cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas autoceļi
Attīstības plāns 2020. — 2040. gadam
2020. gadā "Latvijas valsts ceļi" paziņoja, ka līdz 2040. gadam paredzēts 1020 kilometrus valsts galveno autoceļu pārveidot par četru joslu ātrgaitas ceļiem ar maksimālo braukšanas ātrumu 130 kilometri stundā. Kopējais plāna īstenošanai nepieciešamais finansējums bija prognozēts ap 5,9 miljardiem eiro. Pirmajā posmā no 2020. līdz 2030. gadam jāpārbūvē 178,9 kilometrus autoceļu (Rīgas apvedceļš, autoceļa A6 posms Koknese-Pļaviņas-Jēkabpils un galveno autoceļu pārbūve no Rīgas uz Jūrmalu (A10), Siguldu (A2) un Jelgavu (A8), kam nepieciešami 984,6 miljoni eiro.
“Stratēģijas 2040” prioritāte ir valsts galveno autoceļu pārbūve, kuru plānots realizēt trīs posmos:
Salaspils vēsture
Salaspils ir viena no vissenākajām apdzīvotajām vietām Latvijā, kas rakstītajos avotos pieminēta kopš 1186. gada. Pēc līvu sacelšanās apspiešanas tā 1206.—1298. gadā piederēja Rīgas arhibīskapijai, pēc tam 1380.-1561. gadā Livonijas ordenim. No 1603. gada Salaspils piederēja Rīgas pilsētai. No 1993. gada pilsētas tiesības. No 2004. gada Salaspils novada centrs.
Vēstures hronoloģija
Jau 9. gadu tūkstotī p.m.ē. tagadējās Salaspils tuvumā atradās senākā zināmā paleolīta apmetne Latvijā (Laukskolas apmetne), kurā veikti arheoloģiskie izrakumi (1964-1975). 12. gadsimta beigās—13. gadsimta sākumā Daugavas sala Holma (latīniski rakstītajos tekstos: Holme) bija ievērojams Daugavas lībiešu centrs. Nosaukuma pamatā ir sens vikingu dots vārds, ko viņi atkārtoti lietojuši uz salām izvietotu apmetņu apzīmēšanai (sal. Holm gård — Novgoroda, Stock holm — Stokholma, Dun holm — Darema u.tml. ).
1186. gadā tirgotāju kuģu priesteris, vēlāk bīskaps Meinards ar Gotlandes mūrnieku palīdzību Salā uzcēla mūra pili un baznīcu. Te norisinājās "Indriķa hronikā" aprakstītie notikumi — vietējo lībiešu kristīšana un pakāpeniska pakļaušana. 1206. gadā Salas lībiešu vadonis Ako, “kas bija uzkūdījis Polockas kņazu uz karu pret rīdziniekiem, kas bija savācis lietuvjus, sasaucis turaidiešus un visu Līvzemi cīņai”, organizēja neveiksmīgu sacelšanos pret krustnešiem (1206. gada kauja pie Salaspils). Kritušā Ako galvu bīskaps Alberts Rīgā saņēma kā uzvaras zīmi pār Salas lībiešiem. 13. gadsimtā sala tika dēvēta par Baznīcas salu (Kirchholm). 1255. gadā pils nonāca Rīgas arhibīskapa īpašumā, bet 1298. gadā tā stipri cieta arhibīskapa un Livonijas ordeņa savstarpējās cīņās.
1380. gadā pirmo reizi minēta jaunā Livonijas ordeņa pils Neu-Kirchholm un Sv. Jura baznīca, kuras drupas Daugavas krastmalā atrodamas vēl tagad. 1452. gadā Salaspilī tika noslēgts līgums par to, ka Rīgai ir divi feodālie senjori — Rīgas arhibīskaps un Livonijas ordenis. 1561.gadā, sabrūkot Livonijas ordeņa valstij, Salaspils tiek iekļauta Polijas — Lietuvas valsts sastāvā esošajā Pārdaugavas hercogistē. 1577. gadā Livonijas kara laikā pils tika uzspridzināta, lai cara Ivana IV karaspēkam, tuvojoties Rīgai, nebūtu kur apmesties. Pēc tam pils vairs netika atjaunota. 1597. gadā slavenais dāņu astronoms Tiho Brahe esot iecerējis netāli no Salaspils esošajā Doles salā būvēt observatoriju, taču nav guvis atbalstu un savu observatoriju uzcēlis Prāgā. No 17. gs. Salaspils saukta par "Mārtiņsalu (Martinsholm). Rīgas mūra ēku pamatu būvei tika plaši izmantots Salaspils dolomīts, pie Saulkalnes bija kaļķu un ķieģeļu cepļi.
1603. gadā Salaspils muižu Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieks Sigismunds II Augusts nodeva Rīgas pilsētai apsaimniekošanā “par labu uzvešanos pret varu”. Salaspils kļuva par Rīgas pilsētas muižu uz ilgiem gadsimtiem. 1605. gada 27. septembrī pie Salaspils skaitā daudz mazāks Lietuvas dižkunigaitijas un Kurzemes hercogistes karaspēks J. K. Hodkeviča vadībā sakāva 14 000 vīru lielo zviedru armiju ("Salaspils kauja"). Zviedru karalis Kārlis IX esot tik tikko izglābies no drošas nāves. 17.gs. vidū zviedri Salaspilī izbūvēja milzīgus nocietinājumus Rīgas aizsardzībai no austrumiem (t.s. "Zviedru skanstis").
No 1721. gada Salaspils atradās Krievijas impērijas sastāvā. 1753. gadā Salaspilī uzcēla draudzes skolu. 1771. gada pavasarī notika milzu plūdi Daugavā. Ledus nosprostojumu dēļ no Salaspils ūdens platā straumē traucies uz Ulbroku (Stubbensee), no turienes uz Juglas un Ķīšezeriem un ar Daugavu savienojies lejpus Rīgai. 1786. gadā atklāta Salaspils zirgu pasta stacija uz Daugavas lielceļa. 1826. gadā Salaspils zemniekiem tika doti uzvārdi. 1861. gadā sāka darboties dzelzceļa līnija Rīga—Orla. 1866. gadā iesvētīta Salaspils pagasta skola. 1898. gadā Salaspils dzelzceļa stacijas rajonā izveidota K.Šoha (dib.1836.) dārzniecība (Nacionālā Botāniskā dārza priekštece). 1915.—1917. gadā Pirmā pasaules kara laikā divus gadus Salaspils atradās piefrontes joslā, tika nopostītas daudzas celtnes, arī abas baznīcas. 1941.—1944. gadā Otrā pasaules kara laikā agrāko karaspēka vasaras nometņu vietā nacisti ierīkoja karagūstekņu nometni un Salaspils koncentrācijas nometni civiliedzīvotājiem, kurā tagad atrodas Salaspils memoriāls (1967., tēln. Ļ.Bukovskis, O. Skarainis, J.Zariņš, arh. G.Asaris, O.Ostenbergs, O.Zakamennijs).
Degas
Pieturas punkts tika atvērts 1931. gadā. Līdz šeit apstājās dīzeļvilciens Rīga—Gulbene—Rīga. Kopš pieturas punkts ir neizmantots. Pieturā nav saglabājušās nekādas būves, izņemot peronu kreisajā pusē, braucot Pļaviņu virzienā.
Frēdriks Lindstrems
Frēdriks Lindstrems (sv; dzimis ) ir zviedru biatlonists.
Pasaules kausā debitējis. Piedalījies, kur stafetē izcīnījis 4. vietu. Kopš 2011. gada startē Pasaules čempionātos. 2012. gadā Rūpoldingā izcīnījis savu pirmo medaļu Pasaules čempionātos individuālajās distancēs — kļuva par bronzas medaļas laureātu 15 km masu startā. Nākamajā gadā Nove Mesto Morāvijā izcīnījis bronzas medaļu 20 km individuālajā distancē.
