķu iela (Rīga)
Kaļķu iela ir iela Rīgā, Centra rajonā, Vecrīgā. Tā sākas krustojumā ar 11. novembra krastmalu iepretim Akmens tiltam un beidzas krustojumā ar Aspazijas un Zigfrīda Annas Meierovica bulvāri. Ielas turpinājums ir Brīvības laukums. Kaļķu iela ir viena no svarīgākajām ielām Rīgas vecpilsētā, tai piekļaujas vairāki laukumi: Latviešu strēlnieku laukums, Rātslaukums, Līvu laukums. Ielas garums ir 583 m, tā klāta ar bruģa un asfalta segumu.
Vēsture
Kaļķu iela sākotnēji bija daļa no tagadējās Šķūņu ielas. Kaļķu ielas nosaukums parādījās 15. gadsimtā (Kalkstrate — lejasvācu valodā (1404), Pl. Cementi — latīņu valodā (1407)). Līdz 16. gadsimtam Kaļķu iela gāja no Rātslaukuma līdz Rīgas upei (tagadējai Kalēju ielai) un pretējā upes krastā atradās kaļķu ceplis. 17. gadsimtā iela tika pagarināta līdz tagadējam Pilsētas kanālam.
Kaļķu ielas turpinājums aiz Rātslaukuma līdz Daugavai bija Svērtuves iela. Senākais tās nosaukums — Šāļu vārtu iela (Schalportenstrate (1413), Schalstrate (1506) — lejasvācu valodā), kas, domājams, cēlies no vācu valodas vārda Waagschale — 'svaru kauss'.
1950. gadā Kaļķu ielu likvidēja, kopā ar Brīvības bulvāri, Brīvības ielu un Brīvības gatvi to pārdēvēja par Ļeņina ielu. 1990. gadā iela atguva vēsturisko nosaukumu.
Ielu savienojumi
Kaļķu iela ir savienota ar šādām ielām:
Armēnijas Pirmā republika
Armēnijas Pirmā republika jeb Armēnijas Demokrātiskā republika (hy) bija armēņu valsts, kas pastāvēja tagadējās Armēnijas, Azerbaidžānas, Gruzijas un Turcijas teritorijās no 1918. gada 30. maija līdz 1920. gada 2. decembrim. Pēc Turcijas neatkarības kara beigām Armēnijas Pirmās republikas teritoriju sadalīja starp Turciju un Padomju Krieviju.
Parīzes miera konferences Sevras līgums armēņiem piešķīra lielāko daļu zemju, ko Krievija Mazāzijā bija iekarojusi Pirmā pasaules karā laikā. Antantes militārā atbalsta trūkums un Turcijas neatkarības karš šim plānam neļāva īstenoties. Mustafa Kemals vienojās ar Padomju Krieviju par Armēnijas teritorijas sadalīšanu. 1920. gada septembrī turku revolucionāri sakāva Armēnijas karaspēku. Tam sekoja Sarkanās armijas iebrukums un padomju varas nodibināšana. Armēnijas PSR un mūsdienu Armēnija aizņem mazāku teritoriju nekā Armēnijas Pirmā republika.
Situācija reģionā
Armēņu tautas un vēsturisko zemju lielākā daļa atradās Osmaņu impērijas robežās. Krievijas Impērijas Aizkaukāzā atradās tikai nelielā Austrumarmēnija (Krievijas Armēnija), un armēņu cerības saistījās ar Rietumarmēnijas (Turcijas Armēnijas) teritorijas neatkarību. Vadošā armēņu politiskā partija bija Armēņu Revolucionārā Federācija (Dashnaktsutiun), parasti saukta par dašnakiem, kas veidoja partizānu kaujas grupas. 1915. gadā Jauno turku režīms visā Osmaņu impērijā sāka armēņu genocīdu, iznīcinot un deportējot armēņu iedzīvotāju lielāko daļu.
Pēc boļševiku Oktobra revolūcijas Aizkaukāzā izveidojās demokrātisks Aizkaukāza Komisariāts, kas ar osmaņiem noslēdza Erzindžanas pamieru un 1918. gada janvārī izveidoja Aizkaukāza Sejmu. Reaģējot uz boļševiku veikto varas sagrābšanu, visu armēņu partiju pārstāvji (boļševiki nepiedalījās) 1917. gada oktobrī Aizkaukāza galvaspilsētā Tbilisi sasauca Armēņu Nacionālo Kongresu. Tas aicināja Aizkaukāza guberņas pārveidot pēc nacionālā principa un nodibināja Armēņu Nacionālo Padomi. To veidoja 15 pārstāvji, no kuriem 6 bija no Dašnaka, pa 2 no Tautas, Eseru un Sociāldemokrātu partijām, kā arī 3 bezpartejiskie pārstāvji.
