cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reņģe (stacija)
Kopš Lietuvas valdības lēmuma demontēt sliežu ceļu virzienā no Reņģes uz Mažeiķiem 2008. gadā, aizbildinoties ar steidzamiem un neatliekamiem remontdarbiem, kravas vilcienu satiksme līnijā Rīga—Reņģe praktiski apstājās, divus gadus vēlāk — 2010. gadā tika pārtraukta arī pasažieru vilcienu satiksme.
2017. gadā Eiropas Komisija "Lietuvas dzelzceļam" uzlika par pienākumu līniju atjaunot. 2020. gada 15. februārī Satiksmes ministrs Tālis Linkaits kopā ar Lietuvas amatpersonām Mažeiķos svinīgi sagaidīja pirmo kravas vilcienu un atklāja atjaunoto sliežu ceļu. Ministrs arī paziņoja, ka līdz 2022. gadam plānots atjaunot pasažieru satiksmi iecirknī Glūda—Reņģe—Mažeiķi. Tomēr vēl 2023. gadā pasažieru vilcieni uz Reņģi nekursē finansējuma un ritošā sastāva trūkuma dēļ.
Vēsture
Dzelzceļa stacija Reņģe (de) atklāta 1873. gadā uz dzelzceļa līnijas Rīga—Jelgava—Mažeiķi. 2008. gadā Lietuvas valdība slēdza vilcienu satiksmi starp Reņģi un Mažeiķiem un sliedes steigšus demontēja. Pasažieru vilcieni Rīga-Reņģe kursēja vēl līdz 2010. gada 22. februārim.
Sakarā ar sliežu demontēšanu 2017. gada oktobrī Eiropas Komisija "Lietuvas dzelzceļam" uzlika naudas sodu par Eiropas Savienības konkurences noteikumu pārkāpšanu un uzlika par pienākumu līniju atjaunot. 2018. gada augustā simboliski uzsāka 19 km dzelzceļa posma Mažeiķi — Reņģe rekonstrukciju. 2019. gada 22. martā parakstīts līgums par Mažeiķu—Reņģes posma atjaunošanu, darbus paredzēts pabeigt līdz 2019. gada beigām.
2020. gada 15. februārī Satiksmes ministrs Tālis Linkaits kopā ar Lietuvas amatpersonām Mažeiķos svinīgi sagaidīja pirmo kravas vilcienu un atklāja atjaunoto sliežu ceļu. Ministrs arī paziņoja, ka līdz 2022. gadam plānots atjaunot pasažieru satiksmi līnijā.
Biržu pils
Biržu pils (lt) ir zemes bastiona tipa pils Biržos, Lietuvā. Tā celtniecību uzsāka 1585. gadā pēc Kristapa Nikolaja Radvila pavēles. Gatavojoties pils celtniecībai, pie Aglonas un Apaščas upju sateces vietas izveidoja mākslīgu Širvēnas ezeru, kura platība bija aptuveni 40 kvadrātkilometru. Lielākus celtniecības darbus pabeidza 1589. gadā.
17. gadsimta vidū pils bija Radvilu dzimtas Biržu-Dubiņģu atzara galvenā rezidence. Poļu—zviedru karu laikā pils kalpoja par nozīmīgu aizsardzības būvi. 1704. gada augustā pili sagrāva zviedru karaspēks. 1980. gados to uzcēla no jauna renesanses un baroka stilā.
Šobrīd dzīvojamajā muižā atrodas bibliotēka un 1928. gadā dibinātais novadpētniecības muzejs Sėla. Pils ir iekļauta Lietuvas Republikas aizsargājamo kultūras vērtību reģistrā (kods 1905).
Vēsture
1575. gadā pēc Lietuvas lielkņazistes valstsvīra Kristapa Nikolaja Radvila iniciatīvas uzsāka Dubiņģu ordinācijas otrās ziemeļu pils celtniecību. Darbi sākās ar dambja uzcelšanas un mākslīgā ezera izveidošanas. No 1586. līdz 1589. gadam pēc itāļu renesances teorētiķu sistēmas uzcēla pili ar aizsargvaļņiem un aizsarggrāvi. Akmens mūra sienas augšējā daļa izveidoja uzbērumu. Bastionos atradās divstāvu un trīsstāvu kazemāti. Cietokšņa vidū atradās dižkunga trīsstāvu pils un baznīca. Svarīgie mākslinieciskais elementi bija divstāvu vārti un smaile. Pēc būvdarbu beigām šis bija lielākais itāļu tipa bastionu cietoksnis.
1625. gadā, Poļu—zviedru kara laikā, pili ieņēma karaļa Gustava II Ādolfa vadītā zviedru armija, izpostot pili, baznīcu, vārtu ēku un arsenālu.
1627. gadā Kristaps Radvils atjaunoja gandrīz pilnībā sagrauto pili. 1637. gadā viņš iniciēja otrās Biržu pils celtniecību pēc holandiešu bastiona piļu modeļu parauga. Rekonstrukcijas projektu izstrādāja inženieris un militārais arhitekts Georgs Pirks (Georgas Pirkas), kādu laiku darbus vadīja Ādams Freitāgs un Amands Josts. Tika uzbūvēti jauni bastioni, izremontēti uzbērumi un dambis, rekonstruēta pils, kazarmas, arsenāls, cietokšņa vārti un tilts. Nocietinātos divstāvu vārtus ar atvērtām lodžijām izrotāja ar dekoratīvām skulptūrām, kokgriezumiem un gleznojumiem. Pilī bija vairāk nekā 20 dažādas nozīmes ēkas, kas veidoja milzīgu aizsardzības kompleksu. No 1662. līdz 1669. gadam uzcēla jaunu pili pēc arhitektu J. Ulriha un T. Spinovska projekta.
1701. gadā, Lielā Ziemeļu kara laikā, krievu cars Pēteris I un Polijas—Lietuvas ūnijas karalis Augusts II Stiprais parakstīja pret Zviedriju vērsto Biržu līgumu. 1704. gada augustā pili aplenca ģenerāļa Ādama Lēvenhaupta vadītais zviedru karaspēks. Tā paša gada 14. augustā garnizons padevās un pili uzspridzināja. Tā netika atjaunota un no tās saglabājušās tikai pilsdrupas ar dienvidu sienu, vārtu ēkas fragmenti, arsenāla un citu ēku pamati.
1811. gadā pilsdrupas nonāca Tiškeviču dzimtas īpašumā. 1818. gadā, apmeklējot Biržus, Aleksandrs I pavēlēja saglabāt pilsdrupas. 19. gadsimta beigās teritoriju apstādīja ar augļu kokiem un pārveidoja par dārzu.
1920. gados teritorija kļuva par pastaigu un atpūtas vietu, kur izveidoja grants celiņus un iestādīja kokus. 1931. gadā pilsdrupu priekšā uzstādīja pieminekli Jonušam Radvilam (tēlnieks Jozs Zikars), pils pagalmā atradās tenisa korts un kinoteātris. Lietuvas PSR laikos te bija pilsētas parks.
No 1978. līdz 1986. gadam tika veikti rekonstrukcijas darbi. 2006. gadā vienā no telpām atjaunoja 17. gadsimta krāsni. 2013. gadā atjaunoja arsenāla ēku.
Kopš 1988. gada pilī atrodas Biržu publiskā bibliotēka, bet kopš 1989. gada — Biržu novadpētniecības muzejs.
Budišova pie Budišovkas
Budišova pie Budišovkas (cz) ir pilsēta Čehijā, Morāvijas-Silēzijas apgabala Opavas apriņķī.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1301. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Bauča (de). No 1918. gada — Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu apgabala daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara — atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada — Čehijas sastāvā.
Alise Prudāne
Alise Prudāne (dzimusi ) ir latviešu baletdejotāja.
