cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zigfrīds Anna Meierovics
Brauciens uz Londonu
Neilgi pēc Meierovica aizbraukšanas viņa dzīvoklī veica kratīšanu. Stokholmā viņš ieradās ap un pavadīja tur vairākas nedēļas, šajā laikā tiekoties ar Apvienotās Karalistes vēstnieku Zviedrijā Esmē Hauardu. laikraksts Afton-Tidningen (lv) publicēja interviju ar Meierovicu. Stokholmā nodibināja LPNP Informācijas biroju.
Meierovics ieradās Londonā. Tur viņš sadarbojās ar Somijas pārstāvi Rūdolfu Holsti un Igaunijas pārstāvi Antu Pīpu, kā arī tikās ar Polijas pārstāvi Romānu Dmovski. Lielbritānijas Ārlietu ministrijā Meierovics vairākkārt tikās ar vēlāko Latvijas—Lietuvas robežas Arbitrāžas komisijas vadītāju Džeimsu Simpsonu. Meierovics tikās ar Lielbritānijas ārlietu ministru Artūru Balfūru. 20 minūšu garās tikšanās laikā Balfūrs apliecināja, ka Apvienotā Karaliste līdz miera konferencei provizoriski atzīst Latviešu Pagaidu Nacionālo padomi par Latvijas valdību. Meierovics no Lielbritānijas Ārlietu ministrijas saņēma rakstisku Latvijas de facto atzīšanu (t. s. Balfūra notu).
Latvijas Republikas dibināšana un Parīzes miera konference
jaunizveidotā Tautas padome Rīgā pasludināja Latvijas Republikas neatkarību. Meierovics kļuva par Latvijas Pagaidu valdības ārlietu ministru. Viņš informēja ārzemju latviešus par Latvijas Republikas dibināšanu, lūdza viņus ziedot un nosūtīt delegāciju uz Parīzes miera konferenci, kur viņi varētu tikties ar Latvijas delegāciju. 1919. gada janvāra sākumā Meierovics ieradās Parīzē.
Miera konferences laikā Meierovics vairākkārt atgriezās Londonā, lai apmeklētu latviešu pārstāvniecību. Latvijas, Lietuvas un Igaunijas pārstāvjus uzņēma Francijas parlamenta Ārlietu komisijas priekšsēdētājs Anrī Franklēns-Buijons. Latvijas, Lietuvas, Igaunijas, Ukrainas un Gruzijas pārstāvjus uzņēma Francijas premjerministrs Žoržs Klemanso, kas solīja Francijas atbalstu jaunajām valstīm un to, ka tās drīzumā apspriedīs konferencē. Miera konferencē tika dibināta Baltijas komisija, par tās priekšsēdētāju kļuva Apvienotās Karalistes pārstāvis Esmē Hauards.
Pēc Aprīļa puča Andrievs Niedra, veidojot jauno valdību, Meierovicam telegrāfiski nosūtīja piedāvājumu kļūt par ārlietu ministru, taču viņš atteicās. Pēc tam, kad Latvijas delegācijas vadītājs Jānis Čakste pameta Parīzi, lai atgrieztos Latvijā, Meierovics tika ievēlēts par jauno delegācijas vadītāju. Miera konferences Baltijas lietu komisija uzņēma Latvijas delegāciju (Meierovics, Oļģerts Grosvalds un Jānis Seskis), kur viņi pieprasīja Latvijas de iure atzīšanu. Prasība tika atteikta līdz brīdim, kad Krievija atzīs Latvijas neatkarību.
Neatkarības kara laikā Pagaidu valdība no Liepājas atgriezās Rīgā. Valdības vadītājs Kārlis Ulmanis aicināja Meierovicu atgriezties Latvijā. Latvijas delegācijas pienākumus pārņēma Latvijas pagaidu vēstniecība Francijā.
Latvijas de iure atzīšana
Bermontiādes laikā 1919. gada rudenī Meierovics kā ārlietu ministrs informēja ārvalstis par notiekošo Latvijā un panāca Antantes atbalstu Latvijai. Meierovics nosūtīja Vācijas ārlietu ministram Hermanim Milleram notu, saskaņā ar kuru Latvija pieteica karu Vācijai. Miera līgums starp abām valstīm tika noslēgts. Līgums paredzēja arī Latvijas de iure atzīšanu, tiklīdz to izdarīs kāda no Versaļas līgumu parakstījušajām sabiedroto valstīm. 1920. gada aprīlī Meierovics no Latviešu zemnieku savienības saraksta tika ievēlēts Satversmes sapulcē.
tika noslēgts Latvijas—Krievijas miera līgums, tā paverot ceļu Latvijas de iure atzīšanai. Augustā tika rīkota Bulduru konference, kurā tika pieņemts lēmums veidot Baltijas Antanti. Meierovics devās uz Tautu Savienības mītni Ženēvā, lai noskaidrotu, kādēļ Latvija netiek atzīta de iure. Viņš secināja, ka Latvija netiek atzīta, jo neietilpst Tautu Savienībā, un nav Tautu Savienībā, jo netiek atzīta. Meierovics panāca Latvijas iestāšanos organizācijās, kuras bija gatavas to uzņemt: Starptautiskajā Sarkanajā Krustā, starptautiskās higiēnas organizācijās, pasta un dzelzceļa ūnijā, kā arī vairākās finansiālās organizācijās. Latvijas situācija tika apspriesta Tautu Savienības sēdē, kurā 5 dalībvalstis no 41 atbalstīja (tai skaitā Itālija) Latvijas uzņemšanu Tautu Savienībā. Pēc balsojuma Latvijas delegācija ar Meierovicu priekšgalā demonstratīvi pameta zāli.
No Ženēvas Meierovics devās uz Romu, kur jau darbojās Latvijas vēstnieks Itālijā Miķelis Valters. Vizītes laikā Itālijas karalis Viktors Emanuels III, premjerministrs Džovanni Džoliti, ārlietu ministrs Karlo Sforca un parlamenta priekšsēdētājs Enriko de Nikola apliecināja Itālijas gatavību atzīt Latviju. No Romas Meierovics devās uz Parīzi. Viņš tikās ar Francijas premjerministru Aleksandru Millerānu, kas solīja, ka Francija interesēsies par Latvijas atzīšanu. Francija nosūtīja pieprasījumu Apvienotajai Karalistei, Itālijai un Japānai atzīt Latviju de iure.
1920. gada beigās Meierovics no Parīzes devās uz Londonu, lai panāktu Apvienotās Karalistes atbalstu šai iniciatīvai. viņš atgriezās Parīzē, dienu pirms Antantes Augstākās padomes (Francija, Apvienotā Karaliste, Itālija, Japāna un Beļģija) sēdes sākuma. Jautājums tika izskatīts, padome pieņēma lēmumu atzīt Baltijas valstis de iure. Meierovics saņēma Antantes Augstākās padomes priekšsēdētāja, Francijas premjerministra Aristida Briāna parakstītu atzīšanas rakstu. Meierovics devās prom no Parīzes.
Pirmais un otrais Ministru kabinets (1921—1923)
Pēc Ulmaņa 1. Ministru kabineta demisijas valdības demisijas Satversmes sapulces prezidents Jānis Čakste izvirzīja Meierovicu Ministru prezidenta amatam. Valdības veidošanas laikā sašķēlās Latvijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija. Vairāki tās labējā spārna deputāti vēlējās piedalīties valdības veidošanā un izveidoja mazākuma frakciju parlamentā (vēlāko Mazinieku partiju). Meierovics paziņoja piedāvātās valdības sastāvu. Tā bija pirmā valdība, kurā bija pārstāvēti sociāldemokrāti (Roberts Dukurs, Vilis Holcmanis, Ernests Ozoliņš un Voldemārs Salnais), kā arī pirmā, kurā nebija neviena mazākumtautību pārstāvja. Meierovics nolasīja valdības deklarāciju. Jauno valdību atbalstīja visi 126 deputāti, kas bija ieradušies uz sēdi.