Tēce (Jolzas ezera pieteka)
Tek austrumu virzienā. Ietek Jolzas ezera dienvidrietumos uz ziemeļiem no Račevas. Upi šķērso valsts autoceļš V624 (Ferma – Račeva – Ļutavci).
Armēnijas Pirmā republika
Situācija reģionā
Izmantojot Krievijas armijas revolucionāro sabrukumu, 1918. gada februārī osmaņi lauza pamieru un atguva daļu zaudēto zemju. Tam sekoja neveiksmīgā Trabzonas miera konference un jauns osmaņu uzbrukums, kas sākās 1918. gada 14. aprīlī. Uzbrukums izraisīja armēņu iedzīvotāju bēgšanu uz ziemeļiem. Radās bažas, ka osmaņi plāno ieņemt Tbilisi, kurā gandrīz puse iedzīvotāju bija armēņi.
1918. gada 20. un 21. aprīlī Aleksandropolē notika armēņu politisko un militāro vadītāju tikšanās. Viņiem bija jāizvēlas, pieņemt boļševiku noslēgtā Brestļitovskas miera noteikumus, kas nozīmētu armēņu apdzīvotā Karsas apgabala zaudēšanu, vai turpināt karu. Viņi pieņēma lēmumu pretoties osmaņiem, un par to informēja Aizkaukāza Sejmu. Tomēr Sejms 22. aprīlī nobalsoja par Aizkaukāza Demokrātiskās Federatīvās Republikas neatkarību un miera sarunu atsākšanu. Ja armēņi uzstātos pret federācijas neatkarību, viņi reģionā paliktu pilnīgi vieni pret osmaņiem. Reālpolitikas spiesti, viņi negribot nobalsoja par federācijas neatkarību, kas nozīmēja 1877. gada osmaņu-krievu robežas atzīšanu. Pēc neatkarības pasludināšanas Sejms uzdeva atsākt sarunas ar osmaņiem, un vienlaikus, aizstāvēt valsti no tālākiem uzbrukumiem. Frontē jau kopš 1918. gada sākuma atradās tūkstošiem armēņu mobilizētie un brīvprātīgie kareivji. Federācijas musulmaņu iedzīvotāji vai nu atklāti sadarbojās ar osmaņiem, vai atteicās pret tiem karot. Gruzīni arī nevēlējās karot, jo osmaņu teritoriālās prasības, izņemot Batumi apkārtni, galvenokārt koncentrējās uz armēņu apdzīvoto Karsas un Ardahanas apgabalu iegūšanu. Valdības veidotājs, gruzīns Čhenkeli deva slepenu pavēli armēņu karaspēkam izbeigt pretošanos un pamest Karsas cietoksni. Kad par atkāpšanās pavēli uzzināja armēņu deputāti, izcēlās skandāls un apvainojumi nodevībā. Saniknotie armēņi Tbilisi sarīkoja nekārtības. Uzzinot par teritorijas nodošanu turkiem, armēņu iedzīvotāji sāka stihisku bēgšanu Aleksandropoles virzienā. 26. aprīlī Karsas cietoksnis ar bagātīgiem ieroču un munīcijas krājumiem pārgāju osmaņu rokās. Osmaņi Karsas cietoksnī sagrāba 11 000 šautenes, 2 miljonus ložu, 67 lielgabalus, 19 ložmetējus un milzīgus sausiņu krājumus.
Armēņu ministru kandidāti pameta topošo federācijas valdību un Sejma armēņu deputāti pieprasīja Čhenkeli atkāpšanos. Arī gruzīnu sociāldemokrāti bija neapmierināti ar veidu, kā notika Karsas steidzīgā pamešana, un armēņu nomierināšanai piedāvāja par federācijas premjerministru iecelt armēni. Esošajā situācijā tas nebija reāli. Osmaņi to uztvertu kā signālu kara turpināšanai, bet musulmaņi vispār varētu atšķelties no federācijas. Galvenā karadarbība notiktu Erivanas guberņā, vēl vairāk izpostot armēņu tautu. 26. aprīlī armēņi piekrita piedalīties Čhenkeli valdībā. 26. aprīļa vakarā apstiprinātajā valdībā piedalījās četri gruzīni, pieci musulmaņi un četri armēņi, kam palika maznozīmīgākas finanšu, labklājības, apgādes un darba ministrijas.