2010. gadā beigusi Rīgas Horeogrāfijas vidusskolu un kļuvusi par Latvijas Nacionālā baleta solisti.
Ir bijusi vairāku starptautisku konkursu laureāte. Trīs reizes ieguvusi Latvijas Republikas Kultūras ministrijas balvu par sasniegumiem starptautiskajos konkursos. 2011. gadā tikusi nominēta Spēlmaņu nakts balvai nominācijā "Spilgtākā debija". 2016. gadā saņēmusi Latvijas Nacionālās operas fonda Gada balvu kā sezonas labākā soliste. 2019. gadā tika nominēta Dejas balvai kategorijā "Klasiskās dejas dejotāja".
Telts iela (Rīga)
Ielu savienojumi
Telts iela krustojas ar:
Lietuviešu alfabēts
Lietuviešu valodas alfabēts sastāv no 32 burtiem. Patskaņus iedala īsajos un garajos.
Latīņu alfabēts Lietuvā nostiprinājās 18. gs. beigās.
Sirakjūsas Universitāte
Sirakjūsas Universitāte (en) ir privāta universitāte. Tā atrodas Sirakjūsā, Ņujorkas štatā. Sirakjūsas Universitāte tika dibināta 1870. gada 24. martā. Sirakjūsas Universitāti ir absolvējis 46. ASV prezidents Džo Baidens.
Diuksts
Diuksts ir ciems Salnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 290 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Ruskulovas katoļu baznīca.
Pezāro
Pezāro (it, ) ir pilsēta Itālijā, Markes reģionā, Adrijas jūras krastā. Tā ir Pezāro un Urbīno provinces administratīvais centrs. 2016. gadā pilsētā dzīvoja 94,6 tūkstoši iedzīvotāju. Tā ir otra lielākā pilsēta Markes reģionā aiz Ankonas. Senās Romas laikā pilsētas nosaukums latīņu valodā bija Pisaurum.
Rūsmē
Rūsmē, senāk Rogosi, ir ciems Igaunijas dienvidos, Veru apriņķa Hānjas pagastā. Rūsmē atrodas aptuveni 8 km no Latvijas robežas, ap 10 km no pagasta centra Hānjas, kā arī 25 km attālumā no Veru un 280 km no Tallinas.
Ciemā atrodas Rūsmē (Rogosi) muiža, kurā izvietota skola. Muižas dibinātājs ir poļu muižnieks Staņislavs Roginskis. No 1629. līdz 1776. gadam muiža piederēja Hermanim fon Lībsdorfam, pēc tam tā nokļuva fon Glāzenapu ģimenes īpašumā. Pēc muižas atsavināšanas agrārās reformas laikā no 1934. gada tur darbojās skola. 1939. gadā Rogosi tika pārdēvēti par Rūsmē. Muižas vārtu tornī iekārtots novadpētniecības muzejs.
Nikons (patriarhs)
Nikons (ru, senkrievu: Нїконъ), dzimis Ņikita Miņins (Никита Минин; 1605—1681) bija septītais Krievu pareizticīgās baznīcas Maskavas un visas Krievijas patriarhs, oficiāli amatā no 1652. līdz 1666. gadam. Viņš savā laikā bijis slavens ar daiļrunību, enerģiju, dievbijību un ciešajām attiecībām ar Krievijas caru Alekseju. Nikons ieviesa daudzas reformas, kas galu galā noveda pie ilgstošas šķelšanās, kas Krievijas Pareizticīgajā baznīcā tika dēvēta par Raskol un vēl mūsdienu Latvijā izpaužas kā atšķirības starp Maskavas patriarhijas pareizticīgajiem un Nikona reformas nepieņēmušajiem vecticībniekiem. Daudzus gadus viņš bija dominējoša politiska figūra, bieži pielīdzināma caram vai pat aizēnojot to. Viņa liturģiskās reformas bija nepopulāras konservatīvo vidū, un 1666. gada decembrī Nikonu tiesāja baznīcas pārstāvju sinode, viņam tika atņemtas visas patriarha funkcijas un viņš tika pazemināts līdz vienkārša mūka statusam, taču viņa reformas tika turpinātas.
Jaunība
Mordviešu vai mariešu zemnieka Minas dēls, viņš piedzima 1605. gada 7. maijā Veļdemanovas (Вельдеманово) ciematā, 90 verstis (96 km) no Ņižņijnovgorodas. Viņa māte nomira drīz pēc viņa piedzimšanas, un tēvs apprecējās atkārtoti. Viņa pamāte pret viņu izturējusies slikti. Lasīt un rakstīt viņš iemācījās pie draudzes mācītāja, taču dzīves apstākļi likuši aizmirst iemācīto. 12 gadu vecumā viņš, gribēdams izglītoties, aizbēga no mājām uz Makarjeva klosteri pie Ņižņijnovgorodas, kur palika līdz 1624. gadam. Tad viņš atgriezās mājās vecāku uzstājības dēļ, apprecējās un kļuva par mācītāju tuvējā ciematā.
Mūka kārtā
Līdz 1635. gadam visi viņa trīs mazie bērni nomira. Nikons to uztvēra kā debesu zīmi un nolēma kļūt par mūku. Vispirms viņš pārliecināja savu sievu doties klosterī un pēc tam pats devās uz nomaļu klosteri uz Anzerskas salu Baltajā jūrā, kurā pieturējās pie radikālas pašizolācijas principa — mūku dzīvesvietas bija izvietotas ap versti viena no otras, mūki pulcējās kopā tikai kopīgam dievkalpojumam pa svētdienām un baznīcas svētku dienām. Kļūstot par mūku, viņš pieņēma Nikona vārdu. Pēc kāda laika viņam tika uzticēts vadīt liturģijas un klostera saimniecību.
1639. gadā viņš sastrīdējās ar klostera dibinātāju un priekšnieku Jeļeazaru, apvainojot to naudaskārē, un ar laivu aizbēga no klostera; vētrā viņa laiva tika izmesta krastā Kijas salā, kur viņš vēlāk nodibinās pazīstamu klosteri. Galu galā viņš sasniedza Kožeozerskijas klosteri, kas atradās Novgorodas diecēzē. Šai klosterī viņš kļuva par priekšnieku (игумен) 1643. gadā.
Tikšanās ar caru
Pildot jauniecelto klosteru priekšnieku tālaika standarta procedūru, viņš 1646. gadā apmeklēja Maskavu un klanījās jaunajam caram Aleksejam I. Aleksejs, kurš bija diezgan dievbijīgs, bija viņa iespaidots un iecēla Nikonu par arhimandrītu nozīmīgajā Maskavas Novospasskas klosterī. Šis klosteris bija īpaši saistīts ar Romanovu namu.
Dievbijības aizstāvji
Kalpojot Novospasskas klosterī, Nikons kļuva par locekli grupā, kura sevi sauca par dievbijības aizstāvjiem. Tā bija garīgu un laicīgu personu grupa, kas sākās 1630. gadu beigās, pulcējoties ap cara Alekseja biktstēvu protopopu (t.i., no vairākām draudzēm sastāvoša baznīcas apriņķa vadītāju) Stefanu Vonifatijevu.
1649. gadā Nikons kļuva par Lielās Novgorodas metropolītu. Viņam tur tika dotas dažas īpašas privilēģijas. Viņa pilnvaru laikā pilsētā sākās nemieri, un Nikonu smagi piekāva. Neskatoties uz to, viņam izdevās atrisināt strīdu mierīgi, vadot reliģisku gājienu pret nemierniekiem.
