cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katusha–Alpecin
Vēsture
2009. gada sezonas sākumā Tinkoff Credit Systems komandu pārsauca par Team Katusha. To organizē Russian Global Cycling Project fonds, kuru finansē tādi Krievijas uzņēmumi kā Gazprom, Itera un Rostechnologii.
Komanda tika izveidota ar ievērojamu budžetu, vairāk kā 15 miljoni eiro. Tā parakstīja līgumus ar tādiem vadošiem riteņbraucējiem kā Robijs Makjūens, Vladimirs Karpecs, Filipo Pocato un Gerts Stēgmanss. Komandas pirmās sacensības bija 2009. gada Tour Down Under.
2009. gada sezonā komanda guva 23 uzvaras. Ievērojamākās no tām bija Sergeja Ivanova uzvara velobraucienā Amstel Gold Race un Filipo Pocato uzvara Itālijas čempionātā. Antonio Koloms un Kristians Fannbergers uzrādīja pozitīvas EPO analīzes.
Pēc 2012. gada sezonas Katusha zaudēja savu UCI World Tour licenci, lai arī tās sastāvā bija 2012. gada čempions Hoakims Rodrigess un komandu vērtējumā tā ierindojās otrajā vietā. 2013. gada 15. februārī Sporta Arbitrāžas tiesa atzina  apelāciju pret UCI lēmumu nepiešķirt WorldTour licenci par pamatotu. UCI bija jāpieņem lēmums piešķirt 19. licenci vai atņemt to kādai no esošajām ProTeam komandām. 18. februārī UCI apstiprināja, ka tā pieļaus 19 komandas šī gada WorldTour sacensībās.
Torņakalns
Torņakalns ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, Zemgales priekšpilsētā. Apkaimē ietilpst arī Bieķensala un Mūkusala. Torņakalna apkaime atrodas nedaudz uz dienvidiem no Pārdaugavas centrālajām apkaimēm. Tā robežojas ar Āgenskalna, Vecpilsētas (tiešais sauszemes savienojums tikai pa Akmens tiltu), Salu (tiešie sauszemes savienojumi tikai pa Dzelzceļa un Salu tiltu), Ziepniekkalna, Atgāzenes un Bieriņu apkaimi. Torņakalna apkaimes robežas ir Bieķengrāvis, Salu tilts, Kārļa Ulmaņa gatve, Rīgas—Jelgavas dzelzceļš, dzelzceļa loks, Mārupīte, Māras dīķis, Mazais Arkādijas dārzs, Ojāra Vācieša iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, Daugava.
Torņakalna apkaimes kopējā platība ir 3,210 km², kas ir par apmēram 2/5 mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 8,56 km. Neskatoties uz skaidri noteiktajām un arī praksē viegli identificējamām apkaimes robežām, tradicionāli par Torņakalnu ir uzskatīta tikai pašreiz noteiktās apkaimes centrālā daļa, kamēr tās ZA daļu dēvē par Mūkusalu, DA daļu — par Bieķensalu, bet teritorijas uz Z no dzelzceļa vairāk asociē ar Ojāra Vācieša ielu un Arkādijas parku.
Nosaukuma izcelsme
Torņakalna nosaukums cēlies no tā saucamā Sarkanā torņa, kas no 15. līdz 17. gadsimtam atradās seno Jelgavas un Bauskas ceļu sākumā pie Daugavas pārceltuves. Torņa pakājē ar laiku radās apdzīvota vieta. Vēsturiski avoti liecina, ka 1483. gadā Mārupītes labajā krastā tika uzcelts Rīgas senākais zināmais sardzes tornis — Sarkanais tornis. Tam bijuši seši stāvi (daži attēli liecina par pieciem), bet pats tornis bijis uzbūvēts no sarkaniem ķieģeļiem. Sarkano torni mazāk piemin rakstiski avoti, turpretim vairāk par tā kādreizējo eksistenci liecina dažādas 17. gadsimta sākuma gravīras. Tornis attēlots gan Džakomo Lauro (1603), gan Meirāna (1638), Neimaņa (1612) un Tūma (1612) gravīrās. Tornis atradies Daugavas kreisajā krastā, netālu no Mārupītes ietekas Daugavā. Tagadējā Mārupīte senākos laikos tika dēvēta arī par Marijas dzirnavu strautu, jo Daugavas kreisajā krastā atradušās arī dzirnavas. Torņakalna Sarkanais tornis pēc savas funkcijas bijis sardzes tornis. Tas bijis drošs un labi nocietināts, savukārt no stāvās torņaugšas senākos laikos bijis viegli pārredzēt plašos un vijīgos Pārdaugavas ceļus, kuri plājušies uz Kurzemes un Zemgales pusi. Gadījumos, kad Rīgai no Kurzemes vai Zemgales tuvojās ienaidnieks, Sarkanā torņa sardzes vīri devuši savā starpā norunātas zīmes pāri Daugavai Rīgas mūri sargājošajiem vīriem, tos brīdinot par nākošajām briesmām. Tornis kļuva nevajadzīgs 17. gadsimtā, kad zviedri, poļu—zviedru karā ieņēmuši Rīgu, Mārupītes otrā pusē uzcēla savu nocietinājumu — Kobrona skansti. Neilgu laiku abas būves pastāvējušas līdzās, bet tad Sarkanais tornis zaudējis savu funkciju. 17. gadsimta otrās puses gravīrās tas vairs nav redzams. Precīzu Sarkanā torņa atrašanās vietu neviens mūsdienu arheologs tā arī nav spējis noteikt.
Zināms, ka 17. gadsimtā tagadējā Torņakalna teritorijā atradās divi latviešu ciemi — tā saucamie Zeme — pie torņa tagadējās Jelgavas ielas sākumā (aptuvenās koordinātas: 56.93806°N, 24.09722°W) un Pusāķu ciems gar tagadējo Vēja ielu (aptuvenās koordinātas: 56.92611°N, 24.09667°W). 1681. gadā šajā ciemā sāka darboties pirmā latviešu skola Pārdaugavā. 1688. gadā Torņakalna apvidū bijuši 86 gruntsgabali. 18. gadsimtā šeit bijuši atsevišķi ciemi un muižiņas – Torņakalna ciems pie Jelgavas ielas, apbūve pie Māras dzirnavām un Bieķensalā, Altonas muiža, Grāvmuiža ar krogu un zemnieku sētām. Vienā priekšpilsētas daļā ar Torņakalnu tās saplūda tikai 19. gadsimta beigās, kad tur tika uzcelti vairāki lieli rūpniecības uzņēmumi un uzbūvēti satiksmes ceļi, kā arī uzcelta Bērnu slimnīca.
Igbo
Igbo (pašnosaukums: ndị Igbo), agrāk arī ibo, ir viena no Nigērijas tautām. Kompakti apdzīvo valsts dienvidaustrumus, tā saukto Igbolendu Nigēras Deltas reģionā. Igbo ir dominējošā tauta deviņos valsts štatos: Abijā, Anambrā, Benuē, Eboņi, Edo, Enugu, Imo, Deltā un Riversā. Enugu pilsēta tiek uzskatīta par neformālo igbo galvaspilsētu.
1960. gados, pēc Nigērijas neatkarības pasludināšanas, igbo centās izveidot savu neatkarīgo Biafras valsti, kas izraisīja Nigērijas—Biafras karu (1967-1970). Lielākā daļa igbo ir lauku iedzīvotāji un to tradicionālā nodarbošanās ir zemkopība, lopkopība, amatniecība un tirdzniecība. Tradicionālā zemkopības kultūra ir jamss.
Igbo kopā ar tai tuvu radniecīgajām tautām veido 18% no Nigērijas iedzīvotājiem. Tradicionāli igbo iedalās etniskās grupās, kas veidojušās no cilšu klaniem: anioma, aro, eda, ekpeje, eče, eza, ika, ikverre, ikvo, išielu, izi, mbaise, mgbo, ngva, nkalu, nri-igbo, ogba, ohafija, ohuhu, omuma, oniča, orata, ubani un ukvuani. Sadzīvē igbo lieto igbo valodu vai kādu no tās dialektiem, bet lielākā daļa ir bilingvāli angļu valodā.