Phjončhanā Zviedrijas komandas sastāvā kopā ar Pepi Femlingu, Jesperu Nelinu un Sebastianu Sāmuelsonu kļuva par čempionu stafetē.
Mongoļu impērija
Mongoļu impērija bija Eirāzijas lielākajā daļā pēc mongoļu cilšu karagājieniem radusies impērija. Sava uzplaukuma laikā tā aizņēma vairāk nekā 33 miljonus km² Eirāzijas teritorijas, tā kļūstot par lielāko valsti cilvēces vēsturē.
Impērijas tapšana
Pirmais mongoļu valstiskais veidojums Hamag mongol ulus radās, kad mongoļu ciltis apvienojās cīņā pret džurčeņu Dzjiņ impērijas un tatāru koalīciju. Cilšu vadoņu kopsapulcē (kurultai) par pirmo visu mongoļu haganu ievēlēja Habul'u. Pēdējais mongoļu hans Hadan's tika noindēts diplomātisko pārrunu laikā ap 1165. gadu, un pēc viņa nāves valsts beidza pastāvēt, sadrumstalojoties atkal atsevišķās ciltīs.
1185.(?) gadā Habul-hagana mazmazdēls Temudžins apvienoja visas mongoļu ciltis, atjaunojot valsti. 1206. gadā, pakļāvis vairākas kaimiņu tautas, viņš pasludināja mongoļu impērijas izveidošanu un lielajā kurultajā tika ievēlēts par visu mongoļu valdnieku. Viņš kāpa tronī ar jaunu vārdu un titulu — "Čingishans". 1211. gadā ar Čingishana dekrētu tika pieņemts impērijas oficiālais nosaukums: Jeke Mongol ulus (Dižā Mongoļu valsts), ar galvaspilsētu Karakorumu.
Pēc Čingishana nāves 1229. gada lielajā kurultajā par hanu un imperatoru ievēlēja Čingishana trešo dēlu Ugedeju (1187.-11.11.1241.; lat. Occadai, mong. Ögädäi, tjurk. Oktai, ķīn. Taidzun — 窝阔台, pēcnāves vārds Inveņ huandi). Viņa laikā impērija turpināja paplašināšanos, pabeidzot Ziemeļķīnas Dzjiņ impērijas un Priekšāzijas iekarošanu, kā arī pakļaujot Koreju un Austrumeiropu līdz Donavas grīvai. Veicināja tirdzniecības attīstību.
Suverēna mongoļu valsts 1206. gada robežās tika atjaunota pēc 1368. gada, kad Ķīnā sacelšanās laikā Juaņu dinastijas vara tika gāzta, nodibināta Min dinastija un impērija, bet pēdējais mongoļu imperators Togantemurs ar galmu bēga uz Mongoliju. Mongoļu mēģinājumi turpmākajās desmitgadēs atgūt zaudēto un atjaunot Juaņu impēriju bija neveiksmīgi. Mongoliju pārņēma iekšējās jukas un čingizīdu cīņa par varu, ko retumis pārtrauca kāds spēcīgāks hans, līdz 1412. gadā centrālo Mongoliju iekaroja oiratu valdnieks Mahamu. Nopietns mēģinājums atjaunot zudušo mongoļu impēriju bija laikā no 1491. līdz 1583. gadam, kad mongoļu Dajan-hans un tā mantinieki veiksmīgi atguva lielāko daļu Mongolijas un atspieda oiratus uz rietumiem, sekmīgi karoja ar Min dinastiju. Pēdējo mongoļu lielo hanu Ligdan’u no troņa gāza un tā valsti iekaroja mandžūri 1643. gadā, izveidojot Ķīnas un Mongolijas teritorijā Ciņ impēriju. Pēdējais mēģinājums atjaunot mongoļu valsti bija XVII gs. otrajā pusē, kad rietummongoļi čorosi, izveidojuši Kašgaras hanisti, sāka paplašināšanos uz austrumiem un iekaroja Tibetu un centrālo Mongoliju. XVIII gs. mandžūru Ciņ impērija kopā ar austrummongoļiem korčiniem tos sakāva, bet 1758. gadā Kašgaru pievienoja impērijai. Mongoļi, sadrumstaloti sīkos hanu ulusos, tā arī palika Ciņ impērijas vasaļi, bet Mongolija tāpat kā Tibeta — impērijas protektorāts līdz pat 1912. gadam.
Likumdošana un valsts pārvalde
Valsts pamatlikumu krājums "Jasa" — Iasa-name-ij buzurg ("Lielā Jasas grāmata") — kas nebija īsti sistematizēts un ietvēra sevī jarlikus (pavēles), jasakus (likumus) un bilikus (ētiskas pamācības), — tika pieņemts lielajā 1206. gada kurultajā, pārskatīts un papildināts 1218. gadā, vēlreiz rediģēts 1225. gadā pēdējā tās variantā. Līdz mūsu dienām Jasa nav saglabājusies un mums ir zināma tikai pēc pārstāstiem un citātiem avotos. Pēc Mongoļu impērijas sašķelšanās atsevišķās suverēnās valstīs Jasa saglabājās kā pamatlikums lielā daļā no tām līdz pat XVI gs. pirmajai pusei, atsevišķiem tās pantiem iekļaujoties vēlākos lokālo likumu krājumos.
Lietvedības dokumentācijā izmantoja mongoļu valodai piemērotu uiguru rakstību. Cik zināms, to ieviesa bijušais naimanu Tajan-hana zīmoga glabātājs Tatatunga, kas pēc naimanu sagrāves stājās Čingishana dienestā.
Impērija tika sadalīta 95 militāri administratīvos apgabalos noijonu tūkstošnieku vadībā (katram bija pienākums mobilizēt 1000 jātnieku). Tūkstošnieki kā arī simtnieki no hana saņēma hubi — atalgojumu par dienestu. Simtnieka, tūkstošnieka un tumena vadītāja amati un nosaukumi kļuva mantojami. Atsevišķs administratīvais apgabals tika izveidots ziemeļos, kur dzīvoja "meža tautas".
Tika realizēta fundamentāla zemes reforma. Katram tūkstotim tika iedalītas savas ganības (nuntug) un savi ūdens avoti (usun). Tādējādi tūkstošnieki pildīja arī administratīvas (iedzīvotāju pārvalde), saimnieciskās (ganību, apmešanās vietu pārraudzība), fiskālas (nodokļu iekasēšana) un militāras (konkrēta karavīru skaita nodrošināšana dienestam) funkcijas savā teritorijā. Iespējams, tiem bija arī vietēja tiesu izpildvara. Reformas iznīcināja asinsradniecības saites cilts ietvaros. Dažādu cilšu pārstāvji nonāca vienā tūkstotī un simtā, kur tos vienoja kopīgs dienests un dzīvesvieta, kas lika ciltīm — tatāriem, merkitiem, džadžiratiem, naimaniem, keraītiem u.c. izkust kopīgajā masā — tā veidojot vienotu mongoļu tautu.
Visai svarīga loma bija darugači (nepaklausīgo apspiedējs). Tas kontrolēja vietējo administrāciju un likumības ievērošanu. Kā varas simboli tam bija pilnvaru dēlītis derege un zīmogs tamga (arī šie varas simboli patapināti no ķīniešiem). Iekarotajās rietumu provincēs darugači pārstāvēja baskak-tanmači (vietvaldis, karavadonis). Daudz maz precīzu ziņu par nodokļu sistēmu mongoļu sabiedrībā XII-XIII gs. mums nav, taču to, ka nodokļi bijuši, apliecina t.s. darhata atvieglojumi — atbrīvošana no nodokļiem.