Patriarhs
1652. gadā pēc patriarha Josifa nāves "dievbijīgo" pulciņš gribēja izvirzīt par jauno patriarhu Vonifatijevu, bet tas atteicās, zinot, ka cars vēlas šai vietā redzēt Nikonu. 1. augustā Nikons pēc strīdiem tika ievēlēts par Maskavas patriarhu. Nikons zināja, ka viņš ir diezgan nepopulārs starp bajāriem, un sākotnēji vairākas reizes noraidīja piedāvājumu.
Nikons piekrita pēc paša cara lūguma un bajāru krišanas ceļos, turklāt uzspieda tiem paklausības zvērestu viņam visā, kas attiecas uz pareizticīgo baznīcas dogmām, kanoniem un spriedumiem.
Nikona reformas
Kad tika iecelts Nikons, baznīcā jau bija aizsākta neliela reforma. Vairāki baznīcas garīdznieki, kas pazīstami kā protopopu partija, bija uzņēmušies atbildību par baznīcas tekstu pārskatīšanu un dažu tehnisku labojumu veikšanu tajos. Bet viņi bija pārāk kautrīgi, lai mēģinātu kaut ko patiešām efektīvu. Nikons, tāpat kā vairums tālaika Krievijas garīdznieku, visvairāk satraucās par baznīcas rituālu striktu ievērošanu un piegāja tiem daudz stingrāk kā grieķu pareizticīgie vai Rietumu kristieši, un uzsāka drosmīgas reformas, vēloties satuvināt moskovītu reliģiskos tekstus ar grieķu paraugiem. Viņš konsultējās ar ārzemēs visvairāk mācītajiem grieķu prelātiem, aicināja viņus uz konsultācijām Maskavā, un visbeidzot Konstantinopoles un Kijivas teologi pārliecināja Nikonu, ka maskaviešu baznīcas grāmatas ir pilnas sīkām kļūdām un ka pašlaik izmantojamās ikonas ir ļoti stipri atkāpušās no senā Konstantinopoles modeļa, toties ir piesātinātas ar franku un poļu baroka ietekmi. Vienlaikus gan arī tie paraugi, kurus ieteica Konstantinopoles un Kijivas pārstāvji, galvenais starp kuriem bija Epifanijs Slaviņeckis, bija tuvāki grieķu tālaika nekā senajiem paraugiem.
Nikons, nolēmis pāriet uz grieķu stilu, asi kritizēja jaunākā stila maskavisku ikonu izmantošanu; viņš lika veikt māju pārmeklēšanu to atrašanai. Viņa karavīriem un kalpiem vispirms tika uzdots, lai viņi pievērstu uzmanību šiem ķecerīgajiem viltojumiem un pēc tam maksimāli publiski tos aizvāktu. Viņš izdeva arī ukazu, draudot ar visstingrākajiem sodiem visiem, kas uzdrošinājās turpmāk izgatavot vai izmantot šādas ikonas.
Nikons tāpat sāka ieviest krustīšanos ar trīs, nevis diviem pirkstiem (krustīšanās tēma nav tieši atspoguļota kristiešu Svētajos rakstos un tādēļ ir tikai vietējās un bieži mainīgās tradīcijas jautājums), tāpat mainīja klanīšanās reižu skaitu Jefrema Sirina lūgšanas laikā un klanīšanos līdz zemei aizvietoja ar klanīšanos līdz jostas vietai. Krusta gājienu virziens tika mainīts pretējā virzienā (pretēji saules ceļam); tika veiktas vēl dažas tamlīdzīgas izmaiņas.
1654. gadā Nikons sasauca sinodi (baznīcas autoritāšu padomi), lai atkārtoti pārbaudītu patriarha Josifa pārskatītās baznīcas grāmatas, un sinodes vairākums Nikona un paša cara vadībā nolēma, ka drīzāk būtu jāseko grieķu paraugiem. Otrā sinode, kas notika 1656. gadā Maskavā, sankcionēja baznīcas grāmatu pārskatīšanu, kā ieteica pirmā sinode, un izsludināja anatēmu atšķirīgi domājošajiem, pie kuriem piederēja bijušie sabiedrotie protopopu partija un Kolomnas bīskaps Pāvils. Pāvils tika izsūtīts, sajuka prātā un drīz mira neskaidros apstākļos.
Nikona grupējums tomēr bija saķēries ar lielu spēku, kurš viņa reformām nepiekrita, un reformistu—nikoniāņu steidzīgums un radikālums noskaņoja pret viņiem daudzus principā neitrālus ļaudis. Sava nozīme bija arī daudzu pārliecībai, ka Maskavas pareizticība ir pareizāka un augstāka kā grieķu vai Kijivas pareizticība. Reformas turklāt sakrita ar lielu mēri 1654. gadā, kura mistisko nozīmi puses tulkoja pretēji.
Grezno vecā arhitektūras stila baznīcu (kuru iespaidīgs piemērs ir Vasilija Svētlaimīgā katedrāle) celtniecība bija stingri aizliegta, un daudzas vecās nekanoniskās baznīcas tika nojauktas, lai izveidotu vietu jaunām, kas veidotas vecajā bizantiešu stila. Šādas izdarības daļēji izskaidro lielo naidu, kādu vecticībnieki, kā tagad sāka saukties agrāko rituālu aizstāvji, tolaik izjuta pret Nikonu un jebkuriem viņa darbiem.
Nikona celtniecības programma
Nikons bagātināja daudzos un lieliskos klosterus, kurus viņš lika uzcelt, ar vērtīgām bibliotēkām.
Starp viņa dibinātajiem lielajiem klosteriem bija Valdaja Iverskas klosteris, Kijas salas klosteris un Jaunās Jeruzalemes klosteris (Новоиерусалимский монастырь) pie Istras (tolaik Voskresenskas) 40 km no Maskavas Rīgas virzienā, kurš tika celts sākotnēji kā patriarha rezidence, bet ar plānu to pārvērst par visas pareizticības centru un izveidot Krievijas centrā Palestīnas ģeogrāfisku kopiju. Tai skaitā, Istras upe tika pārsaukta par Jordānu, tuvējā sādža par Kapernaumu, klostera uzkalns par Cionu utt.
Politiskā vara
Nikons par savu misiju uzskatīja izvest baznīcu no laicīgās varas kontroles un atdalīt baznīcu no valsts. Viņš uzskatīja, ka baznīcai un valstij jādarbojas harmonijā, vienlaikus paliekot atsevišķai vienai no otras. Viņš arī centās organizēt baznīcu pēc valsts hierarhijas parauga ar patriarhu, kas valda ar pilnīgu kontroli.
Nikons īpaši protestēja pret 1649. gada Krievijas Juridisko kodeksu (Соборное уложение), kas pazemināja garīdzniecības statusu un padarīja baznīcu faktiski pakļautu valstij. Turklāt saskaņā ar šo kodeksu klosteru pārvaldīto ciematu zemju aplikšana ar nodokļiem tika izmantota valsts ieņēmumiem.
Bet viņš bija sacēlis pret sevi daudz ienaidnieku, un līdz 1658. gada vasarai tie bija pārliecinājuši Aleksiju, ka suverēnais patriarhs aizēno suverēno caru, turklāt Nikons aizvien manāmāk sāka izrādīt, ka tagad uzskata baznīcas varu par augstāku nekā laicīgo. Aleksijs strauji atdzisa pret savu “sirds draugu”, kā viņš to sauca.
Nikons atstāj Maskavu (1658)
Formāli kā gribas pārbaudījumu un, iespējams, cerēdams nodemonstrēt savu nozīmi un neaizstājamību, Nikons 1658. gadā pēc sīka konflikta aizbrauca no Maskavas un devās dzīvot uz Jaunās Jeruzalemes klosteri, kuru viņš pats bija dibinājis. Bet oficiāli viņš pie tam neatkāpās no sava amata.