UTC-9:30
UTC-9:30 laika zonu izmanto:
Ordeņa karaspēka sakāve Zemgalē (1264)
1264. gada Ordeņa karaspēka sakāve Zemgalē notika zemgaļu sacelšanās apspiešanai rīkotā apvienotā krustnešu karaspēka 1264. gada karagājiena laikā, kas notika vienlaicīgi ar karagājienu uz Kursas dienvidu daļu un kauju pie Griezes. Kauja notika nenosauktā vietā mežainā apvidū starp Rīgu un zemgaļu zemēm. Pēc sakāves kaujā pret zemgaļiem ordeņa vadība nolēma uzcelt jaunu cietoksni tuvāk Rīgai uz Garās salas Lielupē (tagad Jelgavas pils Pilssalā).
Atskaņu hronikas vēstījums
Livonijas ordeņa mestrs Konrāds 1264.gadā sapulcināja lielu karaspēku, kas sastāvēja no ordeņa brāļu, karakalpu, "zemes ļaužu" un citu krustnešu karapulkiem, kas pirms tam bija karojuši un dedzinājuši sacēlušos kuršu pilis Kurzemē. Karaspēkam tika piepulcēti arī ordenim sākotnēji lojālie zemgaļu karavīri. Pēc tam, kad visā Zemgalē "šie pulki kāva, laupījumu vāca un visvisādi izdarījās", no tiem aizgāja saniknotie zemgaļu karavīri. Zemgaļi aizsprostoja visus iebrucēju atkāpšanās ceļus uz Rīgu ar lieliem aizžogiem. Kad krustnešu pulki piejāja pie kāda no aizžogiem, zemgaļi pēkšņi viņiem uzbruka. Kaujā krita sešsimt iebrucēju karaspēka vīru, starp tiem divdesmit ordeņa brāļu un daudzi tika ievainoti. Tikai "daži zemgaļi galvu lika par ķīlu, sargot tēvzemi". Sakautie krustnešu karavīri mestra vadībā cauri mežiem sasniedza Rīgu. Ordeņa mestrs bažījās, ka zemgaļi tūlīt uzbruks arī otram krustnešu karaspēkam, kas ar Kursas kara laupījumu atpūtās pie jūras (jādomā tagadējā Jūrmalas teritorijā). Mestrs steigšus sūtīja jātnieku pie viņiem ar vēstījumu: “Nelaimē diemžēl Zemgalē iekļuvām un cīņu zaudējām. Nu celieties, ir laiks, stāv priekšā cīniņš baigs: jau zemgaliešu karaspēks nāk šurp kā milzīgs ugunsgrēks.” Tomēr tā izrādījās viltus trauksme un karaspēks gar jūru un tālāk gar Daugavu, ieradās Rīgā, kur sadalīja sagūstītos "vīrus, sievas, bērnus, zirgus, teļus, liellopus līdzīgi starp sirojuma dalībniekiem un pa daļai viņu ciešanas bija nu remdētas."
Andrea Henkele
Andrea Henkele (de; dzimusi ) ir bijusī vācu biatloniste. Pasaules kausa posmos piedalījās kopš 1998.—1999. gada sezonas. A. Henkele sākumā nodarbojās ar distanču slēpošanu (viņas vecākā māsa Manuela Henkele ir slēpotāja, bijusi Vācijas izlasē), taču vēlāk, kad sieviešu biatlons iekļuva Olimpisko spēļu programmā, specializējās biatlonā. A. Henkele ir uzvarējusi 46 Pasaules kausa posmos (22 uzvaras individuālajās distancēs) un ir izcīnījusi astoņas Pasaules čempionāta zelta medaļas.
Olimpiskajās spēlēs debitēja Soltleiksitijā 2002. gadā, kur izcīnīja divas zelta medaļas — individuālajā klasiskā biatlona distancē un stafetē. Nākamajās Olimpiskajās spēlēs viņai tik labi vairs neveicās un medaļas tika iegūtas tikai 4×6 km stafetē kopā ar Vācijas komandu: sudrabs 2006. gadā Turīnā un bronza 2010. gadā Vankūverā. Piedalījās arī, kur augstākais sasniegums bija sieviešu stafetē izcīnītā 11. vieta.
Karjeru noslēdza pēc 2013.—2014. gada sezonas. 2014. gada oktobrī apprecējusies ar amerikāņu biatlonistu Timu Bērku.
Latvijas futbola izlase 1930. gadā
'''Latvijas futbola izlase 1930. gadā''' aizvadīja 6 spēles, no kurām 2 izcīnīja uzvaras, 2 spēlēja neizšķirti, bet 2 zaudēja. Baltijas kausa izcīņā Latvijas izlase otro gadu pēc kārtas ieguva 2. vietu, 1. vietu iegūstot Lietuvas izlasei.
Spēles
🇱🇻 latvia: Arvīds Jurgens; Voldemārs Grāvelis, Rūdolfs Kundrāts, Voldemārs Roze, Alberts Šeibelis, Voldemārs Bērziņš, Ēriks Skadiņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alfons Novickis, Arvīds Bradiņš.
🇱🇻 latvia: Arvīds Jurgens; Voldemārs Grāvelis, Voldemārs Roze, Kārlis Karsons, Alberts Šeibelis, Voldemārs Bērziņš, Arnolds Tauriņš, Voldemārs Žins, Ēriks Pētersons, Fricis Dambrēvics, Arkādijs Pavlovs.
🇱🇻 latvia: Arvīds Jurgens; Voldemārs Grāvelis, Fricis Laumanis, Voldemārs Roze, Rūdolfs Kronlaks, Voldemārs Bērziņš, Arkādijs Pavlovs, Fricis Dambrēvics, Ēriks Pētersons, Alfons Novickis (Alberts Šeibelis 46'), Roberts Blūmentāls.
🇱🇻 latvia: Viktors Vizla (Harijs Lazdiņš '46); Voldemārs Grāvelis, Fricis Laumanis, Voldemārs Roze, Rūdolfs Kronlaks (Aleksandrs Stankus 46'), Voldemārs Bērziņš, Arkādijs Pavlovs, Voldemārs Žins, Ēriks Pētersons, Alfons Novickis, Fricis Dambrēvics.
🇱🇻 latvia: Harijs Lazdiņš; Voldemārs Grāvelis, Voldemārs Roze, Aleksandrs Stankus (Kārlis Karsons '46), Rūdolfs Kronlaks, Voldemārs Bērziņš, Arkādijs Pavlovs, Voldemārs Žins (Hermanis Jēnihs '46), Ēriks Pētersons, Fricis Dambrēvics, Roberts Blūmentāls.
🇱🇻 latvia: Viktors Vizla; Voldemārs Grāvelis, Fricis Laumanis, Voldemārs Roze, Alberts Šeibelis, Voldemārs Bērziņš, Fricis Dambrēvics, Arkādijs Pavlovs, Ēriks Pētersons, Aleksandrs Priede, Roberts Blūmentāls.
6. oktobris
6. oktobris ir 279. gada diena pēc Gregora kalendāra (280. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 86 dienas.
Vārda dienas
Monika, Zilga, Zilgma
Skerņevices apriņķis
Skerņevices apriņķis ir apriņķis Polijā, Lodzas vojevodistes ziemeļaustrumos. Robežojas ar Lodzas vojevodistes Ravas, Tomašovas, Bžezinu un Lovičas apriņķiem, kā arī Mazovijas vojevodistes Sohačevas un Žirardovas apriņķiem, bet Skerņevice ir anklāvs apriņķa teritorijā.
Vudro Vilsons
Tomass Vudro Vilsons (dzimis, miris ) bija ASV 28. prezidents, 1919. gada Nobela miera prēmijas laureāts. Viens no Nāciju līgas izveidošanas ierosinātājiem. Demokrātiskās partijas biedrs. ASV prezidents Pirmā pasaules kara laikā.