Tika izveidots vienots valsts pasta dienests un ceļu tīkls. Katras jama (no ķīniešu čža — "pasta stacija") apkalpošanai tika piešķirt noteikts cilvēku un zirgu skaits. Katri divi tūkstoši uzturēja vienu jamu.
Reliģija
Aptuveni 10. gadsimtā (precīzu avotu ziņu nav) mongoļu lielākā daļa pieņēma no Tibetas nākušo bon reliģiju (šamanisma pārveidots zaroastrisma paveids); tatāri — kam (šamanisma deformēts budisms, līdzīgs mūsdienu Tibetas lamaismam), savukārt keraīti un naimani 1109. gadā pieņēma kristietību (nestoriānisko virzienu). Savukārt impērijas laikā valsts likums — Jasa — postulēja absolūtu reliģijas brīvību: reliģija un valsts šķirtas, visas reliģijas valsts priekšā līdztiesīgas.
Hubilaja laikā tika iedibināti atsevišķi valsts kancelejas budisma, daoisma, islāma, kristietības un konfuciānisma departamenti. Kā oficiālas reliģijas, impērija atzina arī jūdaismu un maniheismu. Mongoļu autohtonais šamanisms, kā arī Tibetas un Kašmiras maģijas kulti bija populāri daļā imperatora galma, bet plašāk sastopami nebija.
Mongoļi
Par mongoļu izcelsmi drošu avotu nav. Etnonīma "mongol" izcelsme nav viennozīmīgi noskaidrota. Visticamāk, ka termins mongol sākotnēji tika attiecināts uz vienu cilti, bet pēc tam zem šī nosaukuma apvienojās vairākas citas ciltis, kuras galu galā izveidoja mongoļu tautu. Pirmo reizi avotos mongoļi tiek pieminēti kā meņu, megu vai menva cilts Tan dinastijas (618.-908.) "Vecajā un Jaunajā hronikā", starp citām šivei ciltīm. Pirms viņiem mūsdienu Mongolijas teritorijā dzīvoja huņņi, žuaņžuaņi (avāri, jeb krievu avotu obri) un sjabi, bet laikā no VI gs. līdz X gs. nomainīja viens otru tjurku, uiguru un kirgīzu kaganāti (valstis).
Antropoloģiskais tips, ko mēs dēvējam par "mongoloīdo", tāpat kā mongoļu valoda, liekas, vairāk raksturīgi tatāriem. Protomongoļi, kā liecina retie rakstītie avoti un Mandžūrijā atrastās freskas, bija lielāka auguma, bārdaini, gaišmataini un zilacaini, visticamāk — kāda toharu B atzara pēcteči, vai arī kāda no kirgīzu ciltīm (pēc avotu un ceļotāju ziņām senajiem kirgīziem piemitušas šādas pazīmes). Mūsdienu mongoļu izskats veidojies, tiem asimilējoties tjurku tautu vidū (pašu mongoļu ap XII gs. bija tikai pāris simti tūkstošu), kuri bija zema auguma, drukni, tumšiem matiem, platiem vaigu kauliem un apaļu galvu.
Rakstītie avoti iedala Mongolijas stepes un mežastepes klejotājus "baltajos", "melnajos" un "mežonīgajos tatāros". T.s. "baltie tatāri" (onguti, kidaņi) dzīvoja dienvidos no Gobi tuksneša un kalpoja Dziņ impērijai kā robežapsardzes vasaļu karaspēks. Par "baltajiem" tos sauca tāpēc, ka tie vairāk nekā citi bija pārņēmuši ķīniešu civilizācijas elementus: valkāja zīda drānas, ēda no sudraba un porcelāna traukiem, izmantoja ķīniešu rakstību, to vadoņi varu mantoja. "Melnie tatāri" (t.sk. arī keraīti un naimani) dzīvoja Mongolijas iekšējos rajonos, tālāk no civilizācijas centriem. Lopkopība tiem nodrošināja pārticību, taču ne bagātību. Pastāvīgās sadursmes lika tiem dzīvot lielās kopienās, ap apmetnēm veidojot no ratiem apļus ("kureņus"), aiz kuriem tika izlikta sardze. "Melnie tatāri" nicināja "baltos tatārus", jo tie, pēc viņu domām, "par zīda lupatām pārdevuši savu brīvību" un pirka civilizācijas augļus visai nicināmā veidā — kalpodami. "Mežonīgie tatāri" dzīvoja Dienvidsibīrijā, pārtika no medībām un zvejas. Tie nepazina hanu varu un klausīja vecākajiem — biki — kuru varas vienīgais pamats bija personīgā autoritāte. Viņi savukārt no augšas raudzījās uz "melnajiem tatāriem", kuriem, pēc viņu domām pārāk grūti bija dzīvot: nācās klausīt hanus, nemitīgi uzmanīt lopu barus, dzīvot kopā ar pārāk lielu radinieku skaitu utt. Mongoļi dzīvoja starp t.s. "melnajiem tatāriem" un "mežonīgajiem tatāriem".
Latvijas Biozinātņu un tehnoloģiju universitāte
Latvijas Biozinātņu un tehnoloģiju universitāte (LBTU), iepriekš Latvijas Lauksaimniecības universitāte (LLU), ir biozinātņu un tehnoloģiju universitāte, kas īsteno pētniecību un studiju programmas biozinātnēs, inženierzinātnēs un sociālajās zinātnēs. Tās administrācija un daļa fakultāšu izvietotas Jelgavas pilī Lielajā ielā 2, bet pārējās fakultātes — citviet Jelgavā. Proporcionāli lielā universitātes studentu skaita dēļ Jelgavu dažkārt dēvē par Latvijas studentu galvaspilsētu.
Vēsture
Latvijas Biozinātņu un tehnoloģiju universitātes vēsture sākās ar 1863. gadā Rīgas Politehniskajā institūtā izveidoto Lauksaimniecības departamentu, kuru 1919. gadā pārveidoja par Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultāti. 1936. gada 26. jūlijā Ministru Kabinets pieņēma lēmumu Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultāti pārcelt uz īpaši šim mērķim atjaunoto Jelgavas pili, ko K. Ulmanis bija nodēvējis par Viestura piemiņas pili. 1939. gadā izveidoja neatkarīgu augstākās izglītības iestādi — Jelgavas Lauksaimniecības akadēmiju (JLA).
Kad Otrā pasaules kara kaujās par Jelgavu 1944. jūlijā Jelgavas pils nodega, augstskola uz laiku pārtrauca pastāvēt, tomēr drīz to atjaunoja Rīgā kā Latvijas Lauksaimniecības akadēmiju (LLA).
1956. gadā LPSR Ministru Padome pieņēma lēmumu pārcelt akadēmiju atpakaļ uz Jelgavu, uzsākot Jelgavas pils atjaunošanas darbus. 1990. gadā akadēmija tika pārdēvēta par Latvijas Lauksaimniecības universitāti. 2018. gada 6. martā universitāte nomainīja savu starptautisko nosaukumu no Latvia University of Agriculture uz Latvia University of Life Sciences and Technologies.
2022. gada 18. maijā, LLU Konvents paziņoja par lēmumu pārdēvēt LLU par Latvijas Biozinātņu un tehnoloģiju universitāti, nosaukumu sākot lietot no 1. septembra.
Himna
Universitātes himna ir komponista Jēkaba Mediņa 1940. gada 9. janvārī kā veltījums Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijai sacerētā dziesma „Mēs mīlam tevi, zeme dārgā, svētā”, kuras vārdi ņemti no Viļa Plūdoņa dzejoļa „Tēvzemei”. Dāvinājumu universitāte saņēma 1940. gada 17. aprīlī, īsi pirms Latvijas okupācijas, taču atskaņojumu tā arī nepiedzīvoja, un vairāk nekā 70 gadus tika uzskatīta par pazudušu. 2012. gadā Mediņu dzimtas materiālos Jēkaba Mediņa dziesmas nošu un vārdu rokrakstu atrada universitātes vīru kora „Ozols” tenors Modris Ziemelis, un neilgi pēc tam himna piedzīvoja savu pirmatskaņojumu.