Gandrīz divus gadus cars Aleksijs un Nikons palika kā svešinieki un viņu konflikts neatrisināts. 1660. gada februārī Maskavā notika sinode, lai ievēlētu jaunu troņa patriarhu, jo tajā neviens neatradās jau gandrīz divus gadus. Sinode izlēma ne tikai par jauna patriarha iecelšanu, bet arī par to, ka Nikons ir zaudējis gan savu patriarha rangu, gan garīdznieka tiesības.
Pret sinodes lēmuma otro daļu enerģiski protestēja reliģiskais eksperts Epifanijs Slaviņeckis, un galu galā visa izmeklēšana sabruka. Cars negribēja izpildīt sinodes dekrētus, jo nebija pārliecināts par to tiesīgumu bez baznīcas tiesas lēmuma.
Vēl sešus gadus krievu pareizticība palika bez patriarha. Katru gadu jautājums par Nikona atcelšanu kļuva sarežģītāks un mulsinošāks. Par šo tēmu notika apspriešanās ar gandrīz katru mūsdienu austrumu pareizticīgo teologu, un puses viena otrai nepiekrita. Beidzot lieta tika nodota visu pareizticīgo sinodei.
Nosodīšana sinodē (1666)
1666. gada decembrī Nikonu tiesāja baznīcas amatpersonu sinode, kas pazīstama kā Lielā Maskavas sinode. To vadīja "divi ārvalstu patriarhi ...un kas sastāvēja no trīspadsmit metropolītiem, deviņiem arhibīskapiem, pieciem bīskapiem un trīsdesmit diviem arhimandrītiem". Divi attiecīgie ārzemju patriarhi bija patriarhs Paisiuss no Aleksandrijas un Makarijs III Zaims, kurus gan tobrīd Konstantinopoles patriarhs bija atcēlis no amatiem to pārmērīgi ilgās prombūtnes dēļ, kamēr tie bija ceļā. Vēlāk viņš to statusu atjaunoja pēc cara lūguma. Polockas Simeons bija viens no galvenajiem teologiem, kurš sagatavoja sinodes dokumentus.
Pēc Roberta Masī teiktā, procesa laikā Nikons pārliecinoši aizstāvēja savu pārliecību, ka baznīcas autoritāte un vara ir un tai vajadzētu būt augstākajai. Tomēr Nikons precizēja, ka baznīcas autoritātei un varai jābūt augstākajai tikai baznīcas lietās.
12. decembrī sinode pasludināja Nikonu par vainīgu cara apvainošanā un visas maskaviešu baznīcas graušanā, Kolomnas bīskapa Pāvila atcelšanā pretēji kanoniem un viņa atbalstītāju piekaušanā un spīdzināšanā. Starp apsūdzībām bija arī lepnības grēks ar jaunas Palestīnas būvi Novojerusaļimskā, kā arī necienība pret sinodes un cara sūtņiem un to apvainošana latīņu rituālu ieviešanā. Piespriestais sods bija visu viņa baznīcas funkciju atņemšana; turpmāk viņu vajadzēja dēvēt vienkārši par mūku Nikonu. Tajā pašā dienā viņš tika ievietots ragavās un kā ieslodzītais nosūtīts uz tālo ziemeļu Ferapontova klosteri. Tomēr tā pati sinode, kas viņu bija nosodījusi personiski, apstiprināja visas viņa reformas un izziņoja anatēmu visiem, kuri atteicās tās pieņemt, piemēram, protopopam Abakumam.
Dzīves beigas
Nikons pārdzīvoja caru Aleksiju, ar kuru 1671. gadā tika atjaunota neliela daļa no senās tuvības. 1681. gadā jaunais cars Fjodors (Aleksija dēls), uzzinājis, ka Nikons mirst, ļāva viņam atgriezties Maskavā un ar daļēju apžēlošanu pārcelties uz dzīvi savās bijušajās Piemaskavas mājās — Jaunajā Jeruzalemes klosterī. Jaroslavļā, pa ceļam tur, šķērsojot Kotorosļas upi, viņš nomira Tropino 1681. gada 17. augustā. Cars vēlēja viņu atvadu dievkalpojumā godināt kā patriarhu, neraugoties uz esošā patriarha protestu, un vēlāk sagādāja tam Austrumu pareizticīgo baznīcu atbalstu. Klosteris vēl bija palicis nepabeigts, taču karaliskā ģimene piešķīra līdzekļus tā pabeigšanas nodrošināšanai. Nikona garīdznieks vēlāk pierakstīja, ka baznīcas iesvētīšanai 1685. gadā cariene Tatjana sagatavoja zeltu un sudrabu, sakārtoja ikonu izgatavošanu un personīgi izšūtus plīvurus ceremonijai.
Vērtējums
Arī pēc nāves Nikona darbības vērtējums ir pretrunīgs. Vairums Krievijas pareizticīgo atzīst viņa reformas un pieder Maskavas patriarhijai.
Daļa vēsturnieku ieskata, ka viņa progrieķisko reformu patiesais mērķis bija kļūt par Vispasaules (t.i., Konstantinopoles) pareizticīgo patriarhu, bet cars Aleksijs to atbalstīja, vēlēdamies uzsēsties uz kādreizējā Bizantijas troņa.
Rīgā augstu amatu starp vecticībniekiem padomju laikā ieņēmušais Ivans Miroļubovs, kurš vēlāk pārgāja Maskavas pareizticīgo pusē, apgalvo, ka Nikona reformas padarījušas Svētos rakstus mazāk saprotamus, jo tajās vadījušies no "mazkrievu", t.i. ukraiņu valodas, un abu virzienu apvienošanai būtu jāatgriežas pie "saknēm".
Vadakste (stacija)
Vadakste ir stacija dzelzceļa līnijā Glūda—Reņģe—Mažeiķi, kas atrodas Vadakstē. Kopš 2010. gada tā vairs netiek izmantota pasažieru vilcienu satiksmei.
Vēsture
Dzelzceļa pietura Vadakste atklāta 1873. gadā uz dzelzceļa līnijas Rīga—Jelgava—Mažeiķi. Pēc tam, kad 2008. gadā Lietuvas valdība slēdza vilcienu satiksmi starp Reņģi un Mažeiķiem, pasažieru vilcieni Rīga-Reņģe pieturēja Vadakstē vēl līdz 2010. gada 22. februārim.
Šibenika
Šibenika (hr, ) ir pilsēta Horvātijas dienvidos, Šibenikas-Kninas županijā. Atrodas Adrijas jūras krastā, pie Krkas upes ietekas tajā. 2011. gadā Šibenikā dzīvoja 46,3 tūkstoši iedzīvotāju, līdz ar to tā trešā lielākā pilsēta vēsturiskajā Dalmācijas reģionā. Tā ir vecākā Horvātijas pilsēta jūras krastā.
Pilsētā atrodas Svētā Jēkaba katedrāle, kas ir iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Ievērojamas personības
Šibenikā dzimuši vai dzīvojuši:
Martins Silva
Martins Silva (es; dzimis ) ir Urugvajas futbolists, vārtsargs, Urugvajas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2019. gada spēlē Paragvajas kluba Club Libertad sastāvā.
Ipiķi (stacija)
Ipiķi bija dzelzceļa pieturas punkts Ipiķu pagastā līnijā Rīga—Ipiķi.
1921. gadā Ipiķi tika atvērta kā stacija šaursliežu dzelzceļa līnijā Valka—Rūjiena—Pērnava, un tā darbojās kā Latvijas robežstacija. No Otrā pasaules kara šaursliežu līniju posmā no Rūjienas līdz Meizakilai apkapoja Igaunijas PSR dzelzceļa struktūras. Stacija slēgta 1975. gadā, bet 1977. gadā iecirknis Rūjiena—Meizakila tika pārbūvēts platsliežu platumā. 1992. gadā līdz ar Latvijas un Igaunijas neatkarības atgūšanu un valsts robežas atjaunošanu tika atjaunots Ipiķu pieturas punkts, taču posmā Ipiķi—Meizakila vilcienu kustība tika pārtraukta.