Rūbežneica (Asūnīcas pieteka)
Rūbežneica (arī Borisovkas upe) ir Asūnīcas kreisā krasta pieteka Krāslavas novadā.
Tauraria
Tauraria ir atols Fidži, viena no salām Ringolda salu arhipelāgā. Neapdzīvotā saliņa atrodas 40 metrus uz Ziemeļiem no Kelelevu un 900 metrus uz Austrumiem no Vetauua salas. Tauraria ir zema un grumbuļaina kaļķakmens saliņa, kas klāta ar blīvu krūmāju. Tur ir ievērojams putnu koloniju skaits, īpaši bieži sastopami melnkakla zīriņi.
Rūbežneica (Asūnīcas pieteka)
Iztece — uz dienvidaustrumiem no Tilešovas. Tek dienvidu — dienvidaustrumu virzienā. Ietek Asūnīcā pie Borisovkas. Upi pie ietces Asūnīcā šķērso valsts autoceļš V606 (Dagda—Asūne—Vorzova). Tās krastos atrodas Kozlova.
Armēnijas Pirmā republika
Batumi miera sarunas
Pēc valdības izveidošanas, plaša federācijas delegācija, kuru veidoja gruzīnu, armēņu un musulmaņu pārstāvji, devās uz Batumi, lai sāktu miera sarunas. Čhenkeli domāja, ka sarunas aprobežosies ar Brestļitovskas robežu atzīšanu, un varbūt nelielu teritoriālo kompromisu panākšanu. Sarunu sākumā osmaņu pārstāvis osmaņu tieslietu ministrs Halils bejs paziņoja, ka ņemot vērā pēdējo nedēļu karadarbību, Brestļitovskas līgumu vairs nevar uzskatīt par sarunu platformu, un osmaņi ir sagatavojuši jaunu līguma tekstu. Viņi pieprasīja musulmaņu apdzīvotos Tbilisi guberņas pierobežu apgabalus, kā arī teritorijas joslu gar Karsas-Džulfas dzelzceļu, kas šķērsotu armēņu zemes un nogrieztu izeju uz Persiju. Dzelzceļa joslas nepieciešamību osmaņi pamatoja ar nepieciešamību pārmest karaspēku uz Persiju, lai karotu pret Lielbritāniju. Realitātē tas viņiem deva tiešu zemes robežu ar azerbaidžāņu zemēm, iespēju ieņemt Baku un kontrolēt Kaspijas jūras piekrasti. Batumi ieradās arī impērijā valdošā Jauno turku triumvirāta pārstāvis flotes ministrs Džemals paša. Tiekoties ar federācijas delegāciju, viņš apvainoja armēņu pārstāvjus par viņu tautiešu veiktajām Aizkaukāza musulmaņu slepkavībām.
Sarunu sākšana nenozīmēja miera iestāšanos. Nesaņemot tūlītēju federācijas delegātu piekrišanu savām prasībām, 14. maija vakarā osmaņi paziņoja, ka 15. maija rītā sāks uzbrukumu Aleksandropoles virzienā. Armēņu karaspēka komandieris saņēma ultimatīvu prasību atvilkt kareivjus no pilsētas un dzelzceļa līnijas. Armēņi atsita pirmo uzbrukumu pilsētai, dodot iespēju 20 000 armēņu civiliedzīvotājiem bēgt Erevānas un Tbilisi virzienā. Pēcpusdienā karaspēks atkāpās uz osmaņu noteikto līniju. 16. maijā osmaņi izvirzīja prasību brīvai kustībai uz Džalfu, nepiekrišanas gadījumā draudot nesaudzēt civiliedzīvotājus. Osmaņiem virzoties uz priekšu, 22. maijā viņi pārrāva satiksmi starp Tbilisi un Erevānu, un tuvojās abām pilsētām.