Meierovica valdības laikā Satversmes sapulce pieņēma lēmumu likvidēt Darba ministriju (tagadējā Latvijas Republikas Labklājības ministrija). Pēc Meierovica iejaukšanās lēmumu tomēr atcēla. Meierovics un Padomju Krievijas vēstnieks Latvijā J. Gaņeckis parakstīja līgumu par pilsonības izvēles kārtību. Līgums ļāva pilngadīgiem Krievijas pilsoņiem, kas paši vai kuru vecāki līdz bija pierakstīti pie pilsētu vai lauku sabiedrībām tagadējās Latvijas Republikas robežās, atteikties no Krievijas pilsonības un saņemt Latvijas pilsonību. Izmantojot šo iespēju, līdz 1927. gadam Latvijā atgriezās vairāk nekā 220 000 kara bēgļu.
valdība pieņēma lēmumu iecerēto nacionālo valūtu saukt par "latu", bet tā simto daļu par "santīmu". pieņēma Satversmi, kuras izstrādāšanā piedalījās arī Meierovica valdība. Ministru kabinets apstiprināja noteikumus par lauku dzīves atjaunošanu un dibināja Dzīves atjaunošanas padomi Zemkopības ministrijas paspārnē. Meierovica valdības laikā turpināja agrāro reformu, Satversmes sapulce pieņēma reformas 3. daļu par agrārās iekārtas nostiprināšanu. apstiprināja noteikumus par naudu, kuru rezultātā ieviesa latu. Naudas emisijai nodibināja Latvijas Banku, kas darbu sāka.
Ministru kabinets pieņēma noteikumus par latviešu valodas ortogrāfiju, kurā noteica nomainīt gotisko rakstu ar latīņu alfabētu. pieņēma Latvijas Universitātes, Latvijas Konservatorijas un Latvijas Mākslas akadēmijas statūtus. akceptēja Latvijas Telegrāfa aģentūras statūtus.
Meierovics Latvijas vārdā parakstīja konkordātu ar Svēto Krēslu, kuru ratificēja Satversmes sapulcē. Romā notika ratifikācijas dokumentu apmaiņa, nodrošinot Romas Katoļu baznīcai autonomiju Latvijā. Saskaņā ar konkordātu, arhibīskapam un bīskapiem bija jābūt Latvijas Republikas pilsoņiem.
1922. gada jūlija sākumā valdība piedzīvoja krīzi, jo Satversmes sapulce noraidīja Zemkopības ministrijas budžetu. Uzskatot to par neuzticības izteikšanu, Meierovics paziņoja par valdības demisiju. Satversmes sapulces prezidents Čakste vēlreiz aicināja Meierovicu veidot valdību. izveidoja jaunu valdību, kas no iepriekšējās atšķīrās vienīgi ar to, ka zemkopības ministra amatā Voldemāru Zāmuēlu nomainīja Arvīds Kalniņš. Jauno valdību atbalstīja 66 deputāti, pret to balsoja 29 deputāti un atturējās 23. Pēc 1. Saeimas sanākšanas beidzās arī valdībai pilnvaras. Meierovica vadībā Ministru kabinets turpināja strādāt līdz.
1. Saeimas vēlēšanas
Saskaņā ar Alfreda Bērziņa rakstīto, Meierovics, būdams Ministru prezidents, apsvēra iespēju nosūtīt Kārli Ulmani par Latvijas vēstnieku uz ASV. Tas izraisīja konfliktu starp Ulmani un Meierovicu. Kādā no Latviešu zemnieku savienības priekšvēlēšanu sapulcēm Ulmanis sāka kritizēt Latvijas ārpolitiku un vainoja Meierovicu "nemākulībā, kas esot izpaudusies viņa nespējā panākt no Vācijas kara zaudējumu atlīdzību". Meierovics no savas puses aicināja nepakļauties personīgiem konfliktiem.
1. Saeimas vēlēšanās Meierovics kandidēja ar 2. numuru Latviešu zemnieku savienības sarakstā Rīgas, Vidzemes un Latgales vēlēšanu apgabalā. Visos trijos apgabalos viņš bija otrais populārākais LZS kandidāts aiz Ulmaņa, tādējādi tiekot ievēlēts 1. Saeimā. Meierovics turpināja darboties ārlietu ministra amatā Jāņa Pauļuka valdībā.
Trešais Ministru kabinets (1923—1924)
Pēc Pauļuka valdības demisijas Valsts prezidents Jānis Čakste izvirzīja Meierovicu par Ministru prezidentu. Meierovics Saeimā nolasīja piedāvātās valdības sastāvu. Valdība tika apstiprināta ar 51 balsi «par», 37 balsīm «pret» un 3 deputātiem atturoties.
Meierovics izsludināja rīkojumu par Latvijas nosaukumu svešvalodās: Lettonie franču valodā, Lettonia itāliešu un citās romāņu valodās, Latvia angļu valodā un Lettland vācu un citās ģermāņu valodās. izdeva pirmos automobiļu satiksmes noteikumus. apstiprināja Brīvības pieminekļa projekta konkursa noteikumus. pieņēma noteikumus par kinoteātriem, kas noteica, ka kinoteātra atvēršana ir jāsaskaņo Iekšlietu ministrijā un ka atļauts izrādīt vienīgi Iekšlietu ministrijas cenzētas filmas.
Kā ārlietu ministrs Meierovics parakstīja līgumu paketi ar Igauniju. Šīs vienošanās ietvaros noslēdza līgumu par aizsardzības savienību, pagaidu līgumu par ekonomisko un muitas savienību, papildlīgumu par robežām un nolīgumu par savstarpēju prasību nokārtošanu.
no amata atkāpās Alfrēds Birznieks, Antons Dzenis un Ernests Bauers un Meierovics iesniedza valdības demisijas rakstu, bet turpināja strādāt vēl līdz. Saeima izteica neuzticību kara ministram Jānim Ducenam, uz ko Meierovics atbildēja, ka nepieņem Ducena atsaukšanu no amata, jo kabinets jau ir demisionējis. Ar 56 balsīm «par», 37 «pret» un 2 deputātiem atturoties, Saeima pieņēma lēmumu, ka šādā veidā Meierovics pārkāpj Satversmes 59. pantu.
Kungi, ja Jūs gribiet man uztiept, ka esmu Satversmi pārkāpis un tādēļ nododams tiesai, tad to runāt un darīt varat, un man nav ko attaisnoties. Es zinu, ka ne tikai Jūs vien, bet arī Latvijas tauta pazīst pietiekoši manus darbus šinīs 5 gados, un tā spriedīs par to, vai esmu pārkāpis Satversmi, vai nē.
Pēc valdības krišanas
Pēc tam, kad Meierovics pirmoreiz Latvijas Republikas vēsturē netika iekļauts jaunajā Zāmuēla Ministru kabinetā, viņš kļuva par akciju sabiedrības «Kr. Bakmans» direktoru. 1924. gada februārī Meierovics izšķīrās no savas sievas Annas un maijā apprecēja «Kr. Bakmans» īpašnieci Kristīni Bakmani. Pēc Zāmuēla valdības krišanas decembrī Meierovics atgriezās ārlietu ministra amatā jaunajā Celmiņa 1. Ministru kabinetā.