Bijis Prinstonas Universitātes prezidents. 1910. gadā kļuva par Ņūdžersijas štata gubenatoru. Tā kā Teodors Rūzvelts un Viljams Tāfts sašķēla Republikāņu vēlētāju balsis, Vilsons 1912. gadā tika ievēlēts par prezidentu no Demokrātiskās partijas. 1916. gadā pārvēlēts uz otro prezidentūras termiņu, kas gandrīz pilnībā koncentrējās uz Pirmo pasaules karu.
Iekšpolitikā Vudro Vilsons uzlabojis valsts ekonomisko stāvokli. Vilsons sākotnēji centās panākt miera noslēgšanu Eiropā, bet pēc tam, kad Vācija sāka neierobežotu zemūdeņu karu pret amerikāņu kuģiem, Vilsons panāca, ka ASV Kongress pasludina karu. Vilsons maz iesaistījās kara militārajā vadībā, vairāk koncentrējoties uz diplomātiju un finansēm. 1917. gadā tika īstenots pirmais militārais iesaukums, ieviesti jauni nodokļi un valsts obligācijas.
1919. gadā kā pirmais ASV prezidents apmeklēja Eiropu un sešus mēnešus pavadīja Parīzē, lai piedalītos Versaļas miera līguma izstrādē un ratifikācijā, kā arī veicinātu jaunās Nāciju līgas izveidošanu. ASV iekšpolitisko konfliktu dēļ Kongress neparakstīja Versaļas līgumu un ASV nekad neiestājās Nāciju līgā. Vēsturnieki uzskata, ka Vilsona nespēja panākt ASV iestāšanos Nāciju līgā ir viena no lielākajām kļūdām ASV vēsturē.
Vudro Vilsons ilgi atbalstīja Krievijas Impērijas vienotību, neatzīdams jaunizveidotās valstis, tai skaitā arī Latviju. Tikai pēc jauna prezidenta - Vorena Hārdinga ievēlēšanas ASV mainīja savu politiku un 1922. gada 28. jūlijā atzina Latvijas valsti.
Ieviesis svarīgas izmaiņas ASV iekšpolitikā, koncentrējot uzmanību uz finansēm, Vudro Vilsons centies ASV ieviesa sauso likumu.
Dīkons
Dīkons var būt:
Auleja
Auleja ir ciems Krāslavas novada Aulejas pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidienē Aulejas ezera ziemeļu krastā 24 km no novada centra Krāslavas un 254 km no Rīgas.
Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1599. gadā kā Awly moza. Mūsdienu apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Aulejas muižas centru. Izaugusi pēckara gados kā ciema padomes un kolhoza «Gaisma» centrālais ciemats. Aulejā atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, tautas nams, bibliotēka, pasts, feldšeru un vecmāšu punkts, veikals, katoļu baznīca (celta 1709. gadā, valsts nozīmes arhitektūras piemineklis).
Norvēģijas hokeja izlase
Norvēģijas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Norvēģiju starptautiskajās hokeja spēlēs. Norvēģijas hokeja izlases labākais sasniegums Pasaules čempionātos ir 4. vieta 1951. gadā.
2023. gadā tā atrodas 12. vietā Starptautiskās hokeja federācijas vīriešu hokeja izlašu rangā un spēlē 2023. gada Pasaules čempionāta elites divīzijā.
Olimpiskās spēles
Piezīme: Līdz 1968. gadam olimpisko spēļu turnīra rezultāts tika ieskaitīts arī pasaules čempionāta ieskaitē.
Grīnblats
Grīnblats (yi — 'Zaļlapa'; sieviešu dzimtē Grīnblate) ir ebreju izcelsmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kriss Prongers
Kristofers Roberts "Kriss" Prongers (Christopher Robert "Chris" Pronger; dzimis Draidenā, Kanādā) ir bijušais hokejists, aizsargs. Karjeras laikā aizvadījis 1167 spēles Nacionālajā hokeja līgā, 2007. gadā izcīnījis Stenlija kausu. Kanādas hokeja izlases rindās kļuvis par divkārtēju olimpisko čempionu. 2015. gadā uzņemts Hokeja slavas zālē, neformālā Trīs zeltu kluba biedrs.
Karjera
Krisu Prongeru 1993. gada NHL draftā ar kopējo otro numuru izvēlējās Hārtfordas "Whalers". Nākamajā sezonā viņš "Whalers" sastāvā aizvadīja 81 spēli un tika iekļauts sezonas labāko NHL debitantu izlasē. Taču ārpus laukuma viņš iekūlās dažādās nepatikšanās — tika arestēts par braukšanu dzērumā un iesaistījās kādā kautiņā. Pēc otrās Hārtfordā aizvadītās sezonas viņš 1995. gadā tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues" pret Brendonu Šanahenu.
Pēc 2004.—2005. gada sezonas NHL lokauta Prongers tika aizmainīts uz Edmontonas "Oilers", kas par aizsargu atdeva trīs spēlētājus: Ēriku Brūeru, Džefu Voivitku un Dagu Linču. Darījums notika, jo Sentluisas "Blues" nācās iekļauties jaunajos noteikumos par algu griestiem. "Oilers" ar Prongeru noslēdza ilgtermiņa līgums uz pieciem gadiem par 6,25 miljoniem dolāru gadā.
2007. gadā viņš NHL kluba Anahaimas "Ducks" rindās izcīnīja Stenlija kausu, un sākot ar 2007.—2008. gada sezonu bija arī komandas kapteinis. No 2009. līdz 2012. gadam Prongers spēlēja Filadelfijas "Flyers" rindās.
Savas NHL karjeras laikā Prongers ir saņēmis daudzus apbalvojumus, tādēļ tiek uzskatīts par vienu no labākajiem līgas aizsargiem. Prongers ir divreiz piedalījies NHL Visu zvaigžņu spēlē, pa vienai reizei saņēmis Norisa balvu un Hārta balvu. Kanādas izlases sastāvā piedalījies (4. vieta),  (zelts),  (4. vieta) un  (zelts).
Gaismas ātrums
Gaismas ātrums (parasti apzīmēts ar c, zināms arī kā Einšteina konstante) ir ātrums, ar kuru vakuumā pārvietojas elektromagnētiskais starojums — fotoni. Tas ir tieši 299 792 458 metri sekundē (jeb 1 079 252 848,8 km/h) — tas nav mērījums, bet gan definīcija; metru definē, ņemot vērā gaismas ātrumu un sekundes ilgumu. Gaismas ātrums citās vidēs, piemēram, gaisā, ūdenī, stiklā, ir mazāks par c. Dabā nekas nevar pārvietoties ātrāk par gaismu vakuumā.
Formulas
Svarīgi atzīmēt, ka gaismas ātrums c ir konstante, kas ietilpst vairākās fizikas formulās. Piemēram,
Vēsture
Jau no seniem laikiem cilvēki ir aizdomājušies par gaismas izplatīšanās ātrumu. Daži, piemēram, Johanness Keplers, Renē Dekarts, uzskatīja, ka gaismas ātrums ir bezgalīgs. Toties tā paša laikmeta zinātnieki Īzaks Ņūtons, Roberts Huks uzskatīja, ka gaismas ātrums ir ļoti liels, bet tā vērtība ir noteikta, nav bezgalīga.
16. gadsimtā gaismas ātrumu mēģināja noteikt Galileo Galilejs. Viņš ar palīgiem izmantoja sveču lukturus. Palīgi nostājās uz kalna vairāku kilometru attālumā un tiklīdz palīgi redz Galileja spīdināto gaismu, tā viņi momentā spīdina atpakaļ. Izmērot šī procesa laiku, viņš cerēja noteikt gaismas ātrumu. Šis eksperiments viņam neļāva aprēķināt gaismas ātrumu, jo, zinot gaismas ātrumu, tas būtībā notika momentāni.