Armēņi izmisumā aicināja Batumi esošos vācu novērotājus iesaistīties notiekošajā. Osmaņu sabiedrotajai Vācijas Impērijai bija savas intereses Aizkaukāzā, un tā bija īpaši jūtīga pret kristiešu slaktiņiem. Vācijas novērotājam Batumi sarunās ģenerālim fon Losovam bija uzdots censties nodrošināt armēņiem politisku un kulturālu autonomiju reģionā. 12. maijā fon Losovs armēņu pārstāvjiem izteica savu atbalstu, taču norādīja uz nespēju reāli ietekmēt osmaņus. Maija otrajā pusē Vācijas militārais vadītājs Erihs Lūdendorfs vairākas reizes lūdza osmaņiem izbeigt uzbrukumus Aizkaukāzā. Vācija, kas bija galvenā ieguvēja no Brestļitovskas miera līguma, turpināja uzlabot attiecības ar Padomju Krieviju, vedot sarunas par Kaukāza politisko un ekonomisko sadalīšanu vācu un boļševiku varas zonās. Osmaņu agresija apdraudēja šos Vācijas plānus, un tai nācās atklāti nodibināt protektorātu Gruzijā, 28. maijā noslēdzot Poti līgumu.
Armēņu valdības pasludināšana
1918. gada 14. maijā Gruzīnu Nacionālā Padome autorizēja slepenu sarunu sākšanu ar fon Losovu, lai panāktu Vācijas protektorātu Gruzijā. 22. maijā gruzīnu pārstāvji Batumi vienojās par neatkarības deklarācijas tekstu. 24. maijā tika panākta vienošanās ar vāciešiem. Tas viss notika slepenībā no armēņu un musulmaņu pārstāvjiem.
26. maija pēcpusdienā Aizkaukāza Sejms sanāca uz sēdi. Sociāldemokrāts Iraklijs Cereteli garā runā demonstrēja etniski sašķeltās republikas dzīvotnespēju. Citi deputāti nosodīja gruzīnu lēmumu atšķelties no Krievijas, no federācijas un pamest armēņus vienus. Ap trijiem pēcpusdienā Sejms pieņēma savu pēdējo rezolūciju: "Kara un miera jautājumu dēļ radās pamatīgas atšķirības starp ļaudīm, kas radīja Aizkaukāza Republiku, un tā kā kļuva neiespējami izveidot vienu ietekmīgu balsi, kas runātu visa Aizkaukāza vārdā, Sejms apstiprina Aizkaukāza pastāvēšanas beigas un noliek savas pilnvaras." Pāris stundas vēlāk gruzīnu deputāti pasludināja Gruzijas Demokrātiskās Republikas izveidošanu.
27. maijā Musulmaņu Nacionālā Padome vienojās izveidot Austrumu un Dienvidu Aizkaukāza Republiku, kuru 28. maijā pasludināja kā Azerbaidžānas Demokrātisko Republiku. Osmaņu militārais atbalsts viņiem nodrošināja aizsardzību pret armēņu uzbrukumiem, kontroli pār Kalnu Karabahu, kā arī Baku atgūšanu no radikālās Baku Komūnas.
Armēņiem neatkarība solīja vismazāk. Viņiem nebija nevienas lielvalsts atbalsta, un viņi atradās vieni pret osmaņu karaspēku. Nepasludinot savu valsti armēņi riskēja, ka osmaņi anektēs visas viņu zemes kā nevienam nepiederošas, un veiks tādu pašu genocīdu, kāds jau bija īstenots Rietumarmēnijā. Lielākā armēņu deputātu daļa izteicās pret neatkarības pasludināšanu, jo tas izsauktu tūlītēju osmaņu uzbrukuma atsākšanos.
