Vedinė_mitologija
Kosmologija
Vedinės mitologijos šerdį sudaro įvairiais pavidalais perteikti kosmogoniniai mitai. Pirminė visatos būklė, tapati chaosui, aprašoma kaip bet kokių priešpriešų ir suvokiamų reiškinių nebuvimas: nei esaties, nei nesaties tada nebuvo / nebuvo nei švytinčios erdvės anei aukščiausio skliauto / <…> / nei mirties nebuvo, nei dargi nemirtingumo / nei dienos-nakties skirtumo nebuvo / <…> / tamsa buvo užgožta tamsa pačioj pradžioje / neišskiriama takuma ta visuma. Drauge iškyla monistinis visatos principas: bevėjis alsavo savivale Tat Viena / be jo daugiau nebuvo nieko kito. Tvėrimo pradai buvo vandenyse – iš jų atsirado visata ir jos dalys, iš vandenų iškilo žemė ir maistas (šis vaizdinys plėtojamas daugiausia povedinėje literatūroje, vėliau išsivysto į „pieno vandenyno plakimą“, kuriame dalyvauja ir dievai, ir asurai). Kitąsyk iš vandenų atsiranda auksinis gemalas (pasaulio kiaušinis), iš kurio iš gimsta pasaulio demiurgas Pradžapatis arba sutverėjas Brahmanas. Kiaušinis suskyla į auksinę ir sidabrinę dalis iš kurių randasi atitinkamai dangus ir žemė. Jadžurvedinėje literatūroje sutvėrimas siejamas su laikų pradžios šernu (paprastai atitinkančiu Pradžapatį), kuris panėręs į vandenį ir iš dumblo sukūręs žemę. Dar yra versijų, pagal kurias žemė ir saulė (ugnis) atsirado iš lotoso, plūduriavusio vandenyse. Ši versija greičiausiai susijusi su Indijos autochtoninių tautų mitologijos kosmogonija. Įvairūs filosofinio pobūdžio kosmogoniniai pasvarstymai aptinkami Upanišadų tekstuose. Pavyzdžiui, pasakojimas apie mirčiai arba badui tapatų sutverėją, kuris panorėjęs įsikūnyti – sukurti tvarų pasaulį. Vėliau surengiamas aukojimas (neretai Pradžapačiui, sutvėrusiam dievų ir asurų giminę), kuriame aukojami pagrindiniai visatos elementai. Kaip minėta, kosmogonija vyksta ir iš mikrokosmoso kuriant makrokosmosą (iš Purušos dalių, iš ašvamedhoje paaukoto žirgo): Kai išdalino Purušą <…> brahmanas burna jo buvo, ranki dvi – sukurtas kariūnas / jo dvi šlauni – tasai, kuris vaišijas, iš pėdų šudra gimė / mėnulis išu mentos yr‘ gimęs, iš akies Saulė gimė / iš burnos Indra ir Agnis, iš kvėpavimo jo vėjas gimė / iš bambos padangė buvo, iš galvos susiverpė dangus / iš dviejų pėdų – Žemė, šalys – iš ausies. Pradedant Atharvaveda atsiranda Višnaus kaip pasaulio tverėjo motyvas, išsivystęs iš Rigvedos mitologemos apie Višnų, žengiantį tris žingsnius taip sukuriant pasaulį ir modeliuojant tiek jo struktūrą, tiek jį įcentrinant. Ši mitologema susijusi su mitologema apie Indrą, dobiantį Vritrą, o Višnus tada iškyla kaip Indros pagalbininkas. Tarp pasaulio sutverėjų veikia ir save paaukojęs viso ko sutverėjas, tašytojas, dailidė Višvakarmanas, tai meistras Tvaštaras, tai Brihaspatis (arba Brahmanaspatis), kuris kaip dieviškas pirmagimis taip pat susijęs su sutvėrimu. Mite Tvaštaras, Višvakarmanas arba Brihaspatis dažnai atitinka Pradžapatį. Galiausiai, kartais pirminė pasaulio sutvėrimo funkcija priskiriama Indrai, kuris perskyrė dangų ir žemę, įtvirtino žemę ir dangaus skliautą, ir taip sukūręs pasaulį sukūrė jo dualumą (aukštutinis pasaulis – žemutinis pasaulis, diena – naktis, dievai – asurai ir kt.). Be to, dar yra periferinių, fragmentiškų mitų grupė, kurie lyg ir nupasakoja pasaulio sutvėrimo priešistorę.