Nāve un bēres
1925. gada vasaru Meierovics ar sievu Kristīni pavadīja vasarnīcā Dubultos, bet viņa pirmā sieva Anna un bērni Gunārs, Helmuts un Rute vasarā dzīvoja pie Meierovica brālēna Mindera Tukuma apriņķa «Druķos», aptuveni 20 kilometru attālumā no Tukuma. neilgi pēc pulksten 10 Meierovics devās ceļā šofera vadītā Mercedes-Benz markas auto. Meierovics vēlējās doties ar vilcienu, bet Kristīne ieteica doties ar mašīnu, lai vakarā paspētu noskatīties koncertu Jūrmalā. Ap pulksten 13 viņi bija izbraukuši cauri Tukumam un devās pa Tukuma—Raudas ceļu «Druķu» virzienā. Anna ar bērniem, Mindera dēlu Verneru un suni devās viņiem pretī. Viņi satikās aptuveni 3 kilometrus pirms «Druķiem».
Peterss (filma)
"Peterss" ir 1972. gada Latvijas PSR spēlfilma. Filmas režisors ir Sergejs Tarasovs un tā uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Zigfrīds Anna Meierovics
Nāve un bēres
«Druķu» iemītnieki sasēdās automašīnā — galvenajā sēdeklī sēdēja Meierovics ar bijušo sievu Annu, viņam klēpī sēdēja jaunākais dēls Gunārs. Viņiem pretī sēdēja Verners un Rute, vecākais dēls Helmuts sēdēja blakus šoferim, mašīnā iesēdināts arī suns. Nelīdzenā ceļa dēļ automašīna pārvietojās ar aptuveni 10—15 kilometru stundā lielu ātrumu. Ap pulksten 14 aptuveni kilometru no satikšanās vietas (netālu no Brizules muižas) viņi brauca pa nesen labotu ceļu. Aiz uzbēruma šoferis ieraudzīja bedri, no kuras vēlējās izvairīties, un pagrieza stūri nedaudz pa kreisi. Automašīnai sākot slīdēt uz grāvja pusi, šoferis aicināja pasažierus lēkt ārā no mašīnas. Īsi pēc tam mašīna iekrita 2 metrus dziļā grāvī.
Peterss (filma)
Sižets
Filma ir par vienu no Viskrievijas Ārkārtas komisijas jeb tā sauktās "čekas" izveidotājiem un vadītājiem Jēkabu Petersu un stāsta par Padomju Krievijas pirmajiem pastāvēšanas gadiem.
Zigfrīds Anna Meierovics
Nāve un bēres
No mašīnas bija izlēkuši Anna, Gunārs, Rute, Verners un suns. Anna palīdzēja no mašīnas izkļūt šoferim, kas palīdzēja atbrīvot Helmutu. Ar ceļamā bomja palīdzību šoferim izdevās pacelt mašīnu, lai atbrīvotu Meierovicu. Viņš atradās zem automašīnas, ar galvu zem kreisās puses karosērijas polsterējuma un ar sejas kreiso pusi bija piespiests pie zemes. Viņš neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.
Mašīnas vienīgie bojājumi bija salauzts stūres rats un saliekti kreisās puses spārni. Meierovics tika aizvests uz Tukumu, kur apriņķa ārsts konstatēja, ka viņam ir lauzts galvaskauss un kakla skriemeļi. Tika secināts, ka nāve iestājusies acumirklī. Tajā pašā vakarā Meierovica mirstīgās atliekas tika nogādātas Rīgā ar to pašu mašīnu, ar kuru viņš devās apciemot ģimeni. Mašīnu vadīja tas pats šoferis.
Neilgi pirms plkst. 21 automašīna ieradās Sarkanā Krusta slimnīcā pie Rīgas Sv. Pāvila baznīcas. Meierovica mirstīgās atliekas tika novietotas operāciju telpā, kur ieradās ministri, deputāti un atraitne. Ap pusnakti Meierovica mirstīgās atliekas tika nogādātas morgā.
plkst. 18 Meierovica pīšļi, klātesot radiniekiem, Valsts prezidentam Jānim Čakstem, Ministru prezidentam Hugo Celmiņam, valdības locekļiem un diplomātiskajam korpusam, tika nogādāti no Sarkanā Krusta kapličas uz Meierovica dzīvokli Ārlietu ministrijas ēkā Krišjāņa Valdemāra ielā 13. «Talavijas» godasardzes pavadībā zārks tika aizvests līdz katafalkam. Sēru procesija devās pa Krišjāņa Barona ielu, tad pa Lāčplēša ielu, gar «Talavijas» konventa dzīvokli ielas 28. namā, tad devās uz Elizabetes ielu, no kurienes nogriezās uz K. Valdemāra ielu. Zārks atradās Ārlietu ministrijā līdz vakaram, kad to pārvietoja uz Doma baznīcu.
Ministru kabinets ārkārtas sēdē pieņēma lēmumu izteikt līdzjūtību Meierovica atraitnei Kristīnei, Latviešu zemnieku savienībai un tās Saeimas frakcijai, segt Meierovica bēru izdevumus, aizliegt izklaides pasākumus līdz Meierovica bēru dienai, un bēru dienā plkst. 12 apturēt transporta kustību Rīgas ielās un plkst. 13 slēgt visas valsts iestādes. plkst. 11 Saeimā tika atklāta sēde Meierovica piemiņai. Plkst. 12 Rīgā atskanēja lielgabala šāviens, lai dotu signālu par transporta kustības pārtraukšanu un 2 minūšu klusuma brīža sākumu.
Sēru dievkalpojums Doma baznīcā sākās līdz ar klusuma brīža beigām. Pēc dievkalpojuma bēru procesija devās gar Saeimas namu, tad uz Rīgas Meža kapiem, kur ieradās ap plkst. 16.30. Kapos procesiju sagaidīja Rīgas Ugunsdzēsēju komandas karavīru godasardze, komandas orķestris spēlēja Bēru maršu. Zārku nolaižot kapā, skanēja šauteņu salūts. Bēru dalībnieki sāka pamest kapsētu ap plkst. 19. Uz Meierovica kapa tika novietoti aptuveni 150 vainagi. Ministru kabinets un Z. A. Meierovica atraitne kopā saņēma aptuveni 1500 līdzjūtības telegrammu un vēstuļu.
Z. A. Meierovica atraitne Kristīne Meierovica izdarīja pašnāvību nošaujoties naktī no 2. uz 3. decembri savā dzīvoklī Rīgā, Krišjāņa Valdemāra ielā 33. Viņa tika apglabāta līdzās savam vīram Meža kapos.
Piemiņa
1926. gadā Meierovica bojāejas vietā tika uzstādīts piemiņas akmens. tur tika iestiprināts tēlnieka A. Dzeņa veidots bronzas bareljefs. viņa kapavietā Meža kapos tika atklāts tēlnieka Žaņa Smiltnieka piemineklis. No 1925. līdz 1940. gadam pastāvēja biedrība «Z. A. Meierovica piemiņas fonds».
1929. gadā Basteja bulvāris Rīgā tika pārsaukts par Zigfrīda Annas Meierovica bulvāri. 1940. gadā tas tika pārdēvēts par Padomju bulvāri. Meierovica bulvāris savu nosaukumu atguva 2008. gadā. Pirms 2008. gadā tika apstiprināta bulvāra pārdēvēšana, tika apspriesta Starptautiskās lidostas «Rīga» nosaukšana Meierovica vārdā.
Z. A. Meierovica vārdā ir nosaukta pamatskola Kabilē. No 1935. līdz 1940. gadam un no 1941. līdz 1944. gadam viņa vārdā bija nosaukta Zigfrīda Meierovica komercskola Tukumā (tagad — Tukuma Ernesta Birznieka-Upīša 1. pamatskola).
2004. gadā «Latvijas Avīzes» un portāla «Apollo» veiktā aptaujā Meierovics tika nosaukts par 22. ievērojamāko Latvijas personību.
2010. gada martā tika dibināta «Meierovica biedrība par progresīvām pārmaiņām», kas tika nosaukta Z. A. Meierovica vārdā. Tās sākotnējā vadītāja bija Sarmīte Ēlerte.