27. maijā Armēņu Nacionālā Padome konstatēja, ka sabrūkot federācijai, armēņi paliek likteņa varā. Lai to novērstu, rodas nepieciešamība radīt armēņu valdību. Armēņu diskusijās eseri un bezpartejiskie neuzskatīja neatkarīgu valsti par dzīvotspējīgu. Sociāldemokrāti un Tautas partija aizstāvēja neatkarību. Dašnaki bija sašķelti. Pēc partijas vadības diskusijas dašnaki pieņēma lēmumu atbalstīt valdības izveidošanu. Kad musulmaņi pasludināja Azerbaidžānu, armēņiem neatlika citas iespējas kā pasludināt varas pārņemšanu armēņu zemēs, lai stātos pretī musulmaņu pretenzijām uz armēņu apdzīvotājiem apgabaliem. 29. maijā atkal sapulcējās rietumu un austrumu armēņu organizāciju pārstāvji un pieņēma lēmumu, ka nepieciešams pasludināt Armēnijas valdību, kas varētu vienoties ar osmaņiem. Dašnaka vadība vienojās ar pārējām partijām, ka Nacionālajai Padomei jāpārceļas uz Erevānu un tur jāveido valdība. Pēc diskusijām par jaunās valdības formu, 30. maijā Nacionālā Padome izplatīja paziņojumu:
Aromūnu valoda
Aromūnu valoda (rrãmãneshti, armãneashti), arī Maķedonijas rumāņu valoda, ir indoeiropiešu valodu saimes romāņu valodu grupas valoda, kura ir dzimtā valoda aptuveni 113 tūkstošiem aromūniem. Aromūnu valodai radniecīga valoda ir rumāņu valoda. Aromūnu valoda stipri ietekmējusies no grieķu valodas un dienvidslāvu valodām.
Armēnijas Pirmā republika
Armēņu valdības pasludināšana
Teksts apzināti nepieminēja un nepasludināja neatkarību vai republiku. Nacionālā Padome vienkārši likvidēja riskus, ko armēņu pastāvēšanai radītu bezvaras stāvoklis. Tika pasludināta Krievijas Armēnijas valdība, nevis Armēnijas valsts.
Batumi miera līgums
Armēņu liktenis izšķīrās kaujas laukā. Osmaņi Erevānas un Tbilisi virzienā uzbruka ar četrām divīzijām, kuras papildināja paramilitāras brīvprātīgo vienības. Armēņu kareivjus motivēja tas, ka viņu situācija bija gandrīz bezcerīga. Šī bija viņu pēdējā iespēja cīnīties un mirt ar godu, jo bēgt vairs nebija uz kurieni. Trīs vēsturiskās kaujās no 21. līdz 29. maijam armēņi atsita osmaņu uzbrukumu, tā nodrošinot savas tautas un valstiskuma pastāvēšanu. 21.-29. maijā notiek Baš Aparanas kauja, 22.-29. maijā Sardarapatas kauja, 25.-28. maijā Karakilisas kauja. Armēņi pārgāja pretuzbrukumā. Osmaņu karaspēks par sakāvēm un uzbrukuma izgāšanos atriebās, nogalinot armēņu civiliedzīvotājus. Armēņu veiksmīgais pretuzbrukums jau radīja cerības par Aleksandropoles atgūšanu, kad pienāca ziņa par Batumi pamieru un pavēle apturēt kaujas.
27. maija vakarā Tbilisi no Batumi miera sarunām atgriezās armēņu delegāti. 28. maija pusdienlaikā Armēņu Nacionālā Padome pieņēma lēmumu piekrist osmaņu prasībām, pārtraukt karadarbību un nosūtīt delegātus uz Batumi miera sarunām. Tā kā osmaņu karaspēks atradās tikai 7 km attālumā no Erevānas, armēņiem nācās piekrist Batumi miera līguma noteikumiem, kas atjaunoja pirms 1877. un 1856. gada pastāvējušās robežas, armēņiem atvēlot ap 10-12 000 kv.km. mazu valsti. Armēnija arī apņēmās dot savā teritorijā dzīvojošajiem musulmaņiem pilnīgu ticības brīvību, atbruņot armēņu bruņotās vienības un neuzņemt armēņu bēgļus. Osmaņi paturēja tiesības militāri iejaukties republikas iekšpolitikā.