1926. gadā amerikāņu fiziķis Alberts Maikelsons pilnveidoja Fuko ierīci, spoguļa vietā izmantojot astoņstūru spoguļprizmu. Sagatavošanās eksperimentam ilga teju vai trīs gadus. Tolaik tas bija precīzākais gaismas ātruma mērījums. Viņa gaismas ātrums bija 299 796 ± 4 km/s.
Vēlāk gaismas ātrums tika noteikts, izmantojot lāzera starojumu. Mērījumus veica vairāki zinātnieki. 1975. gadā Starptautiskā mēru un svaru komiteja rekomendēja izmantošanai gaismas ātruma vakuumā vērtību 299 792 458 ± 1,2 m/s.
Jūlijs Auškāps
Jūlijs Auškāps (dzimis, miris ) bija ķīmijas tehnologs, sabiedriski politiskais darbinieks, Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātes dekāns, profesors, LU rektors, Latvijas Republikas Izglītības ministrs. Pēc Latvijas okupācijas deportēts uz PSRS un nošauts par “dzimtenes nodevību“.
Dzīvesgājums
Jūlijs Auškāps dzimis 1884. gada 2. jūnijā Baižkalna pagastskolā (tagad Raunas pagasts) skolotāja Jāņa Auškāpa un Annas (dzimusi Strante) ģimenē kā jaunākais dēls. Pirmo izglītību ieguva pie tēva Baižkalna pagasta skolā. 1896.-1902. gadā mācījās Cēsu K. Millera (Zariņu Kārļa) reālskolā. Pēc tam vienu gadu strādāja par mājskolotāju Novgorodas guberņā un 1903. gadā iestājās Pēterpils Tehnoloģiskā Institūta Ķīmijas nodaļā, kuru pabeidza 1910. gadā ar uzslavu, iegūdams inženiera tehnologa grādu.
1911. gadā viņš sāka strādāt par ķīmijas docentu Pēterpils Sieviešu Politehniskajā institūtā, bija izdevuma “Tehniskā enciklopēdija” līdzstrādnieks. Paralēli 1910.-1913. gadā J.Auškāps lasīja lekcijas ķīmijā Krievijas tehnikas biedrības vakara kursos. 1913. gadā J.Auškāpu ievēlēja par Starptautiskās krāsvielu ķīmijas sekcijas sekretāru un viņš Pēterpils Tehnoloģiskajā institūtā nokārtoja pārbaudījumus akadēmiskā cenza iegūšanai. Pirmā Pasaules kara sākumā 1914. gadā J.Auškāpu kā rezerves virsnieku iesauca armijā. Pēc smaga ievainojuma 1915. gadā viņš iestājās darbā pie akadēmiķa V.Ipatjeva un izstrādāja jaunu metodi aromātisko ogļūdeņražu iegūšanai no naftas. 1915. gadā J.Auškāpu iecēla par Volgas rajona sērskābes ražošanas biroja priekšsēdētāju un līdz 1919. gadam viņš strādāja dažādos amatos Krievijas galvenās artilērijas pārvaldē.
Krievijas Pilsoņu kara laikā 1919. gadā J.Auškāps atbalstīja Balto kustību, krita lielinieku gūstā un līdz 1920. gadam atradās dažādās Krievijas koncentrācijas nometnēs un cietumos. 1920. gadā viņu no cietuma atbrīvoja un uzdeva vadīt Urālu Centrālās zinātniski tehniskās laboratorijas būvi, vienlaicīgi ievēlot arī par Urālu Kalnu institūta profesoru organiskās ķīmijas tehnoloģijā.
1920. gadā J.Auškāpam izdevās atgriezties Latvijā, kur viņu ievēlēja par Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātes ķīmisko šķiedrvielu un krāsvielu tehnoloģijas docentu. J.Auškāps mācīja ķīmiju arī R.Klaustiņa privātģimnāzijā un vienlaicīgi vadīja dabas zinātņu nodaļu Latvijas Tautas Universitātē. 1922/23. — 1923/24.m.g. viņš tika ievēlēts par LU Ķīmijas fakultātes sekretāru, bet 1924.-1926. gados par fakultātes dekānu. Šajā laikā Auškāps aizstāvēja doktora disertāciju “Organisko krāsvielu absorbcijas spektru kvantitatīvas izvērtēšanas mēģinājums” un ieguva ''Dr. tehnolog. chem.'' grādu un profesora nosaukumu. 1927. gadā J.Auškāpu ievēlēja par Romas starptautiskā lauksaimniecības institūta zinātniski tehniskās komisijas locekli. No 1927. gada J.Auškāps bija Latvijas Ķīmijas biedrības priekšsēdētaja vietnieks. 1933. gadā profesors Auškāps tika ievēlēts par Latvijas Universitātes rektoru.
Kārlis Ulmanis 1938. gadā viņu iecēla par Izglītības ministru. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūlijā Jūlijs Auškāps tika atcelts no visiem amatiem. 1941. jūnijā viņš tika apcietināts un izvests uz PSRS, kur Sverdlovskas cietumā 1942. gada 15. jūnijā NKVD īpašā tiesa J.Auškāpam par “dzimtenes nodevību“ piesprieda nāves sodu nošaujot, kas tika izpildīts 1942. gada 3. augustā.
Darbība izglītības ministra postenī
Ministrs Auškāps piedalījās Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas satversmes izstrādāšanā, kuru Ministru kabinets pieņēma 1938. gada 20. decembrī.
Šā normatīvā akta sākumpunktos bija formulēti jaunās augstskolas raksturs un uzdevumi: "1. Jelgavas Lauksaimniecības akadēmija ir augstākā lauksaimniecības un mežsaimniecības zinātnes un izglītības iestāde valstī. Tās uzdevums ir veicināt zinātnisku pētīšanu un zinātnes izplatīšanu tautā un sniegt saviem audzēkņiem augstāko izglītību lauksaimniecībā un mežsaimniecībā, rūpējoties arī par viņu audzināšanu. Akadēmija atrodas Jelgavā, Viestura piemiņas pilī. 2. Akadēmijā ir divas fakultātes: 1) Lauksaimniecības un 2) Mežsaimniecības. 3. Akadēmija ir autonoma valsts iestāde ar visām juridiskas personas tiesībām, kas uz savas satversmes pamata patstāvīgi veido savu dzīvi un veic savus zinātniskos un pedagoģiskos, kā arī administratīvi saimnieciskos uzdevumus. Akadēmiju vajadzēja pārvaldīt rektoram, prorektoram, valdei un padomei, fakultāšu dekāniem, sekretāriem un padomēm, sekretariātam un revīzijas komisijai. Pārvaldes orgānos varēja darboties tikai Latvijas pilsoņi.
Satversme nosacīja, ka rektoru ievēlē no akadēmijas štata profesoriem uz trim gadiem ar tiesībām tikt pārvēlētam, bet viņš nevar ieņemt šo amatu ilgāk nekā sešus gadus no vietas. Kārtējās rektora vēlēšanas izdara tā mācību gada beigās, kad izbeidzas viņa pilnvarojums. Ievēlēto rektoru apstiprina amatā Ministru kabinets. Rektors ir akadēmijas valdes priekšsēdētājs. Valde, kuras locekļi ir prorektors, fakultāšu dekāni un akadēmijas sekretārs, pārzina, vada, apvieno, saskaņo un uzrauga visu akadēmijas un tās fakultāšu kārtējo darbību un izlemj visus akadēmijas dzīves jautājumus, kuru izšķiršana saskaņā ar satversmi nav uzlikta kādai citai iestādei vai amatpersonai.
Akadēmijas padomē ietilpst augstskolas štata profesori un docenti, viens akadēmijas ārštata profesors, docentu, privātdocentu un lektoru delegāts, kā arī viens štata asistentu delegāts. Padome ir augstskolas augstākais orgāns, kas spiež un lemj par visu akadēmijas zinātnisko, pedagoģisko un administratīvi saimniecisko darbību. Tā ievēlē rektoru, prorektoru un revīzijas komisiju; profesorus, docentus, un privātdocentus; akadēmijas goda biedrus; apstiprina fakultāšu ievēlētos lektorus un asistentus, to piešķirtos zinātniskos grādus, studentu organizācijas un pulciņus utt."