2013. gadā Latvijas Nacionālajā operā tika iestudēts mūzikls «Teiksma par Zigfrīdu Annu Meierovicu» Gata Šmita režijā. Mūzikas autors bija Jānis Lūsēns, libretu sarakstīja Māra Zālīte.
Protons
Protons ir pozitīvi lādēta daļiņa, kas sastāv no trim kvarkiem (diviem u kvarkiem un viena d kvarka) un parasti atrodas atoma centrā. Ernests Rezerfords noteica, ka protona masa ir apmēram 1800 reižu lielāka par elektrona masu.
Afganistānas lapsa
Afganistānas lapsa (Vulpes cana) ir suņu dzimtas (Canidae) lapsu ģints (Vulpes) viena no sugām. Afganistānas lapsu mēdz saukt arī par blanforda lapsu.
Izskats un ieradumi
Kā visām tuksneša lapsām Afganistānas lapsai ir lielas ausis, kas palīdz dzesēt ķermeni. Tomēr atšķirībā no citām tuksnešu lapsām, tai nav ar spalvām klātas ķepas, kas varētu tās pasargāt no karstajām smiltīm. Afganistānas lapsas aste ir gandrīz tikpat gara kā augums. Kažoka krāsa ir gaiši ruda, ar baltu vēderu un melnu astes galu. Lapsas augstums skaustā ir 30 cm, ķermeņa garums 42 cm, astes garums 30 cm, svars 1,5-3 kg.
Afganistānas lapsa atšķirībā no citām lapsām ir izteikta visēdāja, un uzturā labprāt lieto arī vīnogas, melones un pat maurlokus un olīves. Kā arī tās ēd kukaiņus.
Ķecerība
Ķecerība (no de, kas savukārt no el (katharós) — 'tīrs', 'šķīsts') jeb herēze (no el (airéōis) — 'izvēle') — maldu mācība, apzināta novirze no vispārpieņemtā ticības kanona un atšķirīgs, attiecīgi „nepareizs“ pamatpostulātu traktējums.
Attiecīgi:
Jēdziena etimoloģija
Sākotnēji vārds nozīmēja „virziena izvēle“, un Palestīnas jūdeohellēniskajā vidē ar to apzīmēja gan dažādas filozofijas skolas, gan iekšējos strāvojumus dažādās reliģijās (piemēram, jūdaismā iekšējās reliģiskās partijas: farizejus un sadukejus), līdzīgi tam, ko mūsdienās apzīmē ar jēdzienu "sekta". Šādā nozīmē m.ē. pirmajā gadsimtā jūdi kristiešus dēvēja par „nacariešu ķeceriem“ (t.i. „nacariešu sektu“).
Negatīvu nozīmi apzīmējums iegūst Jaunajā derībā, jo tika uzskatīts, ka pestīšanu var iegūt tikai caur Kristu, un citu alternatīvu nav — Kristus noliegšana noved pie pazušanas. Apustulis Pēteris raksta par „aplamām posta mācībām“ (Pētera 2. vēst. 2:1), bet Svētais Pāvils ķecerību ierindo vienā kategorijā ar tādiem grēkiem kā maģija, elku pielūgsme un citiem (Gal. 5:20). Kristīgā baznīca sāka par „ķecerību“ dēvēt idejas, kuras it kā atzina Dievu, bet noraida kādu no Baznīcas pamatdoktrīnām.
Viduslaikos abas ortodoksās Baznīcas — Romas katoļu un Grieķu katoļu (pareizticīgā) — viena otru uzskatīja par ķeceriem, kā arī daudzās gnostiķu, manihejiešu un kataru sektas. Vēlāk abas Baznīcas par ķeceriem uzskatīja visus protestantus.
Islāma ķeceru sektas
Abi lielākie ortodoksie islāma strāvojumi — sunnīti un šiīti, — viens otru uzskata par ķeceriem. Turklāt ir virkne mazāku sektu, kuras abi ortodoksālie virzieni uzskata par ķeceriem:
Ilze Vergina
Ilze Vergina (dzimusi ) ir latviešu izglītības darbiniece un politiķe. Bijusi 10. Saeimas un 11. Saeimas deputāte. Šobrīd ir 14. Saeimas deputāte, pārstāv partiju "Jaunā Vienotība".
Biogrāfija
1987. gadā absolvējusi Dzērbenes vidusskolu. No 1987. līdz 1992. gadam studējusi Liepājas Pedagoģiskajā institūtā, kur ieguvusi latviešu valodas un literatūras skolotāja kvalifikāciju. 1996. gadā Liepājas Pedagoģiskajā augstskolā ieguvusi filoloģijas maģistra grādu.
1994. gadā uzsākusi darba gaitas Vecpiebalgas lauku reģionālajā ģimnāzijā, kur līdz 1999. gadam bijusi skolotāja. Pēc tam līdz 2002. gadam bijusi Smiltenes 2. vidusskolas skolotāja un direktora vietniece audzināšanas darbā, 2002. gadā kļuvusi par skolas direktori (kopš 2005. gada tā pazīstama kā Smiltenes Centra vidusskola). Vadījusi Baltijas Starptautiskās akadēmijas Smiltenes filiāli.
2005. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās tikusi ievēlēta Smiltenes pilsētas domē no partijas "Jaunais laiks" saraksta. Bijusi domes priekšsēdētāja vietniece. 2009. gada pašvaldību vēlēšanās tika ievēlēta Smiltenes novada domē no "Pilsoniskās savienības" saraksta. Smiltenes novada domē tika ievēlēta arī 2013. gada pašvaldību vēlēšanās, šoreiz no partijas "Vienotība" saraksta.
2010. gadā ievēlēta 10. Saeimā no "Vienotības" saraksta. 2011. gadā startējusi 11. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēta. 2014. gada jūlijā ieguvusi 11. Saeimas deputātes mandātu Eiropas Parlamentā ievēlēto deputātu vietā.
2022. gadā kanidēja 14. Saeimas vēlēšanās no "Jaunās Vienotības" saraksta, taču netika ievēlēta. , taču drīz vien kļuva par 14. Saeimas deputāti, Arturam Krišjānim Kariņam kļūstot par ministru prezidentu.
Meldonijs
Latvijā meldonijs vairāk pazīstams ar nosaukumu "Mildronāts" ("Mildronāts" ir AS Grindeks reģistrētā preču zīme; AS Grindeks oriģinālprodukts). Šobrīd "Mildronāts" ir AS Grindeks vispieprasītākais oriģinālprodukts.
Viens no meldonija izgudrotājiem ir Ivars Kalviņš (šobrīd Latvijas Organiskās sintēzes institūta Zinātniskās padomes priekšsēdētājs).
Vēsture
tika reģistrēta pirmā autorapliecība par "Mildronātu", kurš tolaik tika saukts par kvaterīnu. 1989. gadā Ivars Kalviņš kopā ar līdzautoriem par meldonija izgudrošanu saņēma Latvijas PSR valsts prēmiju. 2010. gadā pabeigts klīniskais pētījums par meldonija ietekmi slodzes stenokardijas ārstēšanā.
Fiziskās īpašības
Meldonijs ir balta, kristāliska, higroskopiska viela.
Iedarbības mehānisms un efektivitāte
Meldonijs darbojas kā vielmaiņu koriģējošs līdzeklis, kas par ~12% samazina skābekļa patēriņu šūnās, aktivējot aerobo glikolīzi (glikozes oksidēšanos). Līdz ar to tam ir antiišēmiska iedarbība. Meldonija darbība pamatojas uz taukskābju oksidēšanās kavēšanu šūnās, aktivējot glikozes oksidēšanai vajadzīgo fermentu biosintēzi un NO biosintēzi, kā arī inhibējot gamma butirobetaīna hidroksilāzi.