Pieturas punkts slēgts 1996. gadā līdz ar vilcienu kustības pārtraukšanu līnijā.
Eduards Ivanovs
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Ivanovs sāka 1996.—97. gada sezonā Austrumeiropas hokeja līgas vienībā Rīgas "Juniors". Tās sastāvā viņš aizvadīja arī 1997.—98. gada sezonu.
1998. gadā, līdz ar HK Liepājas Metalurgs izveidi, Ivanovs uzsāka tajā spēlēt. Turpmākajos gados "Metalurga" sastāvā Ivanovs kļuva par pieckārtēju Latvijas čempionu, vienlaikus spēlēja gan Austrumeiropas hokeja līgā, gan vēlāk arī Baltkrievijas Ekstralīgā. 2008.—09. gada sezonā bija arī komandas kapteinis. No 2010. līdz 2012. gadam Ivanovs laukumā jau devās vien epizodiski kā spēlējošais treneris "Metalurgs" otrajā sastāvā Latvijas čempionātā.
2013.—14. gada sezonā aizsargs spēlēja HK Ozolnieki/Monarhs rindās, taču tad pievienojās HASC Jūrmala sastāvam, kļūstot par tās kapteini. 2015. gada vasarā pievienojās HK MOGO, taču 2016.—17. gada sezonu aizvadīja Latvijas 1. līgā.
Lejasandži
Lejasandži ir ciems Gulbenes novada Daukstu pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V424. Ciemu šķērso dzelzceļa līnija Pļaviņas—Gulbene.
Aleksandrs Aleksandrovs
Aleksandrs Aleksandrovs (1904—) bija Latvijas PSR sabiedriskais darbinieks, VK(b)P biedrs (1924), beidzis Ļeņingradas elektrotehnisko sakaru institūtu (1935), Saratovas apgabala Sakaru pārvaldes galvenais inženieris (1937).
Pēc Latvijas okupācijas iesūtīts Latvijā kā PSRS Sakaru Tautas komisariāta pilnvarotais ar uzdevumu pārņemt Latvijas Pasta un telegrāfa departamentu. Otrā pasaules kara beigās pēc Rīgas ieņemšanas 1944. gada oktobrī A. Aleksandrovs atgriezās Rīgā, bija Latvijas PSR sakaru ministrs (1955–1973), vēlāk LPSR Ministru Padomes padomnieks.
Diunokļi
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Diunokļa ezers, Lielais Ludzas ezers. Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Seļekovas apmetne.
Morganātiskā laulība
Morganātiskā laulība (no — "rīta balva") bija laulību paraža kārtu sabiedrībās viduslaikos, kurā zemākas kārtas sieva neieguva vīra kārtas tiesības. Visilgāk morganātiskā laulība saglabājās valdnieku namos, kuros vīriešu laulībām ar zemākas kārtas sievietēm bija nepieciešama īpaša valdnieka atļauja.
Zelta palmas zars
Zelta palmas zars (fr) ir augstākais apbalvojums Kannu kinofestivālā, kas tiek pasniegts oficiālā konkursa uzvarētājfilmas režisoram.
Balvu 1955. gadā ieviesa festivāla organizatoriskā komiteja. Pirmo Zelta palmas zaru saņēma amerikānis Delberts Manns par filmu Marty, par ko viņš ieguva arī Amerikas Kinoakadēmijas balvu. Balvas dizains laika gaitā ir mainījies, pašlaik tiek pasniegta 1992. gada dizaina balva, pati palma ir veidota no 24 karātu zelta. Balvu divas reizes ir ieguvuši septiņi režisori (vienu no tām ieguva brāļi beļģi Dardēni).
Bomi grāfiste
Bomi grāfiste ir viena no Libērijas piecpadsmit grāfistēm, kas atrodas valsts ziemeļrietumos. Grāfiste robežojas ar Gbarpolu grāfisti ziemeļos, ar Montserado grāfisti austrumos un ar Bongas un Grandkeipmauntas grāfisti rietumos. Apgabalu dienvidos apskalo Atlantijas okeāns. Bomi grāfistes administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Tabmenbērga.
Apgabala kopējā platība ir 1923 km², pēc 2008. gada datiem apgabalā dzīvo 84 119 iedzīvotāji. Pēc platības, tā ir Libērijas otrā mazākā grāfiste aiz Montserado grāfistes. Pēc iedzīvotāju skaita, tā ir piektā mazākā Libērijas grāfiste.
Administratīvi Bomi grāfiste sīkāk dalās četros distriktos: Devoinas, Klejas, Mekas un Sendžēhas distriktā.
Limbiskā sistēma
Limbiskā sistēma ir sarežģīta smadzeņu struktūra, kas atrodas abās pusēs talāmam, tieši zem galvas smadzeņu puslodēm. Tā netiek izšķirta kā atsevišķs orgāns, bet gan kā gala smadzeņu (telencephalon), starpsmadzeņu (diencephalon), vidussmadzeņu (mesencephalon) audu sakopojums. Pie tās pieder ožas daivas, hipokamps, amigdala, priekšējie talāma kodoli, velve, mamilārie ķermenīši, baltā starpsiena, parahipokampālā rieva, limbiskā garoza, limbiskā vidussmadzeņu daļa u.c.
Aglonas novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Aglonas novada pašvaldības vadītāji. Aglonas novads tika izveidots 2009. gada 1. jūlijā, apvienojot Aglonas, Grāveru, Kastuļinas un Šķeltovas pagastus.
Uzskaitījums
{{legend| gold| Aglonas novada apvienotais saraksts |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| yellow| Novads-mūsu mājas-mūsu atbildība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #C6930A| Par sadarbību mūsu novadā |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| brown| Grāveru pagasta saraksts |border=1px solid #AAAAAA}}
Bērzbeķe
Bērzbeķe ir ciems Dobeles novada Dobeles pagastā. Izvietojies pie autoceļa V1101 3,1 km no pagasta centra Aizstrautniekiem, 5,6 km no novada domes Dobelē un 77 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Bērzbeķes muižas (Bersebeck) centra. Bērzbeķes muižas apbūve ir valsts nozīmes kultūras piemineklis.
Džons Makvī
Džons Greiems "Maks" Makvī (dzimis ) ir britu basģitārists, labāk pazīstams kā rokgrupas Fleetwood Mac dalībnieks. Viņa uzvārds kopā ar grupas bundzinieka Mika Flītvuda uzvārdu bija iedvesma grupas nosaukumam. Viņš pievienojās Fleetwood Mac neilgi pēc tās izveides 1967. gadā, aizstājot pagaidu basģitāristu Bobu Bruningu.
1968. gadā viņš apprecējās ar blūza pianisti un dziedātāju Kristīni Perfektu, kas pievienojās Fleetwood Mac divus gadus vēlāk. Pāris izšķīrās 1977. gadā, ierakstot grupas dubultdimantu sertificēto albumu Rumours. 1998. gadā Makvī tika iekļauts Rokenrola slavas zālē par savu darbību grupā Fleetwood Mac.
Agrīnā dzīve
17 gadu vecumā, neilgi pēc skolas beigšanas, Džons izgāja 9 mēnešu kursus, apgūstot nodokļu inspektora profesiju, tajā pašā laikā viņš uzsāka savu muzikālo karjeru.
Agrīnā mūzika
Mākslinieka pirmā pieredze, muzicējot grupā, bija savā dzimtajā pilsētā kopā ar vairākiem draugiem, kas vēlāk izveidoja grupu The Strangers.