Ukrainas hokeja izlase
Ukrainas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Ukrainu starptautiskajās hokeja spēlēs. Pašlaik (2023) tā atrodas 27. vietā Starptautiskās hokeja federācijas vīriešu hokeja izlašu rangā. Ukrainas izlases labākais sniegums ir izcīnītā 9. vieta 2002. gada Pasaules čempionātā. 2002. gada Olimpiskajās spēlēs Ukrainas izlase izcīnīja 10. vietu. 2023. gadā tā bija iedalīta IIHF Pasaules čempionāta IB divīzijā.
Austrālijas vēsture
Aborigēni
Zinātnieki joprojām diskutē par to, kad Austrālijā ieradās pirmais cilvēks (Homo sapiens). Ir izvirzīta teorija, ka tas noticis jau pirms 120 tūkstošiem gadu. Aborigēni Austrālijā pastāvīgi sāka dzīvot pirms 42-48 tūkstošiem gadu. Tajā laikā Indonēzija vēl nebija atdalījusies no Āzijas, tādēļ lielu daļu no ceļa klejotāju ciltis — nomadi — varēja veikt kājām. Savukārt ūdensšķirtņu pārvarēšanai, kas tolaik nepārsniedza 100 km, izmantoja plostus un laivas. Sākumā iedzīvotāji koncentrējās kontinenta krastu tuvumā, jo tur varēja nodarboties ar zvejniecību, kā arī medīt dzīvniekus un vākt augļus un saknes. Pirmās apmetnes, pēc pagaidām veiktajiem arheoloģiskajiem atklājumiem, atradušā pie Dienvidaustrālijas ezeriem. Neskatoties uz kontinenta izolāciju, aborigēni regulāri nonāca saskarē arī ar citām kultūrām. Tas bija iespējams, jo līdz jūras līmeņa paaugstināšanās brīdim pirms 6000 gadiem zemes tilts savienoja Austrāliju ar Jaungvineju. Arī ķīniešu un indiešu tirgotāji, kā arī indonēziešu zvejnieki vairāku gadsimtu laikā ir viesojušies Austrālijā. Liecības par šiem "ciemiņiem" ir atstātas aborigēnu zīmējumos uz klinšu sienām.
Aborigēnu visizplatītākais medību paņēmiens bija uguns loka izveidošana, tādā veidā aizšķērsojot ceļu bēgošajiem un pārbaidītajiem dzīvniekiem, bet vispopulārākie ieroči bija šķēpi un bumerangi (metami sirpjveida koki). Aptuveni 30 000 gadus pirms mūsu ēras pamatiedzīvotāji jau izmantoja nosmailinātus akmens cirvjus, lai vieglāk ierīkotu apmetnes, tas ir, varētu izcirst kokus izdevīgās vietās. Ap 10 000. g. p.m.ē. manāmi cēlās jūras līmenis un iedzīvotāji bija spiesti pamest piekrastes zonu un virzīties dziļāk kontinentā.
Tā kā Austrālijas pamatiedzīvotāji bija nomadu ciltis, tad viņu apmetnes nebija patstāvīgas. Apmetne atradās vienā vietā tik ilgi, kamēr nepasīka tuvākās pārtikas resursi. Mājokļu veidi atšķīrās atkarībā no apkārtējās vides īpatnībām, piem., sausā un karstā apvidū uzslēja zāļu nojumes, jo apkārtnē bija minimāli pārtikas resursi un bieži jau pēc nedēļas cilts bija spiesta pārcelties, bet savukārt vēsākos apvidos ezeru tuvumā bieži tika celtas zaru un akmens būdas, jo tur netrūka pārtikas resursu un cilts varēja apmesties vienā vietā mēnešiem ilgi. Mājokļu tuvumā atradās akmens pavardi, kas kalpoja ēdiena pagatavošana, deva gaismu un siltumu, kā arī aizbaidīja plēsīgos zvērus. Par cik ciltis dzīvoja lielos attālumos viena no otras neizveidojās viena vienota valoda, bet katrai ciltij tā bija atšķirīga.
Austrālijas kolonizēšana
Eiropā, vēl pirms Austrālijas atklāšanas, daudzi uzskatīja ka pastāv Dienvidu kontinents. Šī noslēpumainā zeme tika saukta par "Dienvidzemi". Arī Marko Polo, kuģojot 1292. gadā no Ķīnas atpakaļ uz mājām Venēcijā, bija dzirdējis par zemi, kur ir daudz zelta, un tā atrodas uz dienvidiem no Javas salas. Iespējams, ka jau 16. gadsimtā Austrālijas krastus sasniedza portugāļu, franču un spāņu jūrnieki.
1606. gadā holandiešu jūrasbraucējs Vilems Jansons sasniedza Jorkas raga pussalas. krastus, bet 1616. gadā holandietis Dirks Hartogs - kontinenta Rietumu krastu Stīpointas apvidū. 17. gadsimta 20. - 30. gados holandiešu jūrasbraucēji apbrauca lielu daļu Rietumaustrāliju un Dienvidaustrāliju. Rietumaustrālijas (t.s. Jaunholandes) krasti tika atzīti par kolonizēšanai nepiemērotiem. Tikai 1642. gadā Nīderlandes Austrumindijas kompānija nolēma doties ekspedīcijās, lai veiktu plānotu Austrālijas izpēti. 1642. gadā Ābels Tasmans apbrauca kontinentu no dienvidiem un atklāja Van Dīmena Zemi (mūsdienās Tasmanija), bet 1644. gadā izpētīja ziemeļu krastu. 1696. gadā tika veikta vēl viena ekspedīcija, kuras laikā Vilems de Vlaminghs kartēja Austrālijas rietumkrastu.
Austrumu krastu visā ~3000 km garumā 1770. gadā atklāja angļu jūrasbraucējs Džeimss Kuks un pasludināja to par Lielbritānijas īpašumu. Pēc Ziemeļamerikas kolonijas zaudēšanas 1776. gadā (ASV tad ieguva neatkarību) angļi nolēma dibināt Austrālijā katorgas koloniju. 1788. gadā Austrālijā ieradās pirmie 11 kuģi ar noziedzniekiem, tā sauktā, First Fleet, ko vadīja Artūrs Filips. Tika nodibināta pirmā apmetne pie Portdžeksona līča un Jaundienvidvelsas kolonija. Jaunās apmetnes nosaukums bija Sidneja, par godu Lielbritānijas iekšlietu ministram Lordam Sidnejam.