Meldonijs efektīvi novērš mitohondriālo procesu disfunkciju.
Meldonija efektivitāti slodzes stenokardijas ārstēšanā kombinācijā ar standarta terapiju un medikamenta augsto drošību apstiprina gan klīniskā prakse, gan veiktie klīniski pētījumi.
Dopings
Kopš 2016. gada 1. janvāra Pasaules antidopinga aģentūra aizliegusi meldonija izmantošanu sportā, uzskatot to par dopingu. 2016. gada 5. februārī par pirmo sportistu, kam uzrādītas pozitīvas dopinga analīzes, kļuva Krievijas riteņbraucējs Eduards Vorganovs.
2016. gada marta vidū WADA ziņoja, ka analīzēs konstatēti jau vairāk nekā 100 meldonija lietošanas gadījumi.
Talsu traģēdija
Pēc Talsu traģēdijas no amata atkāpās tā brīža iekšlietu ministrs Dainis Turlais. Autopacēlāja šoferus Vilni Griķi un Igoru Ivanovu tiesa atzina par vainīgiem nonāvēšanā aiz neuzmanības, smagu miesas bojājumu nodarīšanā, kas sodāma ar reālu brīvības atņemšanu, taču viņiem piemēroja Amnestijas likumu un atbrīvoja no turpmākās reālas soda izciešanas cietumā. Talsu ugunsdzēsības un glābšanas dienesta priekšnieks Pēteris Bekmanis un inspektors Modris Keisels, kā arī VUGD priekšnieka vietnieks Pāvels Zagorskis tika apsūdzēti nolaidībā. Kurzemes apgabaltiesa Bekmani un Keiselu attaisnoja. Zagorskim piesprieda brīvības atņemšanu uz trim gadiem nosacīti ar pārbaudes laiku uz diviem gadiem. Vēlāk tiesā tika iesniegtas vairāk kā desmit prasības par morālā kaitējuma kompensēšanu.
Talsu traģēdijas vietā ir novietots tēlnieka Ojāra Feldberga piemineklis "Dzīvības aplis, nāves ēna". Piecus Talsu slimnīcas ārstus, kuri 1997. gada 28. jūnijā glāba dzīvības traģēdijas upuriem, apbalvoja ar Triju Zvaigžņu ordeni.
Jons
Joni ir elektriski lādētas daļiņas, kas rodas, ja vielas atomi vai atomu grupas zaudē vai pievieno vienu vai vairākus elektronus. Ja atoms zaudē vienu vai vairākus elektronus, veidojas pozitīvais jons jeb katjons. Ja atoms pievieno vienu vai vairākus elektronus, veidojas negatīvais jons jeb anjons. Ja atoms vai atomu grupa zaudē vai pievieno vienu elektronu, veidojas vienvērtīgais jons; ja atoms vai atomu grupa zaudē vairākus elektronus, veidojas vairākvērtīgais jons.
Ūve Zēlers
Ūve Zēlers (de; dzimis Hamburgā, miris  Norderštetā) bija bijušais Vācijas futbolists. Visu savu karjeru viņš aizvadīja Hamburger SV komandā un Rietumvācijas izlases rindās 72 spēlēs guva 43 vārtus.
2004. gadā Pele viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Miris 2022. gada 21. jūlijā savās mājās Norderštates pilsētā 85. gadu vecumā.
Sasniegumi
Individuālie sasniegumi
Abija
Abija (en, ig) ir viens no Nigērijas štatiem tās dienvidaustrumos Nigēras Deltas reģionā. Ziemeļos robežojas ar Enugu un Eboņi, austrumos — Krosriveru, dienvidaustrumos — Akva Ibomu, dienvidos — Riversu, rietumos — Imo štatu. Štata administratīvais centrs ir Umuahija, bet lielākā pilsēta un komerciālais centrs — Aba.
Štats izveidots 1991. gada 27. augustā, to nodalot no Imo štata. Nosaukums ir akronīms no četriem štata apdzīvotākajiem reģioniem: Abas, Bende, Isuikvuato un Afikpo. Iedzīvotāju lielākā daļa pieder pie igbo tautas, pēc konfesionālā sastāva galvenokārt kristieši.
Boja
Boja ir speciālas konstrukcijas un krāsojuma peldošais navigācijas līdzeklis, kas kalpo kuģu ceļu, jūras vai ostu kanālu, enkurvietu, kuģošanai bīstamu šķēršļu un citu jūras navigācijai bīstamu vietu iezīmēšanai. Nostiprināts pie ūdenskrātuves dibena ar enkuru vai trošu palīdzību. Atkarībā no funkcijām un nozīmes, bojas tiek dažādi krāsotas.
Apendikulārijas
Pēc uzbūves apendikulārijas atgādina ascīdiju kāpurus, bet atšķiras no tiem galvenokārt ar tievo pavedienveidīgo nervu stiegru un asti, kas arī plakana no sāniem, taču neatrodas vertikālā, bet horizontālā plaknē, tāpēc rodas iespaids, ka aste ir dorsoventrāli plakana. Ādas epitēlijs izdala apkārt ķermenim īpašu mājiņu. Tā ir recekļains, caurspīdīgs apvalks, kas atbilst citu tunikātu tunikai. Taču dzīvnieks var mājiņā brīvi kustēties. Apendikulārijas ar astes svārstību kustībām virza ūdens straumi uz mājiņas priekšējo atveri, bet ūdens, izejot no mājiņas caur pakaļējo atveri, grūž dzīvnieku uz priekšu. Mājiņas priekšējo atveri klāj ļoti smailu pavedienu sietiņš ar šaurām spraugām, caur kurām var iziet tikai visīsākie planktona organismi, kas noder par barību apendikulārijām. Pēc nedaudzām stundām, kad mājiņa piesērē, apendikulārijas ar strauju astes vēzienu pārrauj mājiņas sienu un izkļūst laukā, bet jau pēc stundas apkārt apendikulārijas ķermenim izveidojas jauna mājiņa.
Apendikulārijas acīmredzot ir neotēniska grupa, t. i., grupa, kura ieguvusi spēju vairoties kāpuru stadijā un evolūcijas procesā zaudējusi pieaugušo stadiju.
Apendikulārijas izplatītas praktiski visās jūrās.
Sistemātika
Zināmas ap 100 apendikulāriju sugu, kuras iedala 1 kārtā (Copelata) un 3 dzimtās (reizēm 5 dzimtās).
Klase
Bajāru iela (Rīga)
Bajāru iela ir Rīgas iela, Vidzemes priekšpilsētā, Teikas apkaimē. Bajāru iela sākas krustojumā ar Brīvības gatvi un beidzas krustojumā ar Aizpriežu ielu. Kopējais ielas garums ir 1480 metri. Ielā galvenokārt divstāvu dzīvojamo namu apbūve.
Vēsture
Ielai nosaukums Bajāru iela piešķirts 1929. gadā. Vācu okupācijas laikā iela saukta Bajahrenstraße. Padomju okupācijas laikā kopš 1950. gada ielas nosaukums bija Hercena iela, šāds nosaukums ielai piešķirts par godu krievu demokrātam, rakstniekam un filozofam Aleksandram Hercenam. 1992. gada aprīlī atjaunots ielas agrākais nosaukums — Bajāru iela. Sākumā iela bija ierīkota tikai līdz Lielvārdes ielai, bet 50. gados tā tika pagarināta līdz jaunierīkotajai Aizpriežu ielai.