Fakultātes
LBTU sastāvā ir 8 fakultātes:
Autoceļš P18
P18 autoceļš Valmiera—Smiltene ir reģionālais Latvijas autoceļš, kas savieno autoceļu A3 pie Valmieras ar Smilteni. Autoceļa kopgarums ir 35,8 km un tas visā garumā klāts ar asfaltbetona segumu. Autoceļš šķērso Valmieras un Smiltenes novadus.
2009. gada Madonas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Madonas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Madonas novada domē tika ievēlēti 17 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 7 kandidātu saraksti, kas veidoti no 118 kandidātiem. Madonas novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Madonas novadā vēlēšanas notika 17 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Jaunais laiks (39,09%), bet kopā novada domē iekļuva 5 no 7 sarakstiem. Madonas novada domes vēlēšanās piedalījās 10 036 vēlētāji jeb 46,4% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 9 999, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 9 825 vēlētāji.
Dirks Kijts
Dirks Kijts (dzimis Katveikā, Nīderlandē) ir bijušais nīderlandiešu futbolists, uzbrucējs.
Kijts savu profesionāļa karjeru uzsāka "Utrecht" klubā 1998. gadā un ātri vien iekaroja vietu pirmajā komandā. Šajā klubā viņš pavadīja piecas sezonas, no kurām pēdējā ieguva Nīderlandes kausu, kā arī izpelnījās valsts "Zelta futbolzābaku".
Pēc veiksmīgās sezonas Kijts pārcēlās uz Roterdamas "Feyenoord", par ko vienība samaksāja 1 miljonu eiro lielu transfēru summu. 2005. gadā viņš kļuva par komandas kapteini. Trīs sezonas pēc kārtas viņš kļuva par kluba rezultatīvāko spēlētāju, bet 2004./2005. gada sezonā pat par rezultatīvāko Nīderlandes čempionātā. Nākamajā gadā viņu atzina par Nīderlandes gada labāko futbolistu. Laika posmā no 1999. līdz 2006. gadam Kijts izlaida vien piecus mačus.
2012. gadā Kijts par 1 milijonu pārcēlās uz Turcijas klubu Stambulas "Fenerbahçe".
2015. gadā Kijts atgriezās "Feyenoord". 2017. gadā "Feyenoord" uzvarēja Eredivisie pirmo reizi kopš 1999. gada. Izšķirošajā spēlē Kijts guva trīs vārtus.
Izlasē viņš debitēja 2004. gadā. Kijts ir piedalījies 2006. gada Pasaules kausa izcīņas finālturnīrā, kā arī 2008. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā. Tāpat viņš bija iekļauts Nīderlandes valstsvienības sastāvā 2010. un 2014. gada FIFA Pasaules kauss finālturnīriem.
Sasniegumi
Utrecht
Liverpool
Fenerbahçe
Feyenoord
Individuālie sasniegumi
Birobidžana
Birobidžana (ru, yi) ir pilsēta Krievijas Federācijā, Ebreju autonomā apgabala centrs. Izvietojusies apgabala austrumdaļā Amūras pietekas Biras krastā.
Vēsture
Apdzīvota vieta šeit radās līdz ar dzelzceļa stacijas atvēršanu 1915. gadā. 1928. gadā tas tika pārveidots par strādnieku ciematu Tihoņkaja-Stancija (Тихонькая-Станция). 1932. gadā ieguva pilsētciemata statusu un Birobidžanas nosaukumu, kas radies no divu lielāko apgabala upju — Biras un Bidžanas nosaukumiem. 1934. gadā, līdz ar Ebreju autonomā apgabala izveidošanu, kļūst par tā administratīvo centru. Kopš 1937. gada pilsēta.
Augstākā izglītība
Pilsētā darbojas vairāku augstskolu filiāles, kā arī viena universitāte — Šolema Aleihema Priamurskas Valsts universitāte. Kopskaitā tās ir piecas un piedāvā studiju programmas gan humanitāro zinātņu, gan arī eksakto zinātņu priekšmetos. Kopš 1990. gada šeit darbojās Krievijas Izglītības ministrijas nacionālo problēmu institūta filiāle, kurai ir vadošā loma ebreju mācību materiālu un metodikas izstrādē Krievijā. Līdzās šim institūtam darbojās vēl divi.
Ekonomika
Vieglā rūpniecība: trikotāža (uzņēmumi Viktoriya, Diamant), tekstilrūpniecība (šūšanas fabrika Nadežda), kā arī apavu. Kopš 1960. gadiem darbojās trikotāžas fabrika.
Pilsētā ir arī attīstīta mašīnbūve. Kopš 1960. gadiem darbojās lauksaimniecības kombainu ražotne. Bez šiem uzņēmumiem darbojās arī transformatoru, autoremonta, mēbeļu rūpnīcas. Līdzās šīm nozarēm arīdzan darbojas pārtikas ražošanas uzņēmumi, kuri ražo makaronus, pienu un citus produktus.
Siltumu un enerģiju pilsētai nodrošina Birobidžanas TECs
Kultūra
Pilsētā darbojas Muzikālais ebreju teātris un apgabala Filharmonija. Katru gadu notiek ebreju dziesmu festivāls, kurš kopš 1991. gada ir starptautisks. Pie pilsētas teātra darbojās teātra studija “Koglet”.
Birobidžanā atrodas novadpētniecības, mākslas un mūsdienu mākslas muzeji.
Jēkabpils 3. vidusskola
Darbība
Skola īsteno šādas izglītības programmas: vispārējās pamatizglītības programmu; vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programmu; vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programmu ar padziļinātu sporta apguvi; vispārējās vidējās izglītības humanitārā un sociālā virziena programmu (komerczinības); vispārējās vidējās izglītības profesionāli orientētā virziena programmu. Mācību valoda skolā ir latviešu valoda. 2010./2011. mācību gadā skolā mācījās 676 skolnieki, strādāja 54 skolotāji, no kuriem 17 bija šīs skolas absolventi, bet 11 skolotājiem bija maģistra grāds.
Ārpusstundu nodarbības
Skolā darbojas dažādi interešu izglītības pulciņi: kokapstrādes, velosipēdistu, ādas apstrādes, rokdarbu, ģitāristu un vizuālās mākslas pulciņš. Skolēniem ir iespējas dziedāt 5 koros, 3 vokālos ansambļos, dejot 2 deju kolektīvos, spēlēt teātri teātra mākslas kolektīvos, izkopt tautas tradīcijas folkloras kopā. Skolā ir 6 vispārējās sagatavotības sporta grupas.
Vēsture
Skola izveidojās uz Krustpils Valsts pamatskolas pamata (ēka Rīgas ielā 198), kura dibināta 1918. gadā. 1924. gadā skolu pārdēvēja par Krustpils Valsts 6-klasīgo pamatskolu, 1944. gadā par Krustpils Valsts nepilno vidusskolu, bet 1953. gadā par Krustpils 1. vidusskolu.
1950. gados skolā strādāja daudzi vecā kaluma pedagogi, starp kuriem bija Helēna un Modests Trepši, Austra Losberga, Helēna Utnāne un Vera Līce, Jānis Alfrēds Bērziņš (fizkultūras pasniedzējs), kuriem pievienojās Guna Bērziņa un Ženija Sakare (latviešu valodas pasniedzējas), Vilma Ozoliņa (vēstures pasniedzēja), Anna Virse (fizikas, matemātikas pasniedzēja), Lidija Krustiņa-Tetere (angļu valodas pasniedzēja), Dzintra Gavriloviča (ģeogrāfijas pasniedzēja), Francis Sjomkāns (fizkultūras pasniedzējs). Vecajā skolas ēkā skolēni mācījās divās maiņās, trūka klašu telpu, nebija sporta zāles. Šo trūkumu novēršanai valdība piešķīra līdzekļus jaunas skolas būvniecībai.