1813. gadā Gregorijs Blekslends (Gregory Blaxland), Viljamss Lovsons (William Lawson) un Viljams Čārlzs Ventvorts (William Charles Wentworth) pirmo reizi šķērsoja Zilos kalnus, kuri atrodas uz rietumiem no Sidnejas. Tas veicināja apmetņu dibināšanu arī Austrālijas iekšienē. 1824. gadā tika dibināta nākamā noziedznieku kolonija - Brisbena. To dibināja, lai noziedznieki nekoncentrētos tikai vienā vietā. Tādā veida centās uzlabot drošību. 1825. gadā Van Dīmena Zeme (Tasmanija) tika pasludināta par neatkarīgu koloniju. Tā kā uz ziemeļiem no Brisbenas atradās auglīga zeme, tad līdz pat 1842. gadam tur tika dibināta viena apmetne pēc otras. 1859. gadā tika proklamēta Kvīnslenda, no Jaundienvidvelsas neatkarīga kolonija. 1835. gadā no Tasmanijas aborigēniem tika nopirkta 240 hektāru liela teritorija pie Portfilipa līča, kur vēlāk tika dibināta Melburna. Lai gan šis darījums bija nelikumīgs, tas palīdzēja risināt problēmas ar strauji augošo iedzīvotāju skaitu. 1851. gadā Viktorija kļuva par neatkarīgu koloniju. Jaundienvidvelsa sākotnēji aizņēma visu kontinenta austrumu daļu, tikai kontinenta rietumos esošā Jaunā Holande nebija Lielbritānijas Karalistes pakļautībā. Lai novērstu iespējamos draudus, ka Austrālijas rietumus varētu kolonizēt Francija, angļi 1826. gadā dibināja Olbani pilsētu gandrīz vai pašā rietumu krastā. 1829. gadā tika dibināta Pērta un Jaunā Holande nonāca Lielbritānijas kontrolē. Vēlāk Jaunā Holande tika pārdēvēta par Rietumaustrāliju. Lai gan sākotnēji uz Rietumaustrāliju nesūtīja notiesātos noziedzniekus, 1850. gadā tos tomēr sāka sūtīt arī šeit, jo tādā veidā tika pie lēta darbaspēka. Dienvidaustrālija bija vienīgā kolonija, kuru izveidoja ar domu, ka tur netiks sūtīti noziedznieki. 1836. gadā tika dibināta Adelaida un tajā pašā gadā Dienvidaustrālija kļuva par Lielbritānijas provinci. Austrālija bija beztiesīga "balto" katorga līdz 19. gadsimta vidum. Austrālijas pirmiedzīvotājus kolonizatori iznīcināja (tasmāniešus līdz 1870. gadam — pilnīgi) vai aizdzina uz dzīvei maz piemērotiem apvidiem.
No 19. gadsimta. sākuma Austrālijā attīstījās aitkopība. 30. gados radās pirmie rūpnieciskie uzņēmumi. Kapitālisma attīstību kavēja mazražīgais katordznieku darbs. 1830. gadā Jaundienvidvelsā bija tikai 14 tūkstoši jeb 18% brīvu ieceļotāju. 30. gados tika veicināta brīva imigrācija. Radās jaunas kolonijas: Tasmānija (1825), Rietumaustrālija (1829), Dienvidaustrālija (1836) Viktorija (1851). 19. gadsimta otrajā pusē zelta drudža laikā (1851. - 1861.) 1851. gadā Viktorijā uz ziemeļaustrumiem no Melburnas tika atrasts zelts un sākās zelta drudzis. 1854. gada novembrī kalnraču ciematā Balaratā izcēlās tā sauktie Eureka Stockade nemieri. Nemiernieki pieprasīja demokrātiskas reformas, tomēr Lielbritānijas armija un vietējā policija apspieda nemierniekus. Austrālijas iedzīvotāju skaits pieauga gandrīz trīskārt, attīstījās ekonomika, veidojās strādnieku šķira. 1855. gadā pašpārvaldi ieguva Jaundienvidvelsa, Viktorija, Dienvidaustrālija, Tasmānija; 1859. gadā no Jaundienvidvelsas atdalījās Kvīnslenda, 1863. gadā tika izveidota Ziemeļu teritorija. 1872. gadā Viktorijas demokr. asociācija pievienojās I Internacionālei. 1891. gadā nodibinājās Austrālijas Leiboristu partija. Augošā buržuāzija vērsās pret koloniju sākotnējo norobežošanos (tirgus un muitas barjeras). 1898. gadā norisinājās plašs streiks, dziesma "Waltzing Matilda" kļuva par slepeno Austrālijas himnu. Kolonijas sāka apsvērt domu apvienoties vienā kopīgā valstī.
20. gadsimts
Austrālijas federalizēšanas rezultātā 1901. gada 1. janvārī 6 kolonijas apvienojas federācijā, izveidojot Austrālijas Savienību. Austrālija kļuva par vienu no lielākajām pasaules valstīm. 1907. gadā Austrālijas federālā valdība ieguva domīnijas statusu, gandrīz pilnībā iegūstot neatkarību no Apvienotās Karalistes. Domīnijas statuss saglabājās līdz 1947. gadam.
1911. gadā tika uzsākts projekts par galvaspilsētas pārvietošanu no Melburnas uz Kanberu. Tika izveidota speciāla Austrālijas galvaspilsētas teritorija. Kanbera tika mākslīgi celta starp abām lielākajām Austrālijas pilsētām (Melburnu un Sidneju) kā kompromiss. Līdz 1927. gadam, kamēr tika celta Kanbera, valsts valdība joprojām mitinājās Melburnā. Austrālija bija kļuvusi par vienu no lielākajām pasaules valstīm un drīz par valsti, kurai bija kolonijas (1906. gadā Austrālija no Apvienotās Karalistes ieguva Austrālijas Papua, bet 1920. gadā Tautu Savienība piešķīra mandātu uz bijušajām Vācijas kolonijām Jaungvineju un Nauru).
Austrālija aktīvi atbalstīja Lielbritānijas impērijas politiku. Leiboristu valdība (1904., 1908.—1909., 1910.—1913., 1914.—1917.) īstenoja buržuāziski liberāru politiku.
Pirmajā pasaules karā piedalījās Austrālijas un Jaunzēlandes armiju korpuss. Otrajā pasaules karā Austrālija karoja sabiedroto pusē.. Austrālijas teritorijā tika izvietotas ASV gaisa un jūras kara bāzes, rūpniecība pārorientējās uz kara pasūtījumiem. Pēc kara Austrālija centās iegūt Lielbritānijas zaudētās pozīcijas DA Āzijā, pastiprinājās ASV ietekme. Austrālija piedalījās Korejas karā, angļu koloniālajā karā Malajā, kā arī Vjetnamas karā. Ārpolitikā Austrālijas Leiboristu partijas valdība centās īstenot neatkarīgu kursu, vēršoties pret bruņošanos, īpaši kodolbruņošanās paplašināsanu. ANO locekle kopš 1945. gada, ANZUS (Austrālijas, Jaunzēlandes un ASV Klusā reģiona drošības savienība) locekle kopš 1951. gada 1. septembra (vienošanās noslēgta Austrālijas galvaspilsētā Kanberā), Āzijas un Klusā okeāna padomes locekle kopš 1966. gada.
Stīvs Maklarens
Stīvens Maklarens (dzimis ) ir bijušais Anglijas futbolists, šobrīd futbola treneris.
Iepriekš vadījis Anglijass klubu Nottingham Forest, Vācijas klubu VfL Wolfsburg, Nīderlandes klubu FC Twente, ar kuru 2009./10. gada sezonā pirmoreiz kluba vēsturē uzvarēja Nīderlandes čempionātā. Pirms tam vadījis Premjerlīgas klubu Middlesbrough, ar ko 2004. gadā ieguvis Līgas kausu un 2006. gadā iekļuvis UEFA kausa finalā. No 2006. gada 1. augusta līdz 2007. gada 21. decembrim vadījis Anglijas izlasi. Viņš tika nozīmēts amatā pēc Svena Jērana Eriksona atbrīvošanas no amata pēc 2006. gada Pasaules kausa finālturnīra. Viņš tika atlaists 2007. gada 22. novembrī, kad Anglijai neizdevās kvalificēties 2008. gada Eiropas čempionātam. Viņš ir bijis arī Aleksa Fergusona asistents Manchester United, kad klubs ieguva trīs titulus 1999. gadā.
Trenera karjera
Middlesbrough
Twente
Waka Waka (This Time for Africa)
"Waka Waka (This Time for Africa)" ir kolumbiešu dziedātājas Šakiras un Dienvidāfrikas grupas Freshlyground singls, kas tika izdots 2010. gada 7. maijā. Šī ir 2010. gada FIFA Pasaules kausa oficiālā dziesma. Dziesmas versija spāņu valodā saucas "Waka Waka (Esto es África)". Dziesma ir iekļauta 2010. gada FIFA Pasaules kausa izcīņas oficiālajā albumā Listen Up! The Official 2010 FIFA World Cup Album un tika izpildīta Pasaules kausa izcīņas atklāšanas šovā 2010. gada 10. jūnijā un finālturnīra noslēguma šovā 11. jūlijā.