Ielas raksturojums
Bajāru iela ir 1480 metrus gara asfaltēta iela Teikas un Mežciema apkaimēs. Tā sākas krustojumā ar Brīvības gatvi un iet dienvidu—dienvidaustrumu virzienā. Ielai ir savienojumi ar Pudiķa, Pēkšēna, Āraišu, Launkalnes ielām. Nedaudz tālāk iela krustojas ar Zālīša ielu un tūlīt arī ar Tālivalža ielu. Pēc krustojuma ar Tālivalža ielu iela pagriežas vairāk austrumu virzienā. Tāpat arī uzreiz aiz krustojuma ar Tālivalža ielu iela savienojas ar Stūrīša ielu, virzās gar bijušo ķīmiskās mašīnbūves rūpnīcu, kā arī nedaudz tālāk iela krustojas ar Burtnieku un Laimdotas ielām. Īsi pirms krustojuma ar Ķeguma ielu iela pagriežas austrumu virzienā, var teikt, ka iela veido nelielu loku. Tālāk iela arī savienojas ar Lielvārdes un Aizsila ielām. Bajāru iela beidzas pie Aizpriežu ielas, tur ielai pagriežoties ziemeļu virzienā, tā pārtop par Aizpriežu ielu. Krustojumā ar Aizpriežu ielu ielai taisni pretī iznāk Biķernieku mežs. Ielā galvenokārt divstāvu dzīvojamo namu apbūve.
Ielu savienojumi
Bajāru iela ir savienota ar šādām ielām:
Luidži Pirandello
Luidži Pirandello (Luigi Pirandello, dzimis 1867. gada 28. jūnijā, miris 1936. gada 10. decembrī) bija viens no nozīmīgākajiem itāliešu rakstniekiem modernistiem. Par meistadarbiem tiek uzskatītas gan Pirandello lugas ("Seši tēli meklē autoru", "Heinrihs IV"), gan arī romāni. 1934. gadā Pirandello ieguva Nobela prēmiju literatūrā. Viņš saņēmis arī Francijas Goda Leģiona ordeni.
Pirandello darbiem raksturīga liela oriģinalitāte, humora izjūta un novatorisms.
Biogrāfija
Pirandello piedzima Agridžento (Sicīlijā) 1867. gada 28. jūnijā. Līdz 1882. gadam viņš mācījās Agridžento, pēc tam pārcēlās uz Palermo. Studēja Palermo Universitātē (1886-87), pēc tam arī Romas Universitātē (1887-89) un Bonnas Universitātē (1889-91). Pēc studijām Pirandello palika Romā un rakstīja; 1897. gadā viņš kļuva par pasniedzēju Regio Istituto Superiore di Magistero Femminile. 1894. gadā Pirandello apprecēja Antonietu Portulano (Antonietta Portulano); viņiem bija divi dēli un viena meita. 1919. gadā Antonieta tika uzņemta psihoneiroloģiskajā klīnikā. 1924. gadā Pirandello iestājās fašistu partijā, taču viņa attiecības ar partiju bija saspīlētas.
Par teātri Pirandello pastiprināti ieinteresējās Pirmā pasaules kara laikā. 1919. gadā viņš kļuva par Romas Vidusjūras teātra trupas vadītāju, 1924. gadā nodibināja Romas Mākslas teātri. No 1928. līdz 1933. gadam Pirandello pamatā atradās ārpus Itālijas, nereti — Berlīnē vai Parīzē. Luidži Pirandello nomira 1936. gada 10. decembrī.
Literārā darbība
Lai arī ārpus Itālijas Pirandello pamatā pazīstams kā dramaturgs, viņš sacerējis arī dzeju, esejas, romānus, vairākus simtus stāstu. Sākotnēji Pirandello spēcīgi ietekmēja verisms un reālisms, taču viņa vēlākajos darbos tam ir krietni mazāka nozīme. Viens no Pirandello pamatmotīviem ir patiesības nenosakāmība.
Visslavenākais Pirandello darbs ir luga "Seši tēli meklē autoru" (Sei personaggi in cerca d’autore, 1921). Lugā attēloti seši tēli, kuri meklē iespēju izdzīvot savu dzīvesstāstu, respektīvi, darīt šo stāstu zināmu skatītājam. Neparasta ir Pirandello pieeja, piešķirot tēliem nelineāru laika uztveri, t.i., viss reizē jau ir noticis, notiek patlaban un notiks nākotnē.
Pirmais nozīmīgais Pirandello romāns ir "Nelaiķis Matija Paskāls" (Il Fu Mattia Pascal, 1904), kura galvenais tēls nomirst un pēc tam atgriežas starp dzīvajiem, apzinoties savu nāvi. Šīs īpašās zināšanas padara atšķirīgu viņa dzīves uztveri. Par vienu no sarežģītākajiem Pirandello romāniem uzskatāms vēlīnais darbs "Viens, neviens un simts tūkstoši" (Uno, Nessuno e Centomila, 1925-26). Tajā Vitandželo Moskarda mēģina sevi uztvert tā, kā viņu uztver citi. Viņš pamazām atbrīvojas no visa, kas viņu raksturo sabiedrības acīs (ģimenes stāvoklis, profesija u.tml.); visbeidzot viņš pilnībā pamet savu iepriekšējo dzīvi.
Sicherheitsdienst
Sicherheitsdienst (SD; lv) bija SS iekšējās drošības un izlūkošanas dienests, kura uzdevums bija "atklāt nacionālsociālistiskās idejas ienaidniekus". De jure dienests daļēji pakļāvās/sadarbojās ar Vilhelma Frika vadīto Iekšlietu ministriju, taču praksē bija autonoms.
Izveidots 1931. gadā kā Ic-Dienst, 1932. gada vasarā pārsaukts par SD, pirmais vadītājs — Reinhards Heidrihs. Dienests nodarbojās ar izmeklēšanu, informācijas vākšanu, apkopošanu, ekspertīžu veikšanu: opozīcijas organizācijas un indivīdi, to ietekme un darbība, sakari un kontakti, darbība utt. Tālāk materiāli tika nodoti Gestapo, kas veica konkrētas izmeklēšanas un apcietināšanu. Formāli SD bija NSDAP informācijas dienests, pakļāvās partijas vadībai, konkrēti Rūdolfam Hesam un tā štāba vadītājam Martinam Bormanam.
SD aģentūru iedalīja 5 kategorijās:
Pēc kara Nirnbergas Starptautiskais kara tribunāls SD pasludināja par noziedzīgu organizāciju, un daudzi tās dažāda līmeņa vadītāji tika tiesāti kā kara noziedznieki.
Kolumbijas pilsētu uzskaitījums
Kolumbijas pilsētas, kuru iedzīvotāju skaits pēc 2006. gada datiem pārsniedz 500 000 iedzīvotāju.
Skonto FC
Skonto FC bija Latvijas futbola klubs, piecpadsmitkārtējs Latvijas čempions, kā arī astoņkārtējs Latvijas kausa ieguvējs. Klubs tika dibināts 1991. gadā un šajā gadā uzvarēja arī LPSR čempionāta pēdējās sezonas turnīrā. 2016. gada decembrī klubs tika pasludināts par maksātnespējīgu.
Vēsture
Skonto FC tika dibināts 1991. gadā ar nosaukumu Forums-Skonto, un jau pirmajā sezonā uzvarēja Latvijas PSR čempionātā. 1992. gadā klubs tika pārdēvēts par Skonto FC un laika posmā līdz 2004. gadam komanda ieguva 14 Latvijas čempionu titulus. 2005. gadā par čempioniem kļuva FHK Liepājas Metalurgs, un Skonto pirmo reizi palika otrie. 2007. gadā Skonto pirmoreiz palika ārpus pirmo trīs vietu ieguvēju saraksta, izcīnot tikai 4. vietu.