1959. gada maijā tika ielikts pamatakmens jaunās skolas ēkas celtniecībai, bet 1960. gada 23. janvārī notika jaunās ēkas (Slimnīcas iela 5) atklāšana, uz kuru pārgāja skolas kolektīvs. Skolas atklāšanas svinībās piedalījies izglītības ministrs Vilis Samsons.
1962. gadā, Krustpilij un Jēkabpilij apvienojoties vienā pilsētā, skola tika pārdēvēta par Jēkabpils 3. vidusskolu. 1974. gadā skolā tika uzceltas un ierīkotas autoklases, 1978. gadā uzcēla ēku bibliotēkai, bet 1979. gadā — internāta ēku, kura celtniecībā piedalījās arī skolotāji un skolēni.
Mūsu laikos skolā tika uzbūvēta sporta halle (2005. gada 30. septembris), veikta internāta siltināšana, ēdamzāles rekonstrukcija un izveidotas jaunas garderobes. Skolas audzēkņi ir veiksmīgi startējuši republikas mācību olimpiādēs, bet skolas absolventi izcēlušies ar labām zināšanām, pateicoties pedagogiem, kuru vidū bija Silvija Baire, Vilma Audzīte, Vizma Šapkina (matemātikas pasniedzējas), Ligita Ašnevica (muzikālā audzinātāja) un Ligita Lejniece (sākumklašu skolotāja).
Lata jubilejas monētas
Lata jubilejas monētas var būt:
Viedkarte
Viedkarte (no en), saukta arī par čipkarti (chip card) vai integrālās shēmas karti (integrated circuit card, ICC) ir plāna neliela karte ar iebūvētu integrālo shēmu. Mikroshēma kartē var būt atmiņas shēma, no kuras var nolasīt un ierakstīt informāciju, vai arī var saturēt mikroprocesoru, kas veic datu apstrādi. Viedkartes paredzētas personu identifikācijai un autentifikācijai, svarīgu datu glabāšanai, kriptogrāfisku operāciju veikšanai. Tās bieži izmanto kā norēķinu kartes.
Pēc datu nolasīšanas metodes viedkartes biežāk sastopamas ar kontaktiem, kur kartes metāliskie kontakti elektriski savienojas ar nolasītāja kontaktiem. Ir arī bezkontakta kartes, kurās iestrādāta induktivitātes spole (antena), kura nolasītāja radītajā elektromagnētiskajā laukā nodrošina mikroshēmu ar elektroenerģiju un datu apmaiņu. Mēdz būt arī abu veidu nolasīšanas metodes vienlaicīgi.
Rišārs Gaskē
Rišārs Gaskē (fr; dzimis Bezērā, Francijā) ir profesionāls franču tenisists. Profesionāļa karjeru uzsāka 2002. gadā. R. Gaskē labākais sasniegums ATP tūres rangā ir sasniegtā 7. vieta, dubultspēlēs — 45. vieta. Viņa treneris ir Ēriks Deblikers (Eric Deblicker).
Karjerā R. Gaskē ir uzvarējis 16 ATP vienspēļu turnīros, bet Grand Slam sacensībās trīs reizes sasniedzis pusfinālu — 2007. un 2015. gadā Vimbldonas čempionātā un 2013. gadā ASV atklātajā čempionātā. 2002. gadā svinēja uzvaru Francijas un ASV atklātajos čempionātos jauniešiem, 2004. gadā kopā ar Tatjanu Golovinu uzvarēja Francijas atklātajā čempionātā jauktajās dubultspēlēs.
Sazvērestības teorija
Sazvērestības teorija ir termins, ar ko raksturo kādas cilvēku grupas vai veselas populācijas aizdomas par slēptām un ļaunu nolūku vadītām darbībām no valdības, institūciju vai organizāciju puses. Sazvērestību teoriju piekritēji cenšas izskaidrot dažādu negadījumu vai mīklainu notikumu iemeslus ar kādu slepenu varas spēku darbību. Sazvērestības teorijas mēdz būt paradoksālas, iracionālas vai paranoiskas no lielākās daļas sabiedrības un zinātnes skatupunkta, tāpēc tās vispārēji netiek uztvertas par iespējami patiesām. Sazvērestības teoriju fenomenu pēta psihologi un sociologi.
Benzils
Benzils (1,2-difeniletāndions, C6H5−CO−CO−C6H5) ir vienkāršākais pilnīgi aromātiskais diketons. Benzils ir dzeltena kristāliska viela.
Iegūšana
Šajā reakcijā iegūto benzoīnu reducē ar vara sulfātu līdz benzilam:
Īpašības
Iedarbojoties uz benzilu ar karstu koncentrētu sārma šķīdumu, notiek pārgrupēšanās un rodas benzilskābe:
Izmantošana
Lieto organiskajām sintēzēm.
Pētersone
Pētersone (de — 'Pētera dēls', no personvārda Pēters (Peter); vīriešu dzimtē Pētersons) ir vācu cilmes uzvārds, kam citās ģermāņu valodās sastopami līdzīgi uzvārdi ar tādu pašu cilmi — Pītersona (en), Pētersena (da), Petešona (sv) un Petešena (no). Cilvēki ar šo uzvārdu:
1648. gads
1648 bija garais gads, kas sākās trešdienā.
Lusaka
Lusaka ir Zambijas galvaspilsēta, kā arī valsts lielākā pilsēta. Divas nozīmīgākās valodas Lusakā ir angļu un čičevas valoda. Pilsēta atrodas valsts dienvidu daļā 1300 metrus virs jūras līmeņa. 2010. gada pilsētā dzīvoja aptuveni 1,71 miljons iedzīvotāju. Lusaka ir valsts tirdzniecības centrs, kā arī valdības mājvieta. No Lusakas uz visām četrām debespusēm aizvijas nozīmīgas automaģistrāles.
Sadraudzības pilsētas
Lusakas sadraudzības pilsētas ir:
Atgāzene (stacija)
Atgāzene ir pieturas punkts Rīgā, dzelzceļa līnijas Rīga—Jelgava 4,4 kilometrā. Pieturas punktā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
1928. gadā atvērtā tuvsatiksmes vilcienu pieturas punkta nosaukums līdz 1929. gadam bija Ģimnastikas iela. Pieturas punkta kods 10451 (pēc PSRS klasifikācijas).
2007. gadā stacijas ēka nodega, vēlāk tās vietā uzbūvēta cita neliela ēka.
Sarkanā nobīde
Sarkanā nobīde fizikā un astronomijā norisinās, kad palielinās spektrāllīnijas viļņa garums elektromagnētiskajam starojumam — parasti redzamajai gaismai — Doplera efekta dēļ. Pēc sarkanās nobīdes var noteikt attālumus līdz dažādiem tāliem (tālākiem par galaktiku Vietējo kopu) objektiem plašajā Visumā — galaktikām, galaktiku kopām, kvazāriem, jo Visuma izplešanās rezultātā tālāki objekti attālinās no mums ar lielāku ātrumu (sarkanā nobīde ir proporcionāla debess ķermeņa radiālajam ātrumam). Vietējās kopas ietvaros sarkanā nobīde var būt arī negatīva, piemēram, Andromēdas galaktika mūsu Galaktikai tuvojas, nevis attālinās (tai novērojama violetā nobīde).