Dunalkas iela (Rīga)
Dunalkas iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Imantā. Dunalkas iela sākas krustojumā ar Ceriņu ielu un beidzas krustojumā ar Airītes ielu. Kopējais ielas garums ir 540 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām ar asfalta segumu. Ielā pārsvarā savrupmāju apbūve, arī garāžu kooperatīvs un mazdārziņi.
Iela nosaukta Dunalkas — Dienvidkurzemes novada Dunalkas pagasta centra — vārdā. Pirmo reizi Rīgas ielu sarakstos Dunalkas iela sastopama 1935. gadā ar tagadējo nosaukumu.
Ielu savienojumi
Dunalkas iela ir savienota ar šādām ielām:
Doma laukums
Doma laukums ir lielākais laukums Vecrīgā. Tiek uzskatīts par Vecrīgas centrālo laukumu, kurā bieži tiek rīkoti dažādi sabiedriski pasākumi. Doma laukumā sastopas septiņas ielas — Smilšu, Rozena, Šķūņu, Zirgu, Pils, Jēkaba un Jauniela. Laukumu ietver vairākas monumentālas 19. un 20. gadsimtā celtas ēkas. Viena no ievērojamākajām un atpazīstamākajām ēkām Doma laukumā ir Doma baznīca jeb Doms. Ievērības cienīga ir arī 1855. gadā uzceltā eklektiskā Rīgas biržas ēka (arhitekts Haralds Jūliuss Bose), kurai pretī atrodas 1922. uzceltā Komercbankas ēka (arhitekts Pauls Mandelštams) un 1940. gadā uzceltā Finanšu ministrijas ēka, kas aizņem veselu kvartālu (arhitekts Aleksandrs Klinklāvs).
Vēsture
1986.-1987. gada arheoloģiskajos izrakumos Doma baznīcas tuvumā tika atrasta sena kapsēta, tai skaitā ar kuršu 13. gadsimta apbedījumiem. 13. gadsimtā sākta teritorijas apbūve, neveidojot īpašu laukumu.
Laukums tolaik visai blīvajā Rīgas centra apbūvē tika izveidots 19. gadsimta 60. gados, kad tika nojauktas ēkas Lielās Mūku ielas malā, lai atsegtu pieeju jaunizbūvētajiem Doma baznīcas ziemeļrietumu pusē esošajiem ieejas portāliem. 1885. gada 18. martā atbrīvoto platību nosauca par Domes laukumu (de, ru). 1923. gada 6. septembrī nosaukums tika latviskots par "Doma laukumu".
Mūsdienu laukuma izskats radies 1936. gadā, kad pēc K.Ulmaņa iniciatīvas nojauca apbūvi ziemeļos un ziemeļaustrumos — Lielajā Jaunielā (mājas nr. 1—9 un 2—10), Lielajā Pils ielā (māja nr. 25), Šķūņu ielā (mājas nr. 22—32), Lielajā Zirgu ielā (mājas nr. 29 un 31) un Mazajā Jēkaba ielā, — izveidojot jaunu laukumu, kuru 1937. gada 12. maijā nodēvēja par '''15. maija laukumu'''. Viduslaiku ēku piemiņai mūsdienās bruģī izveidotas seno gruntsgabalu kontūras.
Pēc Latvijas padomju okupācijas, 1940. gada 23. jūlijā abi laukumi tika apvienoti vienā ar nosaukumu '''17. jūnija laukums'''. Otrā pasaules kara Latvijas vācu okupācijas laikā laukumu atkal sadalīja divās daļās: "Domplatz" un Alberta fon Bukshēvdena laukumā (Albert-von-Buxhoevden-Platz), taču jau 1942. gada 16. aprīlī abi laukumi tika apvienoti ar nosaukumu "Domplatz". Pēckara gados laukums atkal tika pārdēvēts par "17. jūnija laukumu", bet 1987. gada 20.novembrī tika atjaunots starpkaru laika nosaukums — "Doma laukums".
60. gados laukums tika palielināts, neatjaunojot vairākas kara laikā sabombardēto ēku drupas, bet šajā vietā ierīkojot dekoratīvu zālienu (tā kā laukums, salīdzinot ar pašu Vecrīgu, ir neproporcionāli liels, 2007. gadā tika aizsākts projekts šajā vietā uzcelt jaunu ēku). Laukuma platība 1988. gadā bija 9425 m2.
Nikolajs Kamaņins
Nikolajs Kamaņins (Николай Петрович Каманин, dzimis, miris ) bija PSRS lidotājs, militārā amatpersona.
1927. gadā Nikolajs Kamaņins iestājās Sarkanajā armijā. 1928. gadā pabeidza Ļeņingradas Gaisa spēku militāri teorētisko skolu, bet 1929. gadā — Borisogļebskas kara aviācijas lidotāju skolu. Pēc tam viņš dienēja gaisa spēkos.
1934. gadā kā lidmašīnu nodaļas komandieris piedalījās kuģa Čeljuskin apkalpes un pasažieru glābšanā Arktikā. Par to kā viens no pirmajiem saņēma Padomju Savienības Varoņa goda nosaukumu.
1938. gadā Kamaņins pabeidza Žukovska Kara gaisa inženieru akadēmiju. 1939.—1940. gadā viņš piedalījās Ziemas karā kā vieglo bumbvedēju aviobrigādes komandieris. 1940. gada beigās pulkvedis Kamaņins tika iecelts par Vidusāzijas kara apgabala Gaisa spēku komandiera vietnieku. 1941. gadā, pēc Vācijas uzbrukuma PSRS, piedalījās Irānas ziemeļdaļas okupācijā. No 1942. gada jūlija karoja frontē, komandējot aviācijas divīziju, vēlāk — korpusu.
No 1947. gada Kamaņins strādāja Civilās gaisa flotes Galvenajā pārvaldē. No 1951. līdz 1955. gadam viņš bija DOSAAF priekšsēdētāja vietnieks aviācijas jautajumos. 1956. gadā, pēc Ģenerālštāba kara akadēmijas pabeigšanas, N. Kamaņinu iecēla par gaisa armijas komandieri. No 1958. gada viņš bija Gaisa spēku Galvenā štāba priekšnieka vietnieks militārajā sagatavošanā.
Tālivalža iela (Rīga)
Tālivalža iela ir Rīgas iela, Vidzemes priekšpilsētā, Teikas apkaimē. Tālivalža iela sākas pie Zemitāna laukuma un beidzas krustojumā ar Biķernieku ielu, tās pagarinājums ir Kastrānes iela.
Ielu savienojumi
Tālivalža iela ir savienota ar šādām ielām:
Aizputes draudzes novads
Aizputes draudzes novads jeb Ordeņa Aizputes draudzes novads (de ) bija draudzes novads Kurzemes guberņas Aizputes pilskunga iecirknī.
Mūsdienās Aizputes draudzes novada teritorija iekļauta Dienvidkurzemes novada Cīravas, Lažas un Aizputes pagastos.
Izveide
Līdz 1617. gada Kurzemes un Zemgales hercogistes teritoriālajai reformai novada teritorija atradās Kuldīgas komturejas sastāvā, pēc tam tā bija Kuldīgas virspilskunga iecirkņa daļa, no 1753. gada atsevišķs Ordeņa-Aizputes draudzes novads. Pēc 1819. gada Kurzemes guberņas administratīvās reformas to kopā ar Alsungas draudzes novadu savienoja ar Piltenes apgabala dienvidu daļu, izveidojot jaunu Aizputes pilskunga iecirkni.
Draudzes luterticīgie iedzīvotāji piederēja Aizputes evaņģeliski luteriskās baznīcas prāvesta iecirknim.