No 1993. līdz 2004. gadam komandas galvenais treneris bija Aleksandrs Starkovs, kurš vairākus gadus bija arī Latvijas futbola izlases galvenais treneris. Pēc tam komandu vadīja Jurijs Andrejevs un anglis Pols Ešvorts, līdz 2009. gadā klubā atgriezās Starkovs. Skonto kluba prezidents ir bijušais futbolists Vladimirs Koļesņičenko. Laika posmā no kluba dibināšanas līdz 2012. gada februārim šo amatu ieņēma uzņēmējs Guntis Indriksons, kurš tādas pašas funkcijas ilgstoši pildīja arī Latvijas Futbola federācijā, līdz tika pieņemti jauni statūti, kuri šādu situāciju nepieļāva. Kluba īpašnieks ir Kipras kompānija Tremova Ltd., kura 2011. gada 31. martā iegādājās 98,74% akciju no Bislana Abdulmuslimova. Iepriekš klubs kopš dibināšanas piederēja Guntim Indriksonam. Tremova Ltd. īpašnieks ir Latvijas uzņēmējs Igors Zaicevs. Skonto veiksmīgi spēlējuši Eiropas klubu turnīros. Komanda UEFA čempionu līgas kvalifikācijas turnīrā spēlējusi ar tādiem klubiem kā FC Barcelona, Milānas Inter un Chelsea.
2016. gada sākumā nenokārtotu parādsaistību dēļ Latvijas futbola federācija nolēma nepiešķirt licenci "Skonto" dalībai Virslīgā, taču vēlāk klubam tika piešķirta licence dalībai 1. līgā. "Skonto" sezonas noslēgumā ieņēma astoto vietu 1. līgā, taču 2017. gada pavasarī nesaņēma licenci dalībai 1. līgai un 2016. gada decembrī klubs tika pasludināts par maksātnespējīgu.
Rakels
Rakels var būt:
Rosario
Rosario (Rosario) ir pilsēta Argentīnas centrālajā daļā pie Parānas upes, Santafē provinces lielākā pilsēta un Argentīnas trešā lielākā pilsēta. Ostas pilsēta, jo okeāna kuģi var sasniegt pilsētu pa Parānas upi.
Vēsture
Rosario vietā apmetne izveidojās XVII gadsimtā, tomēr precīzs pilsētas dibināšanas gads nav zināms.
1812. gada 27. februārī ģenerālis Manuels Belgrano tieši Rosario pirmoreiz pacēla jaunizveidoto Argentīnas nacionālo karogu.
Ap 1850. gadu Rosario bija tikai 3000 iedzīvotāju, jo tās ostai bija aizliegts pieņemt ārzemju kravas. 1852. gada 5. augustā Argentīnas prezidents Husto Hosē de Urkisa (Justo José de Urquiza) pasludināja Rosario par pilsētu un atļāva ārzemju tirdzniecību. Osta un pilsēta sāka attīstīties ļoti strauji.
1926. gadā Rosario bija 407 000 iedzīvotāji, no kuriem 47% bija dzimuši ārpus Argentīnas.
1946. gadā Rosario bija spēcīgs atbalsts Huanam Peronam. 1969. gadā pilsētā notika pret diktatūru vērsti studentu un strādnieku nemieri (Rosariazo). Kad 1976. gadā Argentīnā nodibinājās diktatūra, daudzi pilsētas iedzīvotāji "pazuda".
Cilvēki
Rosario dzimuši:
Sadraudzības pilsētas
Rosario sadraudzības pilsētas ir:
Pilsētas kanāls
Vēsture
1857. gadā imperators Aleksandrs II atļāva nojaukt Rīgas nocietinājuma vaļņus. Pēc gada Maskava apstiprināja ieceri vaļņu vietā izveidot pilsētas kanālu, ko varētu izmantot preču pārvadāšanai ar nelieliem kuģiem, kā arī kā ūdens rezervuāru pilsētas ugunsgrēku gadījumā. Gar kanāla malu tika ieplānots izveidot atpūtas vietas pilsētniekiem. Kanāla trase gandrīz sakrīt ar nocietinājuma grāvja trasi. Grāvja sākums no Daugavas pie tagadējā Centrāltirgus līdz Krišjāņa Valdemāra ielai. Šo kanāla galu aizbēra izveidojot ielas turpinājumu līdz Daugavai. Tagadējais kanāla otrs gals līdz Daugavai izveidots no bijušā Citadeles grāvja. Kanāla pamatā ir 90 m platais Rīgas aizsarggrāvis, kas bija nozīmīgs faktors pilsētas militārajā aizsardzībā viduslaikos. Tagadējo izskatu kanāls ieguva sākot ar 1857. gadu, kad pamazām sāka nojaukt fortifikācijas būves: pilsētas nocietinājumu grāvi savienoja ar vienu no citadeles nocietinājuma grāvjiem, daļēji aizbēra un krastus nostiprināja ar ozolkoka plankām. Kanāla līkumi joprojām aptuveni atgādina kādreizējo nocietinājumu kontūras.
400 metrus garā kanāla daļa līdz dzelzceļam, saukta Kārļa baseins, izveidota 1792. gadā pie Kārļa ravelīna ir 50—60 metrus plata, kas turklāt sašaurināta, ar pāļiem nostiprinot Rīgas autoostas būvvietu 1964. gadā. Pārējā kanāla daļa gar Latvijas Nacionālo Operu, Bastejkalnu un cauri Kronvalda parkam veidota izmantojot aizsarggrāvju sistēmu pilsētas nocietinājumu priekšā.
Mūsdienas
Sagaidot Rīgas 800 gadu jubileju, Rīgas dome atvēlēja līdzekļus kanāla sakopšanai un malu nostiprināšanai. Pilsētas kanāla un kanālmalas rekonstrukcijas darbus uzsāka 2000. gadā un veica 2 kārtās. Pirmajā kārtā tika veikta kanāla gultnes padziļināšana līdz 2 m un nostiprināti krasti posmā no Daugavas līdz 13. Janvāra ielai, un no Eksporta ielas līdz Kronvalda bulvārim. Vietās, kur bija saglabājusies vēsturiskā koka rievsienas virsdaļa (kopā 252 m garumā), tā tika demontēta un atjaunota no jauna. 2002. gada jūnijā tika pilnībā pabeigta otrā kārta: krastu apzaļumošanas darbi. Kaut arī masu mediji un Valsts kontrole plaši apcilāja tēmu par iespējamo nelietderīgo līdzekļu izšķērdēšanu, visi atzina, ka Pilsētas kanāls piedzīvojis fundamentālas pārmainas un tā vizuālais izskats ievērojami pārāks par tā pirmsrekonstrukcijas stāvokli.
Ar 2009. gada tūrisma sezonas sākumu atļauta motorizētu kuģošanas līdzekļu satiksme Pilsētas kanālā, atļaujot vienvirziena kustību ar limitētu ātrumu (5 km/h), tam izsniedzot speciālas pašvaldības atļaujas.
Diabēts
Diabēts ( — ‘sifons’) ir vielmaiņas traucējumu izraisītu slimību grupa. Diabēta nosaukums cēlies no tā, ka diabēta slimniekiem pastiprināti izdalās urīns (ūdens iziet caur slimnieka organismu it kā caur sifonu).
Ir trīs diabēta veidi:
Edmunds Ziemelis
Dzīvesgājums
Edmunds Ziemelis ir dzimis 1880. gada 7. novembrī Bauskā. Beidza Rīgas Politehniskā institūta Inženierzinātņu fakultāti. Bija Latvijas Universitātes docents, vēlāk profesors, dziļbūvju katedras vadītājs. Bija latviešu studentu korporācijas Patria biedrs. Latvijas Republikas izglītības ministrs 25.12.1925.— 18.12.1926. un 01.12.1928.— 07.12.1931. Profesiju kameras priekšnieks. Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā tika deportēts uz PSRS. Atgriezās Latvijā, miris 1970. gada 28. jūnijā Rīgā.