Pastāvēšanas sākums
Armēņu vadītāji atstāja reģiona galvaspilsētu Tbilisi, kurā pirms kara sākuma dzīvoja ap 350 000 cilvēku, un devās uz provinciālo Erevānu, kurā pirms kara dzīvoja 35 000 iedzīvotāju. Vēl Tbilisi, 9. jūnijā Armēņu Nacionālā Padome uzticēja dašnaku pārstāvim Hovannesam Kadžaznuni veidot koalīcijas valdību. Tas nenācās viegli. Tautas partija vainoja dašnakus visās armēņu problēmās, un uzskatīja, ka viņi nedrīkst veidot valdību. Sociāldemokrāti un eseri atteicās piedalīties valdībā, ko vadītu buržuāziskā Tautas partija. Sociāldemokrāti sev pieprasīja vairākas ministrijas, kam nepiekrita eseri. 30. jūnijā Nacionālā Padome lika Kadžaznuni veidot valdību neņemot vērā partiju prasības. Kadžaznuni izveidoja piecu dašnaku (premjers, ārlietas, iekšlietas, finanses) un viena bezpartejiskā (kara) ministru valdību. Tikmēr reālā vara Erevānas reģionā piederēja Vanas pretestības varonim, jaunajam Iekšlietu ministram Aramam Manukianam un armēņu brīvprātīgo vienību komandierim Dro (Drastamatam Kanajanam). Eseri un Tautas partija uzskatīja, ka Nacionālajai Padomei jāpaliek Tbilisi (kur bija viņu atbalstītāju lielākā daļa), kamēr uz Erevānu jādodas tikai valdībai. Tikai pēc Manukiana un Kadžaznuni draudiem atkāpties, Nacionālā Padome 19. jūlijā ieradās Erevānā. Tā kā vēlēšanas nebija iespējams sarīkot, armēņu partijas vienojās paplašināt Nacionālās Padomes sastāvu un pārveidot to par parlamentu (Khorhurd), kas sanāca 1918. gada 1. augustā. To veidoja 18 dašnakisti, pa 6 deputātiem no eseru, sociāldemokrātu un Tautas partijām, 2 bezpartejiskie, kā arī 6 musulmaņu, 1 jazīdu un 1 krievu pārstāvis. Parlamenta atklāšanā piedalījās osmaņu, Persijas, Ukrainas, Austroungārijas un Vācijas sūtņi. Parlamenta priekšsēdētājs paziņoja, ka jaunā valsts dzimst grūtos apstākļos, bet gan tās robežas atkal izpletīsies. Turpmāk parlaments uzņēmās arī daudzas valdības funkcijas, uzņemoties atbildību par lēmumiem un to īstenošanu. Augusta beigās uzliesmoja holēras epidēmija, cīņai pret kuru trūka jebkādas zāles. Karantīnu bēgļu pārpludinātajā valstī nebija iespējams noteikt, iedzīvotājiem klaiņojot apkārt pārtikas meklējumos. Epidēmija apsīka novembrī. Tai sekoja tīfa epidēmija un bads.
Lai ierobežotu laupīšanas un bandītismu, Iekšlietu ministrija ierosināja iedzīvotājiem atņemt ieročus. Partijas to smagi kritizēja, un iedzīvotāji, baidoties par savām dzīvībām, atteicās tos nodot. Nākamā cīņa izvērsās par skolām, eseriem un sociāldemokrātiem uzstājot ka valsts nedrīkst finansēt baznīcas skolas. 1918. gada 1. oktobrī darbu sāka 130 pamatskolas.
Visi armēņu rūpniecības centri atradās ārpus jaunās republikas robežām. Osmaņi bija okupējuši auglīgo Araksas upes ieleju. Palikusī valsts teritorija nebija piemērota lauksaimniecībai tādā apmērā, lai varētu pabarot iedzīvotājus. Septembra beigās sāka izsīkt pārtikas krājumi. Valdība sāka pārtikas konfiskācijas un ieviesa graudu tirdzniecības monopolu. Tas tikai palielināja gaudu trūkumu. Ierēdņi pārtiku tirgoja melnajā tirgū. Uz Tautas partijas iebildumiem, ka brīvais tirgus mudinās zemniekus pārdot graudus, valdība atbildēja nacionalizējot visu kokvilnas ražu. Bēgļu sievietēm atrada darba iespējas, atverot dažas tekstilfabrikas. 1918. gada septembra beigās bēgļiem apstrādāšanai piešķīra valsts, bezsaimnieka un pamestās zemes. Bāreņus valsts ņēma savā aizbildniecībā. 1920. gada 8. maijā visus valsts dienestā strādājošos ārzemniekus pasludināja par Armēnijas pilsoņiem un arī uz viņiem attiecināja mobilizāciju. Valsts nodarbojās ar armēņu sieviešu un bērnu izpirkšanu no musulmaņu gūsta un verdzības.
Britu intervence
Mudrosas pamiers lika Osmaņu impērijai izvest karaspēku no Aizkaukāza. Tā vietā ieradās nelielas Britu impērijas karaspēka vienības, kuru galvenais uzdevums bija nodrošināt Baku-Batumi naftas vada darbību. Pirmos angļu un skotu kareivjus drīz aizvietoja Britu Indijas koloniālās armijas gurkhu un sikhu vienības.