Rafaels Korrea
Rafaels Visente Korrea Delgado (es; dzimis ) ir Ekvadoras politiķis un bijušais prezidents. Paša raksturojumā "humānists un kreisais kristietis". Izglītojies ASV ekonomikas nozarē, 2005. gadā viņš bija Ekvadoras finanšu ministrs. 2006. gada beigās tika ievēlēts par Ekvadoras prezidentu un amatā bija no 2007. gada janvāra līdz 2017. gada maijam. 2008. gadā viņš paziņoja, ka Ekvadoras ārējie parādi nav spēkā, jo to aizņemšanos veica militārie režīmi un izteica gatavību cīnīties ar kreditoriem starptautiskās tiesās.
Pensacola
Pensacola var būt:
Sirēnas (zīdītāji)
Lielākā daļa sirēnu ir aizvēsturiski dzīvnieki, un ziņas par tiem ir iegūtas no fosilijām. Sirēnu kārta radās pirms 50 miljoniem gadu eocēnā. Tomēr Stellera jūrasgovs (Hydrodamalis gigas), kas pieder jūrasgovju dzimtai (Dugongidae), izmira ne tik sen, 18. gadsimtā. Sirēnas ir ūdens dzīvnieki, tās dzīvo gan saldūdens tilpēs, piemēram, slapjos purvos, upēs, upju grīvās, pārplūdušās zemienēs, gan seklajās jūras piekrastēs.
Izskats un īpašības
Sirēnas ir labi piemērojušās dzīvei ūdenī. Priekškājas ir pārveidojušās par rokām, ar kurām sirēnas sevi stūrē zem ūdens. Aste līdzīga zivs astei, tikai novietota horizontālā plaknē un darbojas kā airis, ar to sirēnas sevi stumj uz priekšu. Bet pakaļkājas ir kļuvušas par rudimentāriem veidojumiem, kuru kauli peld nepievienoti mugurkaulam dziļi muskuļu slānī. Sirēnu ārējā forma ir vārpstveida, labi piemērota peldēšanai. Lai arī sirēnas izskatās resnas, tās ir ļoti muskuļotas. Galvaskausa forma ir piemērojusies tam, lai sirēnām būtu viegli pabāzt purnu laukā no ūdens un ieelpot gaisu. Skeleta uzbūve ir spēcīga, lai saturētu smago un biezo zemādas tauku slāni. Tām ir tikai daži zobi, tomēr lamantīniem zobi ataug no jauna, līdzko vecie ir izkrituši. Sirēnām ir 2 piena dziedzeri, kas atrodas pie priekškājām, tāpat kā zilonim. Sirēnu tuvākie radinieki ir zilonis un mazais klinšu damans.
Sirēnu plaušas ir saplacinātas, toties stiepjas gar visu mugurkaulu. Izmantojot garās plaušas, sirēnas spēj pacelties kā pludiņi vai nogrimt, ar gaisu plaušās tās regulē ķermeņa horizontālo stāvokli. Pieaugusi sirēna ir apmēram 2,5—4 m gara un sver līdz 1500 kg. Salīdzinoši nesen izmirušās Stellera jūrasgovs garums bija apmēram 8 metri. Jūrasgovis un lamantīni ir vienīgie jūras zīdītāji, kas ir zālēdāji, un barojas ar dažādām jūras zālēm un ūdensaugiem. Līdz ar to sirēnām ir vāja vielmaiņa, un tās ir ļoti jutīgas pret vēsu ūdeni. Ir novērots, ka reizēm sirēnas ēd mirušus dzīvniekus, piemēram, kaijas. Sirēnas nekad nepamet ūdeni. Arī mazuļi dzimst ūdenī.
Visas četru šobrīd dzīvojošo sirēnu sugu izdzīvošana ir apdraudēta. Sirēnas zaudē savu dzīves telpu gan pieaugot cilvēku saimnieciskajai darbībai, gan tūrisma attīstībai piekrastēs, gan ūdeņu piesārņojumam. Pēdējā Stellera jūrasgovs tika nomedīta 1786. gadā. Sirēnas ir atkarīgas no siltām un ar veģetāciju bagātām ūdenstilpēm.
Sirēnas un mitoloģija
Sirēnas ieguvušas savu nosaukumu no sengrieķu mitoloģijas. Homēra "Odisejā" sirēnas bija radījumi, kas daļēji līdzinājās sievietēm, daļēji putniem. Ar saldajām mīlas dziesmām tās vilināja jūrniekus uz savu salu. Vēlākos gados daži autori sajauca sengrieķu sirēnas ar nārām, kas noveda pie tā ka lielos dzīvniekus, kas dzīvo ūdenī, zinātnieki nosauca par sirēnām. Pētījumu pirmsākumos eiropieši domāja, ka lamantīni un jūrasgovis ir nāras, jo šiem dzīvniekiem ir krūtis tāpat kā sievietēm, priekškājas atgādina rokas, un aste ir līdzīga zivīm. Kristofors Kolumbs savā ceļojuma dienasgrāmatā 1493. gadā raksta, ka Karību jūrā viņš ir redzējis nāras, bet tās neesot bijušas tik skaistas, kā viņš ir iedomājies.
Sistemātika
† izmirusi dzīvnieku grupa
Evans Lisačeks
Evans Franks Lisačeks (en; dzimis Čikāgā, Ilinoisas štatā, ASV) ir ASV daiļslidotājs. Viņš ir 2010. gada ziemas olimpisko spēļu uzvarētājs individuālajās sacensībās, 2009. gada Pasaules čempions, divkārtējs "4 kontinentu čempionāta" uzvarētājs, divkārtējs ASV čempions.
olimpiskajās spēlēs debitēja 2006. gadā Turīnā, kur izcīnīja 4. vietu. 2010. gada Olimpiskajās spēlēs Vankūverā izcīnīja zelta medaļu, uzstādot personiskos rekordus visos programmas veidos un tikai par 1,31 punktu pārspējot galveno favorītu Krievijas daiļslidotāju J. Pļuščenko.
Lincoln Cosmopolitan
Lincoln Cosmopolitain tika ražots Ford meitas uzņēmumā Lincoln no 1949. gada līdz sākumam kā vidējās klases sedans. Tas bija aprīkots ar četru ātrumu manuālo transmisiju un 5,5 litru V8 dzinēju. Tam bija arī aerodinamiska motora pārsega emblēma, arī nolaižamais jumts. Tāpat kā Continental modelis, Cosmopolitain durvis vērās pretēji mūsdienu auto lietotajām.
Klīvlendas "Rebels"
Klīvlendas "Rebels" (en) bija ASV basketbola klubs, kas bija bāzēts Klīvlendā, Ohaio štatā, ASV. Klubs tika dibināts 1946. gadā un pēc 1946.—1947. gada Amerikas basketbola asociācijas sezonas klubs beidza pastāvēt.
Savā vienīgajā sezonā klubs bija viens no Amerikas basketbola asociācijas dibinātājklubiem. Regulārajā sezonā tas guva uzvarēto-zaudēto spēļu bilanci 30—30, Rietumu divīzijā finišējot 3. vietā. Izslēgšanas spēļu pirmajā kārtā pret Ņujorkas "Knickerbockers" "Rebels" zaudēja ar 1—2.
Lomonosova iela (Rīga)
Lomonosova iela ir Rīgas iela, Latgales priekšpilsētā, Maskavas forštates apkaimē. Lomonosova iela sākas pie Lauvas ielas krustojuma un beidzas pie Lubānas ielas.
Ielu savienojumi
Lomonosova iela ir savienota ar šādām ielām:
Mitišču "Atlant"
Mitišču "Atlant" (ru) bija hokeja komanda, kura bāzēta Mitiščos, Krievijā. Tā ne reizi nav izcīnījusi Krievijas vai PSRS čempiones titulu. 2007. gadā tā izcīnīja Pajulahti kausu. No 2008. līdz 2015. gadam tā spēlēja Kontinentālajā hokeja līgā.
Latvijas Gada balva sportā 2008
Latvijas Gada balvas sportā 2008 ceremonija notika Dailes teātrī. Balvas tika pasniegtas 13 nominācijās.
UAE Team Emirates
UAE Team Emirates (UCI komandas kods: UAE) ir profesionāla Itālijas šosejas riteņbraukšanas komanda.