Darbība izglītības ministra postenī
Edmunds Ziemelis 1926. gada 2. novembrī parakstīja uz 1924. gada likuma par Krišjāņa Barona prēmijām pamata izdotos noteikumus par šīs prēmijas piešķiršanu. Tajos bija nosacīts, ka 5 tūkstoši latu lielo prēmiju sevišķa komisija piešķir par latviešu valodā uzrakstītiem patstāvīgiem darbiem Latvijas dabas un kultūras pētīšanas laukā, kā arī zinātniska rakstura mācību grāmatām vai rokas grāmatām. Darbiem jābūt ne mazākiem par vienu drukas loksni, un tie var būt arī iznākuši iepriekšējā kalendāra gadā. Ar komisijas vienbalsīgu lēmumu sacensībai var pieņemt un godalgot arī darbus, mazākus par vienu drukas loksni. Komisijai ir tiesības ievērot arī citus publicētus darbus, kurus autori paši nav iesūtījuši godalgošanai.
Apbalvojumi
Apbalvots ar Triju zvaigžņu ordeņa 2. šķiru (1929) un ārzemju ordeņiem.
Stearilspirts
Stearilspirts jeb 1-oktadekanols atbilst stearīnskābei. Tas kūst pie 59,4 °C—59,8 °C, virst pie 210 °C—330 °C, un ir baltā krāsā. Ūdenī šī viela nešķīst. To izmanto smērvielās, sintētiskajos sveķos, parfimērijā un kosmētikā. Krēmos to lieto par mitrinātāju, emulgatoru un ietaukotāju; tas tiek plaši pielietots arī šampūnos un matu kondicionieros. To izmanto arī baseinos ūdens virsmas pārklāšanai, lai novērstu pārmērīgu ūdens iztvaikošanu.
Blok DM
Blok DM - PSRS/Krievijas kosmisko velkoņu grupa, kas paredzēta kosmisko aparātu ievadīšanai augstākās Zemes orbītās. Blok DM priekštecis ir Blok D. Lielākā atšķirība starp to ir tā, ka Blok DM ir savs vadības sistēmas nodalījums, bet Blok D tāda nav.
Darbība
Ievadot kosmisko aparātu ģeostacionārajā orbītā, Blok DM var darboties pēc divimpulsu vai trīsimpulsu shēmas. Kopējais lidojuma laiks, kas atkarīgs no atrašanās laika starporbītās, ir 7-21 stunda. Raķešbloks var darboties pilnībā autonomā režīmā vai ir vadāms ar komandām no zemes.
Konstrukcija
Blok DM ir unificēts raķešbloks, kas sastāv no degvielas nodalījuma ar dzinēju un iekārtu nodalījuma.
Dzinējs 11D58M darbojas ar šķidro skābekli un petroleju (RG-1). Tas ir nostiprināts uz kardāna, kas ļauj to vadīt vajadzīgajā virzienā (pagriešanu veic ar pagriešanas sprauslu, kas darbojas ar karstu ģeneratorgāzi). Dzinējs ir apgādāts ar vairākkārtējas iedarbināšanas sistēmu. Dzinēja iedarbināšanai ir nepieciešama noteikta pārslodze, ko nodrošina divi papildu dzinēji.
Hermētiskais iekārtu nodalījums ir torveida formas, un tas ir izvietots virs oksidētāja tvertnes. Tajā atrodas dzinēja vadības sistēma, telemetrijas un komandu radiolīnijas aparatūra, kā arī sava termoregulācijas sistēma.
Vēsture
1969. gada sākumā tika izveidota Blok D modifikācija, lai ģeostacionārajā orbītā varētu nogādāt sakaru pavadoņus. Šādus pavadoņus izstrādāja konstruktoru birojs KB PM, bet tiem nebija raķešbloka vadības aparatūras. Blok D jaunā versija tika apgādāta ar autonomu vadības sistēmu. Tika uzstādīts arī modificēts dzinējs 11D58M, bija siltumizolacijas pārklājums u.c. uzlabojumi. Šī kosmiskā velkoņa modifikācija ieguva apzīmējumu "DM", indeksu 11S86.
Blok DM no 1973. līdz 1975. gadam tika veikti seši stenda izmēģinājumi, kuros bloks tika uzpildīts 2-3 reizes, un dzinējs iedarbināts 4-5 reizes.
1974. gada 26. martā notika pirmais Blok DM lidojums ar nesējraķeti Proton-K, un tā nogādāja ģeostacionārajā orbītā pavadoni "Kosmos 637", kas bija sakaru pavadoņa Raduga makets. 1978. gadā Proton-K ar Blok DM tika pieņemta ekspluatācijā.
Turpmākos gados Blok DM tika unificēts, lai varētu ievadīt dažādās orbītās dažādus kosmiskos aparātus.
Blok DM tika pielāgots starpplanētu zonžu palaišanai, noņemot vadības sistēmu (analoģiski kā Blok D), tā vadības funkcijas nododot kosmiskajam aparātam. Šo modifikāciju apzīmēja Blok D-1, un pirmais starts notika 1978. gada 9. septembrī ar zondi Veņera-11.
1982. gadā tika modificēta vadības sistēma, un raķešbloks ieguva apzīmējumu Blok DM-2, indekss 11S861.
Par tālāku raķešbloka attīstību skatīt Blok DM-2.
Dienvidaustrumāzijas vāveres
Dienvidaustrumāzijas vāveres, Dienvidaustrumāzijas vāveru cilts (Callosciurini) ir viena no vāveru dzimtas (Sciuridae) grauzēju ciltīm. Tā kopā ar palmu vaverēm (Funambulini) veido Āzijas vāveru apakšdzimtu (Callosciurinae).
Šajā ciltī ir apmēram 55 sugas, kas iedalās 13 ģintīs. Zinātniskais nosaukums Callosciurini ir atvasināts no Āzijas vāveru Callosciurus ģints nosaukuma, kas nozīmē "skaistās vāveres".
Izskats un ieradumi
Dienvidaustrumāzijas vāveres dzīvo Dienvidaustrumāzijas tropu biomā. Tās ir vidēji lielas vāveres ar garām, kuplām astēm, izņēmums ir mazās pundurvāveres un pigmejvāveres, kuras ir mazākas par pārējām. Dienvidaustrumāzijas vāveres ir ļoti krāsainas un dažādas, īpaši skaisto vāveru ģints (Callosciurus). Tās ir dienas dzīvnieki un barojas ar koku lapām, sēklām un augļiem, kā arī kukaiņus, piemēram, ciršļasejas vāveru ģints (Rhinosciurus) vāveres pamatā pārtiek no skudrām un termītiem. Dienvidaustrumāzijas vāveru ciltī ir arī vairākas zemes vāveru ģintis: svītrainās zemes vāveres (Lariscus), ciršļasejas vāveres (Rhinosciurus) un citas.
Ivars Kalviņš
Darba gaitas
Latvijas Organiskās sintēzes institūts (LZA Organiskās sintēzes institūts):
Publikācijas
511 patentu un patentu pieteikumu ASV, EPO, WIPO, Japānā, Krievijā, Ukrainā un Latvijā, kā arī vairāk kā 500 zinātnisko rakstu autors.
Nozīmīgākās publikācijas:
Pētnieciskie projekti
I.Kalviņš (projekta vadītājs)
Neitrons
Neitrons (no la - 'neitrāls; ne viens, ne otrs') ir atoma kodola sastāvā esošas subatomāras daļiņas, kas ir bez lādiņa. Neitrona lādiņš ir 0, bet masa tikai par 0,14% lielāka par protona masu — 1,675 * 10-27 kg jeb apmēram 940 MeV. Neitroni kopā ar protoniem (kurus abus kopā dēvē par nukloniem) veido atoma kodolu. Vienīgais atoma kodols, kurā nav neitronu, ir ūdeņraža atoma kodols.