Viņa pirmais basista darbs bija grupā Krewsaders, kas spēlēja galvenokārt kāzās un svinībās.
Džona Majāla Bluesbreakers
Ap laiku, kad Makvī mācījās par nodokļu inspektoru, blūzmenis Džons Majāls dibināja Čikāgas-stila blūza grupu. Majāls sākotnēji vēlējās, lai viņiem pievienojas basists Klifs Bartons. Bartons atteica, taču ieteica Majālam Džonu Makvī, raksturojot viņu kā "talantīgu, jaunu basģitāristu." Jaunizveidotās grupas līderis uzaicināja Makvī uz noklausīšanos un pēc tam pieņēma viņu grupā Bluesbreakers. Basists turpināja mācības līdzās darbībai grupā. Pēc Majāla teiktā, Džons nekad formāli nemācījās spēlēt blūzu, bet apguva šo prasmi, klausoties Majāla dotajos B. B. Kinga un Vilija Diksona ierakstos.
Pīters Grīns un Miks Flītvuds
1966. gadā, pēc Ērika Kleptona aiziešanas no Bluesbreakers, grupai pievienojās ģitārists Pīters Grīns, nedaudz vēlāk grupas līdzšinējo bundzinieku nomainīja Miks Flītvuds. Starp trim māksliniekiem ātri izveidojās cieša draudzība, un, kad uz Grīna dzimšanas dienu Majāls uzdāvināja viņam bezmaksas laiku ierakstiem studijā, Grīns aicināja Flītvudu un Makvī kopā ierakstīt pāris dziesmas. Vienu no ierakstītajiem demo nodēvēja Flītvuda un Makvī uzvārdu savienojumā — Fleetwood Mac. Vēlāk Grīns un Flītvuds pameta Bluesbreakers, nodibinot savu grupu ar nosaukumu Fleetwood Mac. Grīns aicināja grupai pievienoties arī Džonu Makvī, kurš sākotnēji atteicās, tādēļ uz laiku tika nolīgts basists Bobs Brunings. Dažas nedēļas vēlāk Makvī mainīja savas domas, jo uzskatīja, ka Bluesbreakers mūzikas virziens pārāk sāk līdzināties džezam un 1967. gada septembrī pievienojās Fleetwood Mac.
Fleetwood Mac
1967. gadā Fleetwood Mac ierakstīja savu pirmo albumu ar tādu pašu nosaukumu — Fleetwood Mac. Albums tika izlaists 1968. gada februārī un ātri sasniedza lielu popularitāti, palīdzot angļu blūza kustībai. Fleetwood Mac spēlēja koncertus blūza klubos un bāros visā Anglijā. Nākamo trīs gadu laikā grupa ieguva virkni hitu Lielbritānijā un arī baudīja panākumus kontinentālajā Eiropā.
Kristīna Makvī
Koncertturnejās Fleetwood Mac bieži sadarbojās ar blūza grupu Chicken Shack. Vienā no šīm koncerttūrēm Makvī iepazinās ar savu nākamo sievu — pianisti un dziedātāju Kristīnu Pērfektu. Neilgi pēc tam Kristīna ar Džonu apprecējās, izvēloties Pīteru Grīnu kā liecinieku. Grupu dažādo darba grafiku dēļ pāris nevarēja bieži pavadīt laiku kopā, tāpēc Kristīne pameta Chicken Shack, lai kļūtu par mājsaimnieci un vairāk pavadītu laiku kopā ar Džonu. Tomēr, pēc Pītera Grīna aiziešanas no Fleetwood Mac 1970. gadā, Kristīne pievienojās grupai.
Starptautiskie panākumi un personīgā dzīve
Laika gaitā Fleetwood Mac nemitīgi mainīja sastāvu, līdz 1975. grupai pievienojās duets Buckingham Nicks, kura sastāvā bija Lindsijs Bekingems un Stīvija Niksa. Šādā sastāvā viņi ierakstīja grupas veiksmīgāko albumu Rumours, kura nosaukuma autors bija Džons. Pirms albuma veidošanas sākšanas Makvī laulībā bija radušās nesaskaņas Džona alkohola atkarības dēļ. Kad bija pabeigts albums, abi grupas pāri — Džons un Kristīna, Lindsijs un Stīvija bija šķīrušies. Vienu no albuma singliem — Don't Stop — Kristīne sarakstīja par Džonu.
1978. gadā Džons apprecējās ar Džūliju Annu Reibensu.
Visvaldis Mucenieks
Visvaldis Mucenieks (dzimis ) ir latviešu inženieris, tulks, politiķis un sabiedriskais darbinieks, bijušais Latvijas Augstākās Padomes deputāts.
Džons Makvī
Starptautiskie panākumi un personīgā dzīve
1987. gadā pēc alkohola izraisītas lēkmes Džons pārtrauca lietot alkoholu. Divus gadus vēlāk viņam piedzima meita, Mollija Elizabete Makvī.
Visvaldis Mucenieks
Dzīvesgājums
Dzimis Aizputes apriņķī, Valtaiķu pagastā. Pēc studijām Rīgas Politehniskajā institūtā Elektroenerģētikas fakultātē no 1961. gada strādāja par inženieri un projektu grupas vadītāju Latvijas Valsts lauku celtniecības projektēšanas institūtā, vēlāk par elektriķi — brigadieri Jūrmalas brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrībā,.
Džons Makvī
Starptautiskie panākumi un personīgā dzīve
Savā brīvajā laikā Makvī ir burāšanas entuziasts, reiz viņš gandrīz pazuda Klusā okeāna kuģojumā.
Visvaldis Mucenieks
Dzīvesgājums
Atmodas kustības laikā V. Mucenieks iesaistījās Latvijas Nacionālās neatkarības kustības (LNNK) veidošanā, 1988. gada jūnijā viņš bija pirmās LNNK padomes loceklis un tās juridiskās nodaļas vadītājs. 1989. gada 10. decembrī Latvijas PSR vietējo padomju vēlēšanās viņu ievēlēja par Rīgas darbaļaužu deputātu padomes deputātu. Šajā pašā gadā iesaistījies Latvijas Tautas frontē.
Džons Makvī
Starptautiskie panākumi un personīgā dzīve
2013. gada 27. oktobrī Fleetwood Mac savā Facebook lapā paziņoja, ka Džonam Makvī diagnosticēts resnās zarnas vēzis, tādēļ tika atcelta Austrālijas koncerttūre. Viņš turpināja spēlēt ar grupu 2014. gada tūrē, pateicoties uzlabojušamies veselībai.
Visvaldis Mucenieks
Dzīvesgājums
1990. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Augstākās Padomes deputātu no 155. Jaunogres vēlēšanu apgabala, 1990. gada 4. maijā V. Mucenieks nobalsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu.
Džons Makvī
Ar Fleetwood Mac
"-" norāda, ka spēlēta basģitāra visās dziesmās
Visvaldis Mucenieks
Dzīvesgājums
1993. gadā kļuva par Latvijas Civilās aizsardzības centra direktoru. No amata atbrīvots 1995. gadā, taāu tiesa atzinusi lēmumu par nepamatotu un 1998. gadā amatā atjaunots.
1993. gada 5 Saeimas un 1995. gada 6. Saeimas vēlēšanās V. Mucenieks kandidēja no Latvijas Vienības partijas, bet netika ievēlēts.
2002. gadā nesekmīgi kandidēja 8. Saeimas vēlēšanās no LSDSP saraksta.
Aleksejs Berezuckis
Aleksejs Berezuckis (ru, dzimis ) ir Krievijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlējis aizsarga pozīcijā, bijis Krievijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Berezuckis ir Krievijas Premjerlīgas kluba CSKA Moscow galvenais treneris.