Dakota Faninga
Dakota Faninga (en; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise. Aktrises karjeru sākusi 1999. gadā, taču plašāk kļuva pazīstama ar lomu 2001. gada drāmā "Es esmu Sems". Bērnībā filmējusies tādās filmās kā "Rūdīts ugunī" (2004), "Pasauļu karš" (2005) un "Šarlotes tīkls" (2006). Pēc tam D. Faninga uzņēmusies "Krēslas" filmu sērijā, sākot ar otro daļu "Jauns mēness". Aktrise ir saņēmusi vairākas balvas par savu tēlojumu, tāpat ir visu laiku jaunākā Ekrāna aktieru ģildes balvai nominētā aktrise.
Veluņa
Veluņa  - pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lodzas vojevodistē. 1424. gadā pilsētā tika karalis Vladislavs II izdeva Veluņas ediktu, kurš aizliedza husītismu. 1939. gada 1. septembrī plkst. 4.40 no rīta Veluņa tika pakļauta aviouzlidojumam, kuras rezultātā pilsēta smagi cieta. Tā kā šis uzlidojums sākās apmēram 5 minūtes pirms Vesterplates bombardēšanas, šo uzlidojumu var uzskatīt par Otrā pasaules kara sākumu.
Rundāles pils
Rundāles pils (de, agrāk saukta arī par Ruhenthal un Ruhendahl) ir nozīmīgākā baroka stila pils Latvijā. Atrodas Bauskas novada Pilsrundālē. Krievijas Impērijā strādājošā itāļu arhitekta Frančesko Bartolomeo Rastrelli projektētā pils celta no 1736. līdz 1768. gadam kā Kurzemes un Zemgales hercoga Ernsta Johana Bīrona vasaras rezidence. Rundāles pils ansamblī ietilpst arī saimniecības ēkas un parks. Kopš 1972. gada pilī atrodas Rundāles pils muzejs un notiek pils un parka restaurācija ar mērķi atjaunot to sākotnējo izskatu. Rundāles pils ir iekļauta Latvijas kultūras kanonā.
Vēsture
Kurzemes un Zemgales hercogs Ernsts Johans Bīrons Rundāles muižu iegādājās 1735. gadā par dālderu. Senā muižas kungu māja tika nojaukta, lai tās vietā uzceltu pašreizējo Rundāles pili. Ēku pēc Frančesko Bartolomeo Rastrelli projekta sāka celt 1736. gada 24. maijā. 1740. gadā hercogs kļuva par Krievijas reģentu, taču drīz tika gāzts un izsūtīts uz Sibīriju, pēc tam uz Jaroslavļu, rezultātā būvdarbi tika pārtraukti un atsākās tikai pēc hercoga atgriešanās no trimdas 1762. gadā. Būvdarbi tika pabeigti 1768. gadā. Pēc hercoga Ernesta Johana nāves 1772. gadā pili mantoja viņa atraitne Benigna Gotlībe, ap pili viņas uzturēšanās laikā tika izveidoti augļu dārzi.
Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes iekļaušanas Krievijas Impērijā 1795. gadā hercoga pili un citus īpašumus nopirka valsts. Katrīna II to uzdāvināja sava favorīta Platona Zubova jaunākajam brālim ģenerālmajoram grāfam Valeriānam Zubovam, kas bija izcēlies Koscjuško vadītās sacelšanās apspiešanā un piedalījās 1796. gada Krievu-persiešu karā. Pēc Pāvila I nākšanas pie varas grāfs Zubovs krita nežēlastībā un pārsvarā uzturējās savā īpašumā Rundāles pilī. Pēc imperatora Pāvila I nogalināšanas 1801. gadā grāfs Zubovs pilī sācis rīkot lielas balles, piemēram, 1802. gada 10. oktobra Ražas svētkos pilī piedalījušies 1200 viesu. Pēc viņa nāves 1804. gadā pili mantoja viņa brālis Platons Zubovs, kas šajā laikā esot pārsvarā dzīvojis savos Jonišķu īpašumos. Zubovi pili apmēbelēja no jauna, piebūvēja ieejas portikus centrālajam korpusam un iekštelpās iebūvēja vairākus kamīnus. 1812. gada krievu-franču kara laikā pilī bija iekārtota Napoleona Lielās armijas lazarete un pils parkā aprakti mirušie karavīri, kuriem tagad pils dārza stūrī uzcelts piemineklis. Pils tika izdemolēta — spoguļi izsisti, Katrīnas II dāvinātā bibliotēka iznīcināta. Platons Zubovs pilī apmetās tikai 1814. gadā. Neilgi pirms savas nāves kņazs Zubovs apprecēja Teklu Valentinoviču, kopā ar kuru viņš apmetās uz dzīvi Rundālē.
Pirmā pasaules kara un brīvības cīņu laikā pili izmantoja Vācijas armijas un Bermonta armijas vajadzībām. Pēc kara un agrārās reformas pils pārvalde tika nodota zemkopības ministrijai. Pils telpās tika izveidota skola, bet daļu telpu piešķīra kara invalīdu izmitināšanai. 1924. gadā tā tika iekļauta valsts pieminekļu sarakstā. 1932. gadā pils nodota izglītības ministrijai un tā tika pārbūvēta, lai piemērotu skolas vajadzībām. Pēc Otrā pasaules kara pilī atradās graudu noliktavas, pēc to likvidēšanas skola pārņēma arī šīs telpas. Skola pilī atradās līdz 1978. gadam.
1963. gadā pili pārņēma Bauskas novadpētniecības muzejs, kas tur izveidoja savu filiāli. 1965. un 1971. gadā Latvijas PSR Ministru padome lēma par Rundāles pils restaurāciju. 1972. gadā tā kļuva par neatkarīgu muzeju un tika uzsākts intensīvs restaurācijas darbs ar valsts piešķirto ikgadējo finansējumu, kas turpinājās līdz 1992. gadam. Pēc tam restaurācija un pils parka veidošana notika ar mērķa ziedojumu un dotāciju palīdzību. Valsts dotācija muzejam 2006. gadā bija 872 tūkstoši latu, 2007. gadā 1 miljons 330 tūkstoši latu. Papildus no Eiropas Savienības struktūrfondiiem tūrisma infrastruktūras pilnveidošanai Rundāles pilī 2006.-2007. gadā tika piešķirti 1 342 346 latu Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) finansējuma.
Pils ansamblis
Rundāles pilij ir divi stāvi, kuros ir 138 telpas, 43 no tām paredzēts atjaunot vēsturiskos interjerus. Pils ir izkārtota trijos korpusos, starp kuriem atrodas iekšpagalms. Centrālajā daļā atradās hercoga apartamenti, rietumu spārnā dzīvoja hercogiene un citi ģimenes locekļi, bet austrumu spārns bija atvēlēts reprezentācijas vajadzībām. Pils ansamblī ietilpst arī staļļi ar kariešu pagalmu. Pie pils atrodas parks. Daļu parka veido franču dārzs, kurā 2005. gadā iekārtots rožu dārzs. Ap šo parka daļu, pili un staļļiem izrakts kanāls. Parka daļa aiz kanāla ir medību parks, kuru veido mežs.
Baltā māja
Rundāles pils kalpu māja "Baltā māja" ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, valsts aizsardzības Nr.6183. "Baltā māja" ir viena no Rundāles pils kompleksa ēkām, kurā no 19.gs. sākuma dzīvoja Rundāles pils kalpotāji. No 1949. gada ēka atradās Rundāles patērētāju biedrības un Bauskas rajona patērētāju biedrības īpašumā, kad "Baltajā mājā" atradās veikals un dzīvojamās telpas. 1997. gadā "Baltā māja" kļuva par Ikertu ģimenes īpašumu, kurā šobrīd izveidota viesu māja.