Visvaldis Mucenieks
VDK kartīte
Viņa vārds atrodams VDK aģentu kartotēkā, ieraksts par savervēšanu kartītē veikts 1989. gada 24. novembrī. Jautājums par Visvalža Mucenieka vārda atrašanos VDK aģentu kartotēkā aktualizējās laikā, kad viņam vajadzēja noformēt dokumentus civildienesta ierēdņa amatā. Rīgas Zemgales priekšpilsētas tiesa 1995. gada 20. septembrī nolēma, ka viņš “nav veicis apzinātu sadarbību ar bijušo LPSR VDK”. Pārbaudes lietā nopratināts arī V. Mucenieka vervētājs Pāvels Naļivaiko, kurš tajā laikā strādāja VDK 5. daļas 3. nodaļā (pretpadomju organizācijas, bijušo politieslodzīto uzraudzība). Naļivaiko liecināja, ka Mucenieku VDK aģentūrā esot ieslēdzis “pēc daļas priekšnieka Eihmaņa rīkojuma, lai uzlabotu darba rādītājus aģentu vervēšanas jomā, jo Mucenieks bijis ar lielu autoritāti LNNK valdē”. Tāpat Naļivaiko apgalvoja, ka aģenta reģistrācijas kartītes uz Mucenieka vārda viņš aizpildījis pats personīgi, tās parakstījis daļas priekšnieka vietnieks Šalajevs, bet segvārdu Muceniekam izdomājis Naļivaiko.
Augusts fon Pistolkorss
Augusts fon Pistolkorss (de, 1822—1886) bija vācbaltiešu virsnieks, Bīriņu muižas īpašnieks, viens no Saulkrastu kūrorta izveidotājiem.
Aleksejs Berezuckis
Alekseja dvīņu brālis Vasīlijs arī ir futbolists.
Augusts fon Pistolkorss
Dzīvesgājums
Dzimis 1822. gada 4. augustā Rīgā Krievijas impērijas virsnieka Alekša fon Pistolkorsa (1792—1870) un viņa sievas Augustes, dzimušas fon Mellīnas, ģimenē. Viņa tēvs pēc kāzām ar kartogrāfa un tiesneša Mellīna (1754—1835) meitu 1813. gadā ieguva Bīriņu muižu.
Aleksejs Berezuckis
Spēlētāja karjera
Savu lielāko daļu spēlētāja karjeru Berezuckis pavadīja CSKA Moscow komandā, iegūstot sešus līgas titulus, septiņus Krievijas kausu, piecus Krievijas Superkausus un vienu UEFA kausu.
Visvaldis Mucenieks
Apbalvojumi
2000. gadā V. Mucenieku apbalvoja ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni un goda zīmi par piedalīšanos 1991. gada janvāra barikāžu laika notikumos.
Aleksejs Berezuckis
Spēlētāja karjera
Krievijas futbola izlases sastāvā Berezuckis debitēja 2003. gadā. Piedalījies 2008., 2012. un 2016. gada Eiropas čempionātā.
Augusts fon Pistolkorss
Dzīvesgājums
1850. gadā viņš Pēterburgā apprecējās ar Emīliju fon Harderi un 1857.-1860. gadā veica jaunas Bīriņu muižas kungu mājas celtniecību pēc Rīgas arhitekta Frīdriha Vilhelma Hesa (1822—1877) projekta. Bija mākslas kolekcionārs un zinātnieks, 1862. gadā tika publicēts viņa Bīriņu muižas mākslas kolekcijas katalogs, kura papildinātais izdevums iznāca pēc viņa nāves 1893. gadā.
1870. gadā ierīkoja ceļu no Bīriņiem līdz Saulkrastiem (Neibādei), kur sāka veidot jaunu kūrortu.
Miris 1886. gada 15. novembrī Bīriņu muižā.
Aleksejs Berezuckis
Trenera karjera
Savu trenera karjeru Berezuckis iesāka kā trenera asistents Leonīda Slucka asistents Nīderlandes komandā SBV Vitesse. 2021. gada februārī viņš kļuva par CSKA Moscow trenera asistentu, bet tā gada jūnijā jau par galveno treneri.
Dievžeikari
Dievžeikari ir ciems Tilžas pagastā, Balvu novadā. Atrodas 256 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Raicinis.
Mazsalaca (stacija)
Mazsalaca bija dzelzceļa stacija dzelzceļa līnijā Rīga—Rūjiena starp Iģes un Idus pieturām. Stacija atradās Valmieras novada Mazsalacas pilsētā. Mūsdienās stacijas vietā nav saglabājušās nekādas būves.
Vēsture
Staciju svinīgi atklāja 1937. gada 9. oktobrī, kad Rūjienas dzelzceļa līnijas būvi pabeidza līdz Mazsalacai. Sākumā pasažieriem ierīkoja nojumi un stacijas koka ēku, kuru Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā nopostīja vācu armija. Stacija atsāka darbu pēc dzelzceļa atjaunošanas 1977. gadā.
Staciju slēdza pēc vilcienu apturēšanas dzelzceļa posmā Aloja-Rūjiena 1996. gadā. 2003. gadā demontēja dzelzceļa sliedes.
Polārais vilks
Polārais vilks (Canis lupus tundrorum jeb Canis lupus arctos) ir pelēko vilku (Canis lupus) pasuga. Sastopams lielā daļā Ziemeļamerikas Arktikas. Polārais vilks var gadiem ilgi izturēt temperatūru, kas zemāka par nulli, mēnešiem ilgi uzturēties tumsā un nedēļām ilgi iztikt bez barības. Tas dzīvo vienā no nedaudzajiem reģioniem pasaulē, kur vilkus neapdraud cilvēks. Vilka dzīves ilgums ir apmēram 7 gadi.
Izmērs
Garums bez astes — 100-150 cm. Augstums — 65-80 cm. Svars līdz 80 kg, mātītēm mazāk.
Dzīvesveids
Parasti vilki dzīvo mazos baros 7-10 vilkiem, bet var izveidoties grupas pat līdz 30. Visbiežāk ir sastopamas mazas ģimenes grupas: pāris, to mazuļi un iepriekšējo metienu indivīdi, kas vēl nav atraduši sev partneri. Barvedis ir visaugstākā ranga tēviņš, turklāt viņu partnerei ir gandrīz tāda pati pozīcija barā. Pārējais vilku bars pakārtojas viņiem, un veido paši savu hierarhiju. Taču medībās, kā arī mazuļu barošanā un audzināšanā piedalās visi pieaugušie dzīvnieki. Vientuļi, klejojoši vilki parasti ir jauni dzīvnieki, kas pametuši baru, lai meklētu savu teritoriju. Ja šāds vientuļš vilks atrod neapdzīvotu teritoriju, viņš to iezīmē ar saviem izkārnījumiem, lai citiem vilkiem darītu zināmu, ka tas ir viņa apvidus.
Barā pastāvošo hierarhiju regulē sarežģīta sazināšanās valoda, kas sastāv no īpašām kustībām, riešanas un rūkšanas. Augsta ranga vilki nenogurstoši sargā savas pozīcijas un liek sev pakļautajiem vilkiem pieplakt pie zemes vai gulties uz muguras, ja tie pietuvojušies. Tomēr nopietni, asiņaini konflikti notiek reti.