Jupitera gredzeni
Jupitera gredzeni ir planētu gredzeni, kas ir ap Jupiteru. Tā ir trešā atklātā planētu gredzenu sistēma pēc Saturna un Urāna gredzenu sistēmas atklāšanas. Tos pirmo reizi 1979. gadā novēroja starpplanētu zonde Voyager 1, un tos 1990. gadā vēl vairāk izpētīja zonde Galileo. Tie pēdējo 25 gadu laikā ir novēroti arī no Habla kosmiskā teleskopa un arī no Zemes. No Zemes tos var novērot tikai ar lielajiem teleskopiem.
Godfrijs Herolds Hārdijs
Godfrejs Herolds "G. H." Hārdijs (en, dzimis, miris ) bija angļu matemātiķis, kurš pazīstams ar saviem sasniegumiem skaitļu teorijā un matemātiskajā analīzē.
Bioloģijā Hārdijs ir zināms ar Hārdija–Veinberga principu, kas ir tāds kā pamatprincips populācijas jeb iedzīvotāju ģenētikā.
Papildus pētniecībai Hārdiju atceras ar nematemātiķiem domātu 1940. gadā uzrakstīto eseju "A Mathematician's Apology" (Matemātiķa apoloģija) par matemātikas estētiku.
Pats Hārdijs, atbildot uz Pāla Erdēša jautājumu par vislielāko ieguldījumu matemātikā, atbildēja, ka tas ir indiešu matemātiķis Šrīnivāsa Rāmānudžans, kura izcilās spējas pirmais ieraudzīja Hārdijs.
Īsumā par G. H. Hārdiju
G. H. Hārdijs ārpus matemātikas jomas lielākoties ir zināms, saistībā ar savu 1940. gadā uzrakstīto eseju "A Mathematician's Apology" (Matemātiķa apoloģija), kas tiek uzskatīta par vienu no labākajiem darbiem, kad dod ieskatu nematemātiķiem par to kā darbojas matemātiķu domāšana.
No 1914. gada Hārdijs bija mentors indiešu matemātiķim Šrīnivāsam Rāmānudžanam, kuru sadarbība tiek svinēta.
Hārdijs gandrīz uzreiz atpazina Rāmānudžana neparasto un līdz galam neizkopto zināšanu potenciālu, no tā brīža Hārdijs un Rāmānudžans sadarbojās.
Jaunība un karjera
Godfrijs Herolds Hārdijs dzimis 1877. gada 7. februārī, Kranlī (Cranleigh, sauktu arī par lielāko ciemu Anglijā), Sarejā skolotāju ģimenē. Hārdija tēvs bija finanšu un mākslas skolotājs Kranlī skolā (Cranleigh School), un māte bija vecākā saimniece Linkolna Apmācību koledžā skolotājiem.
Matemātikas spējas Hārdijam parādījās jau agrā bērnībā. Jau divu gadu vecumā viņš rakstīja skaitļus miljonos, un dodoties uz baznīcu, viņš sevi izklaidēja ar himnu skaitļu reizināšanu.
Pēc mācībām Kranlī, Hārdijam tika piešķirta stipendija Vinčesteras koledžā par viņa matemātisko darbu. 1896. gadā viņš iestājās Kembridžas Universitātē. Jau divus gadus pēc sagatavošanās pie Roberta Alfrēda Hermaņa, Hārdijs ieņēma ceturto vietu "Matemātikas Tripos" eksāmenā. Pēc dažiem gadiem Hārdijs lūdza likvidēt "Matemātikas Tripos" sistēmu, jo viņš uzskatīja, ka tā nepilda savas funkcijas pilnvērtīgi. Universitātes laikā Hārdijs iestājās elitārā intelektuālā slepenā sabiedrībā Kembridžas Apustuļi (Cambridge Apostles).
Nozīmīgāko ietekmi uz Hārdiju atstāja, un viņš bieži citējis franču matemātiķes Kamillas Džordanas pašmācības kursu "Cours d'analyse de l'École Polytechnique". Ar šī kursa palīdzību Hārdijs iepazinās ar precīzāku matemātikas tradīciju, kura bija izplatīta kontinentālajā Eiropā.
1900. gadā Hārdijs izturēja II daļu "Matemātikas Tripos" un par to viņam piešķīra stipendiju. 1903. gadā viņš nopelnīja maģistra grādu, kas tajā laikā bija augstākais akadēmiskais grāds Lielbritānijas universitātēs. Sākot ar 1906. gadu Hārdijs strādāja par lektoru, kurš pasniedza sešas stundas nedēļā, kas atstāja laiku arī pētniecībai. 1919. gadā viņš aizgāja no darba Kembridžas Universitātē, lai pieņemtu amatu kā Saviliana ģeometrijas profesors (Savilian Chair of Geometry) Oksfordas Universitātē, kur laikā pēc B. Rasela lietas Pirmā pasaules kara laikā. Hārdijs pavadīja apmaiņas studiju gadu, no 1928. līdz 1929. gadam, Prinstonas Universitātē, kopā ar Osvaldu Veblenu, kurš pavadīja gadu Oksfordas Universitātē. 1928. gadā Hārdijs pasniedza Džosijas Vilārda Gibsa lekciju. 1931. gadā Hārdijs aizgāja no darba Oksfordas Universitātē un atgriezās Kembridžas Universitātē, kur viņš ieņēma Sadleriana jeb "tīrās" matemātikas profesora (Sadleirian Professor) amatu līdz 1942. gadam.
Matemātiskā darbība
Hārdijs tiek minēts kā viens no tiem cilvēkiem, kurš mainījis Britu matemātiku tajā apvienojot stingrību, kas iepriekš bijusi raksturīga Francijas, Šveices un Vācijas matemātikā. Britu matemātiķi lielā mērā ir saglabājuši tradīcijas no lietišķās matemātikas, kur liela nozīme ir bijusi Īzakam Ņūtonam. Hārdijs vairāk izmantoja un atbalstīja "cours d'analyse" metodes, kuras dominēja Francijā, un ļoti ietekmēja viņa izpratni par tīro matemātiku (pure mathematics), jo īpaši pret hidrodinamiku, kam bija svarīga nozīme Kembridžas Universitātes matemātikā.
Hārdijs ir pazīstams arī ar Hārdija-Veinberga principu, kas ir kā pamatprincips, kurā ir skaidrota populācijas jeb iedzīvotāju ģenētika, kur 1908. gadā neatkarīgi no Vilhelma Veinberga. Hārdijs spēlēja kriketu kopā ar ģenētiķi Reginaldu Punetu, kurš Hārdiju iepazīstināja ar matemātikas problēmu, tādējādi Hārdijs kļuva par neapzinātu lietišķās matemātikas atzara dibinātāju.
Hārdijs
Hārdijs var būt:
Jāņa evaņģēlijs
Jāņa evaņģēlijs ir ceturtā Jaunās Derības grāmata, kurā ir aprakstīta Jēzus Kristus dzīve un nāve. Jāņa evaņģēlijs ir vienīgais no četriem kanoniskajiem evaņģēlijiem, kas nav sinoptiskais evaņģēlijs. Jāņa evaņģēlijs no Mateja, Marka un Lūkas evaņģēlija atšķiras ar to, ka tajā Jēzus dzīve ir attēlota atšķirīgi. Lai gan pēc nosaukuma var spriest, ka šī evaņģēlija autors ir apustulis Jānis, viens no Jēzus Kristus divpadsmit apustuļiem, mūsdienu zinātnieki apšauba šo faktu, jo evaņģēlija valoda un ļoti labi attīstītā teoloģija liecina, ka autors ir dzīvojis stipri vēlāk par apustuli Jāni. Ja to ir rakstījis Jānis, tad noteikti savas dzīves nogalē. Parasti tiek uzskatīts, ka evaņģēlijs sarakstīts laikā posmā no 90. līdz 110. gadam. Citos avotos figurē laika posms no 60. līdz 100. gadam.