Vairošanās
Dzimumgatavību tēviņi sasniedz 3 gadu vecumā, mātītes no 2 gadu vecuma. Rudenī un ziemā bars klīst apkārt, bet pārošanās periodā (martā) mātītes baru pamet, lai atrastu atbilstošu slēptuvi. Reizēm tās slēptuvi izrok pašas, bet ne vienmēr tas izdodas. Ja zeme ir sasalusi, pēcnācējus nākas laist pasaulē kādā vecā midzenī, alā vai klints plaisā. Grūtniecība ilgst 61-63 dienas, mazuļu skaits 4-5. Mazie piedzimst akli, nedzirdīgi un neaizsargāti, pilnībā atkarīgi no mātes. Mēnesi veci vilcēni jau var ēst gaļu. No šī brīža viss bars dalās ar tiem barībā. Pieaugušie vilki piepilda savu kuņģi ar barību, lai, atgriežoties midzenī, daļu no barības atdotu mazuļiem. Ja barības ir pietiekami, jaunie vilki paliek barā līdz pat vasaras sākumam.
Barība un medības
Pieauguši ziemeļbrieži un muskusvērši ir pārāk spēcīgi, lai viens vilks varētu tikt ar tiem galā. Tādēļ, ja vilki grib medīt lielus dzīvniekus, tiem jāapvienojas barā. Tundras atklātajos plašumos ir pārāk maz vietu, kur tiem paslēpties, lai varētu negaidīti uzbrukt. Kad vilku bars dzen muskusvēršus, vērši aizsargājoties sastājas aplī. Tad vilkiem nav nekādu izredžu tikt cauri šķērslim - muskusvēršu ragiem un nagiem. Sākas psiholoģiska cīņa, koncentrējoties uz apļa pārraušanu. Skrienot apkārt, vilki piespiež muskusvēršus mainīt pozīciju tā, lai tie visu laiku varētu sekot uzbrucējiem. Bieži vien šī taktika vilkiem nepalīdz, bet nereti muskusvērši neiztur un uzsāk bēgšanu katrs uz savu pusi. Vilki uzreiz seko un cenšas izolēt jaunos vai vājākos dzīvniekus. Tiklīdz vilks iekožas savā upurī, pārējie steidzas palīgā un kopīgiem spēkiem nogāž to zemē.
Psiholoģiskā manipulācija
Psiholoģiskā manipulācija ir sociālās ietekmes veids (vai sociālpsiholoģiska parādība), kura mērķis ir mainīt citu cilvēku attieksmi, izmantojot slēptu un maldinošu taktiku.
Psiholoģiskā spiegošana ir attīstoša pašpilnveides spēja saskatīt un saprast to, ko nepamana un noignorē apkārtējie. Tā ir pieeja ar kuras starpniecību kļūst vieglāk un vienkāršāk nonākt līdz izvirzītajam mērķim, nezaudējot laiku un citus resursus. Precizitāte un objektivitāte ir viena no psiholoģiskās spiegošanas priekšrocībām.Tā ekspluatē indivīda psiholoģisko briedumu un apzinātību. Tā nav saistīta ar suģestiju vai jebkāda cita veida ietekmēšanu un psihes pārkodēšanu. Tāpat tai nav saistības ar mistiku, ezotēriku vai psihiatriju. Tā ir autonoma joma, kura sekmē antimanipulāciju kā atbildes reakciju uz manipulāciju. Ar centrālo ideju par to, ka mākslīgas inovācijas rada pārpratumus un vietu jaunām manipulācijām.
Adolfo Svaress
Adolfo Svaress Gonsaless (es; dzimis, miris ) bija spāņu jurists un politiķis.
Svaress bija pirmais demokrātiski ievēlētais Spānijas premjerministrs pēc Francisko Franko diktatūras režīma. Viņš bija viena no centrālajām personām valsts pārejā uz demokrātiju. Svaress kļuva par vienu no Spānijas respektētākajiem politiķiem. Laikā no 1977. gada jūlija līdz 1991. gada maijam bija Spānijas parlamenta apakšpalātas Congreso de los Diputados deputāts.
Riekstkoki
Riekstkoki (Juglans) ir riekstkoku dzimtas ģints. No vairākām šīs ģints sugām iegūst pārtikā lietojamus valriekstus, tāpēc šo ģinti mēdz dēvēt arī par valriekstu kokiem. No dažām ģints sugām iegūst koksni, kuru izmanto mēbeļu ražošanā un tās preču zīme ir "riekstkoka koksne".
Klasifikācija
Riekstkoku ģintī ietilpst 21 suga.
Maija Tabaka
Biogrāfija
Maija Nora Tabaka dzimusi 1939. gada 5. novembrī Jelgavā, viņas tēvs ir inženieris, māte — šuvēja. Pēc Otrā pasaules kara ģimene pārcēlās dzīvot uz Rīgu. Pēc sava tēva ierosinājuma, M.Tabaka sāka nodarbības Ausekļa Baušķenieka zīmēšanas pulciņā Pionieru pilī. 1957. gadā M. Tabaka iestājās Mākslas akadēmijā Grafikas nodaļā, pēc tam glezniecības nodaļā, kuru pabeidza 1969. gadā ar diplomdarbu "Jauno mākslinieku grupas portrets" pie vadītāja Eduarda Kalniņa. Latvijas PSR Mākslinieku savienības biedre no 1970. gada. Bijusi Vācu Akadēmiskās Apmaiņas dienesta stipendiāte Rietumberlīnē (1977—1978), kur nokļuvusi ar Vācijas latviešu mākslinieka Valda Āboliņa atbalstu.
Liene Grava
Liene Grava (dzimusi ) ir latviešu horeogrāfe.
Maija Tabaka
Mākslinieciskā darbība
1960. gados galvenokārt gleznojusi reālistiskus portretus, aizrāvusies ar vecmeistaru un postimpresionistu glezniecību. 1970. gados eksperimentējusi, izmantojot modernisma paņēmienus un izveidojot turpmāk dominējošu daudzfigūru kompozīciju ar varoņu portretējumiem, sacerētu vidi un izvērstu dramaturģiju. M. Tabakas līdzgājēji 70. gados bija intelektuāļu kopa, kas sevi dēvēja par franču grupu: Bruno Vasiļevskis, Imants Lancmanis, vēlāk Miervaldis Polis — mākslinieki, kurus saistīja amerikāņu fotoreālisms un popmākslas dažādās izpausmes, vizionāri pārliecinoša glezniecība un Rietumeiropas glezniecības vēsture. 1980. — 1990. gadu darbos jūtams kapināts tēlu ekscentriskums, parādoties to sirreālistiskajam traktējumam. Glezno stājglezniecības jomā eļļas tehnikā galvenokārt sadzīves žanra darbus un portretus.
Liene Grava
2011. gadā absolvējusi Latvijas Kultūras akadēmiju un ieguvusi profesionālā bakalaura grādu mūsdienu dejas horeogrāfijā.
Maija Tabaka
Mākslinieciskā darbība
M. Tabakas darbi ir atrodami Tretjakova galerijā, Pētera Ludviga kolekcijā, Berlīnes Nacionālajā galerijā, kā arī Nensijas un Nortona Dodžu Baltijas mākslas kolekcijā Zimmerli Mākslas muzejā Ņūbraksvikā, ASV.
M. Tabaka ir ilustrējusi arī bērnu grāmatas (Viļa Plūdoņa „Mazā Anduļa pirmās bērnības atmiņas”, 1980; Ļeva Tolstoja „Trīs lāči”, 1982; „Latviešu tautas brīnumpasakas”, 1988; Kārļa Skalbes „Ziemassvētki mežā”, 1988) un publicējusi rakstus laikrakstos un žurnālos.
Liene Grava
Kopš 2013. gada ir veidojusi horeogrāfiju vairākās Liepājas teātra izrādēs. Tāpat atveidojusi divas lomas teātrī iestudētajās izrādēs Eņģeļa lomu izrādē "Paradīze" un Ārijas lomu izrādē "Indulis un Ārija".
2014. gadā ieguvusi Spēlmaņu nakts balvu nominācijā "Gada kustību māksliniece".