Saturs
Jāņa evaņģēliju veido 21 nodaļa.
Pirmajā nodaļā tā autors liecina par Jēzus Kristus dievišķīgumu. Jēzus Kristus misija ir sniegt glābšanu visiem cilvēkiem. No otrās līdz ceturtajai nodaļai izklāstīts par to, kā Jēzus Kristus ūdeni pārvērš vīnā. Viņš Nikodēmam stāsta par garīgo atdzimšanu. Jēzus Kristus izdziedina arī galma vīra dēlu. Nākamajās trijās nodaļās (5.-7. nodaļa) Kristus dziedina slimnieku un apliecina savu dievišķo spēku. Viņš pabaro aptuveni 5000 cilvēku. Tiek apgalvots, ka tie, kas pieņems Jēzu Kristu, iegūs mūžīgu dzīvi.
8.-10. nodaļā cilvēkiem tiek mācīts par līdzjūtību un grēku nožēlu. Par piemēru Jēzus Kristus izmanto sievieti, kas pieķerta vīra krāpšanā. Kristus izdziedēja aklu vīru, kā arī norāda, ka viņš ir gans, kas mīl savas avis un ir gatavs par viņām mirt. Turpmākajās nodaļās (11.-13. nodaļa) Jēzus Kristus no nāves pieceļ Lācaru. Tādā veidā Jēzus Kristus parāda, ka viņam ir vara pār nāvi. Viņš atgriežas Jeruzalemē, kur pēdējo vakariņu laikā mazgā saviem apustuļiem kājas un māca viņiem vienam otru mīlēt.
14.-16. nodaļā apustuļiem Jēzus Kristus stāsta par saistību starp mīlestību un paklausību. Nākamajās trijās nodaļās (17.-19. nodaļa) Jēzus Kristus aizlūdz par saviem apustuļiem. Jēzus Kristus tiek nodots, apcietināts un notiesāts. Viņš tiek sists krustā un pēc tam apglabāts.
Pēdējās divās nodaļās (20.-21. nodaļa) Jēzus Kristus ir augšāmcēlies un parādījies Marijai Magdalēnai, kā arī septiņiem saviem apustuļiem pie Galilejas jūras. Viņš norāda uz to, ka viņa pēctecis ir Svētais Pēteris.
Vladimīrs Vūjteks
Vladimīrs Vūjteks (dzimis 1947. gada 17. maijā Klimkovicē) ir bijušais čehu hokejists, centra uzbrucējs, tagad treneris.
Trenera karjera
Savu trenera karjeru Vūjteks uzsāka 1982. gadā, stājoties pie stūres Čehoslovākijas 2. līgas klubam SK Karvina. No 1985. līdz 1994. gadam Vladimirs bija HK Vitkovices treneris. Čehijas Ekstralīgas klubus Vūjteks trenēja līdz pat 2001. gadam, kad uzsāka darbu ar Jaroslavļas "Lokomotiv" vienību. 2003.—04. sezonā Vladimirs trenēja Kazaņas "Ak Bars" vienību, taču no 2004. līdz 2007. gadam atgriezās pie HK Vitkovices stūres. No 2007. līdz 2009. gadam Vladimirs trenēja Maskavas "Dinamo" vienību.
No 2011. līdz 2016. gadam bija Slovākijas hokeja izlases galvenais treneris.
1641. gads
1641 bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
Dzimuši
13. janvāris — Patriks Hams, angļu valstvīrs (miris 1724. gadā)
Neihauzene (nozīmju atdalīšana)
Neihauzene var būt:
Avotu iela
Avotu iela var būt:
Pauls Einhorns
Pauls Einhorns (de, dzimis Iecavā, miris 1655. gada 25.maijā Jelgavā) bija Kurzemes luterāņu mācītājs, dedzīgs cīnītājs pret kontrreformāciju, pirmās latviešu tautas vēstures grāmatas "Historia Lettica" autors.
Dzīvesgājums
Dzimis Iecavas luterāņu mācītāja ģimenē, viņa vectēvs Aleksandrs Einhorns bija Kurzemes hercoga Gotharda Ketlera galma mācītājs un Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendents, kurš bija izstrādājis hercogistes baznīcas likumus. Studēja Rostokas Universitātē (no 1615), apguva sengrieķu un latīņu valodas. No 1621. gada Einhorns bija Mežmuižas draudzes novada mācītājs. 1627. gadā publicējis rakstus pret latviešu elkdievību, kas vēlāk ironiskā veidā padarīja viņu slavenu. No 1634. gada Jelgavas draudzes mācītājs. 1636. gadā publicēja vēsturisku rakstu par latviešu pievēršanos luterticībai Kurzemes hercogvalstī.
1636.—1655. gadā Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendents. 1645. gadā kopā ar Durbes mācītāju Topiju (Topius) kā hercogistes pārstāvji Toruņas Colloquium charitativum parakstīja dokumentu pret katolizēšanas mēģinājumiem Polijas-Lietuvas kopvalstī. 1649. gadā Tērbatā publicēja pirmo pamatīgo latviešu vēstures grāmatu "Historia Lettica", kuras pilnais nosaukums zīmīgā veidā parāda grāmatas saturu: "tas ir latviešu nācijas apraksts, kurā stāstīts par latviešiem kā Vidzemes, Kurzemes un Zemgales senajiem iedzīvotājiem, viņu nosaukumu, reliģijas, valstu (Republica) vai pārvaldes izcelsmi, kādi tie bija pagānu laikos, arī viņu paražām, ieražām, dabu un īpašībām u.c." [..]
Miris Jelgavā 1655. gada 25. maijā uz baznīcas kanceles dedzīgi sprediķodams pret jaunā Gregora XIII kalendāra ieviešanu.
Einhorns par latviešu reliģiju
Latviešu mitoloģijas sakarā parasti piemin, ka Einhorns apzīmē latviešu tautasdziesmas par peculiares Hymni Deorum, t.i., "dievu himnām", bet, aprakstot latviešu dievības, Einhorns uzskaitījis vairākas "mātes": Pēc Einhorna vārdiem, tās piesaucot attiecīgo darbu darītāji vai tie, kam ar to kāda saistība (zvejnieki piesauc Jūras māti utt.). Nav atrodama iepriekšējā darbā minētā Māra (kas gan vairāk izmantota par "juceklīgās latviešu māņticības" — "confusum chaos" paraugu, rādot, kā kristīgā Marija sajaukusies ar pagānisku lopu dievieti un cik slikti savu darbu darījuši iepriekšējie jezuītu sludinātāji), toties klāt nāk “sieviešu dieve” Laima, kas ir Fortuna jeb laimes dieviete, un par to zemākā Dēkla, kas tikai iešūpo un uzrauga jaundzimušos. Aprakstot latviešu svētkus, paradumus un mēnešu nosaukumus, Einhorns piemin dvēseļu mielošanu un Dieva dienas, kas "apzīmē to pašu laiku", ko Veļu jeb Zemlikas mēnesis. Šajā gadījumā svarīga ir jau pati rakstība — Einhorns raksta ”Wälla-Mänes”, tādējādi atstājot iespēju minēt, vai “velis” un “velns” šajā laikā bijuši šķirti jēdzieni, vai nē (šā šķiruma sakarā jau daudz vairāk neskaidrību Langes un Stendera vārdnīcās). Par vārda “dievs” nozīmi un izcelsmi Einhornam komentāru nav, tas netiek minēts kā patstāvīga dievība, tikai salikumos Jūras dieve un Mežadievs, kā arī veļu laika apzīmējumā Dieva dienas. Spriežot pēc Einhorna attieksmes kopumā, gan minētās dievības, gan paražas viņš uzskata par apkarojamām. Varbūt tādēļ arī velti gaidīt skaidrojumus un dziļākus aprakstus.